Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

27 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 24 травня 2001 року померла [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Обрій», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0051599. За життя остання заповіла їй зазначену земельну частку (пай). Вона своєчасно прийняла спадщину після смерті [PERSON] Однак, у звязку з втратою правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку не може отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину та вільно користуватись спадковим майном. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 24 травня 2001 року, право власності на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Обрій», посвідчену сертифікатом серії СМ №0051599, виданим на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 17 травня 1996 року №152. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася. Представник останньої за довіреністю [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а. с. 25). Представник відповідача Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. В. о. сільського голови [PERSON] надіслала листа про розгляд справи у відсутність їх представника, позов визнають (а. с. 24). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 21). У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], яка померла 24 травня 2001 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого ЦК України, так як правовідносини продовжують існувати на даний час. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За змістом ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів домашнього вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За загальними правилами про спадкування, передбаченими ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного кодексу України 2003 року, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1223, ст. 1233, ч. 1 ст. 1235 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що 24 травня 2001 року в с. Павлівка Білопільського району Сумської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №270045 (а. с. 6). Після смерті останньої відкрилася спадщина, в тому числі на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Обрій», посвідчену сертифікатом серії СМ №0051599 від 14 червня 1996 року, виданим на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 17 травня 1996 року №152 (а. с. 8). Відповідно до заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області 28 квітня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №51, [PERSON] заповіла вищевказану земельну частку (пай) позивачці [PERSON] (а. с. 5). За інформацією Павлівської сільської ради [PERSON] на день смерті 24 травня 2001 року була зареєстрована та проживала одна за адресою: Сумська область, Білопільський район, с. Павлівка, вул. Хуторська, 5. Спадкоємиця останньої за заповітом [PERSON] зберігала документи на спадкове майно та фактично прийняла спадщину. Заповіт від імені [PERSON], посвідчений виконавчим комітетом Павлівської сільської ради 28 квітня 2001 року за №51, зареєстрований у Спадковому реєстрі за №59715935, не змінювався та не відмінявся (а. с. 7, 26). Спадкова справа після [PERSON], яка померла 24 травня 2001 року, не заведена, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 04 жовтня 2017 року №49341651 (а. с. 22). Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивачка, [PERSON] має право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 24 травня 2001 року. Згідно зі ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України). Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 24 травня 2001 року, позивачка має право на земельну частку (пай) розміром 4,72 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчену сертифікатом серії СМ №0051599 від 14 червня 1996 року, виданим на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 17 травня 1996 року №152. Однак, вона позбавлена можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачений (а. с. 10, 20). Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивачки [PERSON] підлягає захисту в судовому порядку, у звязку з чим позов останньої необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved