Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

27.12.2018 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову вказує на те, що 11.08.2007 уклала шлюб з відповідачем. У даному шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Спочатку їхні відносини були нормальними, але з часом вони погіршились. Відповідач став зловживати спиртними напоями, в нетверезому стані стає агресивним, ображає її в присутності дитини, може вдарити. Після сварок він може декілька днів не ночувати вдома, не пояснюючи де він був. Такі відносини між ними тривають вже більше двох років і призвели до того, що вони віддалились один від одного, стали практично чужими людьми. На даний час вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства. Вона втратила до відповідача почуття любові та поваги, шлюб носить лише формальний характер. Сімя фактично розпалась. Позивач у вступному слові позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених у позові, який просив задоволити. Просила залишити їй прізвище набуте в шлюбі. Відповідач позов визнав, пояснив, що шлюб зберегти неможливо . Вислухавши сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 11.08.2007 було зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис за №435. У даному шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружнє життя позивача з відповідачем не склалося, за час спільного проживання вони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. На даний час позивач вважає, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, подружжя не проживає разом протягом більше двох років, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд дійшов висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Outcome: approved