Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

26 червня 2020 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати неправомірною відмову відповідачів ЗЗСО «Авангардівської гімназії» у зарахуванні малолітньої [PERSON] , [INFO] до першого класу вказаного навчального закладу та зобов`язати відповідачів зарахувати малолітню [PERSON] , [INFO] до першого класу ЗЗСО «Авангардівської гімназії» Авангардівської селищної ради (2020 - 2021 навчальний рік). В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій позов та просила його задовольнити. Представниця відповідачів в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, особисто під розписку з підписом та печаткою навчального закладу, причини неявки не повідомила, надіславши до суду письмовий відзив з додатками, в якому просила суд відмовити у задоволенні необґрунтованого позову з підстав відсутності вільних місць для зарахування в їхній навчальний заклад та проживання дитини на території, яка не входить до території обслуговування гімназії, беручи до уваги, що малолітня [PERSON] , [INFO] на сьогодні вже здобуває освіту у ЗЗСО «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради, куди вона була зарахована з 01.09.2020 р., а також з мотивів, викладених у відзиві (а.с. 17-74). Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали та додатково надані докази по справі, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини шостої статті 53 Конституції України - кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Громадянам, які належать до національних меншин, відповідно до закону гарантується право на навчання рідною мовою чи на вивчення рідної мови у державних і комунальних навчальних закладах або через національні культурні товариства. Статтею 19 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на освіту. Держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти. Також, статтями 2,6 Закону України «Про загальну середню освіту» передбачено, що основними завданнями законодавства України про загальну середню освіту є передусім забезпечення права громадян на доступність і безоплатність здобуття повної загальної середньої освіти, а також зазначено що громадянам України незалежно від раси, кольору шкіри, особливостей інтелектуального, соціального і фізичного розвитку особистості, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак забезпечується доступність і безоплатність здобуття повної загальної середньої освіти у державних і комунальних навчальних закладах. Закон України «Про дошкільну освіту» статями 2 та 6 виокремлює за основне завдання - забезпечення права дитини на доступність і безоплатність здобуття дошкільної освіти. Зауважує, що принципами дошкільної освіти є: доступність для кожного громадянина освітніх послуг, що надаються системою дошкільної освіти; рівність умов для реалізації задатків, нахилів, здібностей, обдарувань, різнобічного розвитку кожної дитини. Право громадян України на доступну освіту врегульовано також ст.ст. 3,6 Закону України «Про освіту». Рішеннм Конституційного Суду України вiд 04.03.2004 № 5-рп/2004 визначено, що доступність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту на принципах рівності, визначених статтею 24 Конституції України, означає, що нікому не може бути відмовлено у праві на освіту, і держава - має створити можливості для реалізації цього права. Це ж право визначено статтею 2 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Наявність численних нормативно-правових актів, що регулюють питання захисту прав дитини у сфері освіти, зокрема таких як Конституція Украі?ни, Законів Украі?ни «Про охорону дитинства», «Про освіту», «Про загальну середню освіту», Постанов Кабінету Міністрів Украі?ни «Про затвердження Державного стандарту базовоі? і повноі? загальноі? середньоі? освіти», «Про затвердження Положення про загаль- ноосвітніи? навчальнии? заклад» та інших, свідчить про те, що права дитини та механізми і?х захисту є одним із пріоритетних напрямів соціальноі? політики держави. Украі?на, як і будь-яка соціальна, правова, демократична держава - дбає про інтереси дитини як наи?більш незахищеноі? та вразливоі? верстви суспільства. Про це свідчить, зокрема, тои? факт, що Украі?на є учасницею ухвалення цілого ряду міжнародних документів у сфері забезпечення прав дитини. Право дитини на освіту закріплене у ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенціі?, де зазначене право було закріплено в такіи? формі: «Нікому не може бути відмовлено у праві на освіту. Держава при виконанні будь-яких функціи?, узятих нею на себе в галузі освіти і навчання, поважає право батьків забезпечувати таку освіту і навчання відповідно до своі?х релігіи?них і світоглядних переконань». Таким чином, ця стаття гарантує загальне, а не конкретне право на освіту, носієм якого є особа, що зацікавлена в отриманні освіти і яка здатна і бажає отримати від нього користь, тобто насамперед дитина. Держава-учасниця Конвенціі? зобов`язана слідкувати за тим, щоб діти мали можливість реалізувати своє право на освіту. У другому реченні вказаноі? статті за державою визнається повноваження саміи? визначати обсяг і характер власноі? участі у забезпеченні права на освіту. Стаття 18 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 р. - визначає, що держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми, а стаття 28 зазначає, що держави-учасниці визнають право дитини на освіту, і з метою поступового досягнення здійснення цього права на підставі рівних можливостей вони, зокрема: а) вводять безплатну й обов`язкову початкову освіту. Стаття 26 Загальної декларації прав людини наголошує, що кожна людина має право на освіту. Початкова освіта повинна бути обов`язковою. Одночасно з цим, стаття 13 Міжнародного пакту «Про економічні, соціальні і культурні права» вказує, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на освіту : а) початкова освіта повинна бути обов`язкова b) середня освіта повинна бути відкрита і зроблена доступною для всіх шляхом вжиття всіх необхідних заходів Статтею 19 Закону України «Про освіту» передбачено, що Кожна дитина має право на освіту. Держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти в державних і комунальних закладах освіти; надання стипендій та пільг здобувачам освіти таких закладів у порядку, встановленому законодавством України. Громадяни мають право безоплатно здобути фахову передвищу та вищу освіту в державних і комунальних закладах освіти на конкурсній основі. Держава забезпечує право на вибір навчального закладу і навчання рідною мовою чи на вивчення рідної мови у державних і комунальних навчальних закладах. Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування - організовують облік дітей дошкільного та шкільного віку для виконання вимог щодо навчання дітей у загальноосвітніх навчальних закладах. Норми навантаження у навчальних програмах та планах навчальних закладів повинні визначатися з урахуванням віку та стану здоров`я дітей. Контроль за дотриманням цих норм у порядку, встановленому законодавством, здійснюють центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах освіти і науки, охорони здоров`я. Суд встановив і це підтверджується матеріалами справи та поясненнями позивачки, наданими в судовому засіданні, що 13.05.2020 р., позивачка [PERSON] звернулася до відповідачів Авангардівської гімназії із заявою про зарахування її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] до першого класу Авангардівської гімназії, яка була зареєстрована в Журналі реєстрації заяв батьків про зарахування дітей до закладу освіти під №47 від 13.05.2020 р., надавши всі необхідні документи, в тому числі Довідку про реєстрацію місця проживання дитини за адресою : [ADDRESS] (а.с. 23-24). Позивачкою було підтверджено в судовому засіданні, що у приміщенні ЗЗСО «Авангардівська гімназія», її було ознайомлено з правилами зарахування дітей до першого класу закладу освіти і попереджено, що територія проживання і реєстрації її дитини не входить до території обслуговування, закріпленої за Авангардівською гімназією, у зв`язку з чим, її дитина може бути зарахована до гімназії тільки при наявності вільних місць для зарахування. Крім цього, позивачці було роз`яснено та поставлено до відома про рішення Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради від 29.01.2020 р. № 7 «Про закріплення за закладами загальної середньої освіти Авангардівської селищної ради території обслуговування», відповідно до якого, територія, на якій проживає малолітня [PERSON] , [INFO] , а саме смт. Авангард, вул. Європейська - житловий масив 7 Небо - закріплена за ЗЗСО «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради, проти чого не заперечувала позивачка (а.с. 25,43-46). Своїм листом від 02.06.2020 р. № 72 ЗЗСО «Авангардівська гімназія» повідомили позивачку про неможливість зарахування її дитини до 1-го класу вказаного навчального закладу з посиланням на «Порядок зарахування, відрахування та переведення учнів до державних та комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти», затвердженого Наказом МОН України № 367 від 16.04.2018 р., за яким право на першочергове зарахування до закладу освіти - мають діти, які проживають на території обслуговування, закріпленою за цим закладом відповідно до вищевказаного рішення Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради від 29.01.2020 р. № 7 «Про закріплення за закладами загальної середньої освіти Авангардівської селищної ради території обслуговування» і повідомлено позивачку, що діти, які проживають на території, яка не входить в межі обслуговування освітнім закладом, можуть бути зараховані тільки на вільні місця та зв`язку з тим, що адреса, за якою зареєстрована та проживає позивачка разом з дитиною ( [ADDRESS] ) входить в межі обслуговування Прилиманської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та відсутністю вільних місць в ЗЗСО «Авангардівська гімназія», малолітня [PERSON] , [INFO] не може бути зарахована до даного навчального закладу (а.с. 41,40). З письмового відзиву на позов вбачається, що за кошти засновника навчальних закладів з території житлового масиву «7 Небо» здійснюється підвіз дітей до ЗЗСО «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради трьома шкільними автобусами. Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про повну загальну середню освіту» - до комунального закладу освіти для здобуття початкової та базової середньої освіти у порядку, визначеному законодавством, обов`язково зараховуються всі діти, які: проживають на території обслуговування закладу освіти; є рідними братами та/або сестрами дітей, які здобувають освіту в цьому закладі освіти; є дітьми працівників цього закладу освіти. Діти з особливими освітніми потребами, які проживають на території обслуговування комунального закладу освіти, мають право на першочергове зарахування до нього у порядку, визначеному законодавством, для здобуття початкової та базової середньої освіти. Згідно з частиною 4 статті 9 Закону, порядок зарахування, відрахування та переведення учнів до державних і комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти - затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Так, Міністерство освіти і науки України своїм Наказом від 10 травня 2018 р. № 367 - затвердило «Порядок зарахування, відрахування та переведення учнів до державних та комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти», яким у своїй діяльності і керуються відповідачі ЗЗСО «Авангардівська гімназія». Згідно з абзацом 7 пункту 2 Розділ І вказаного «Порядку», територія обслуговування - адміністративно-територіальна одиниця (або її частина чи окремі будинки), визначена і закріплена місцевим органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за закладом освіти для забезпечення права кожної дитини, яка проживає на цій території, на здобуття початкової та/або базової середньої освіти у закладі освіти, що найбільш доступний та наближений до місця проживання дитини. Відповідно розділу ІІ пункту І підпункту 1 Порядку, заяви про зарахування дітей до 1-го класу приймаються закладом освіти до 31 травня включно. Якщо станом на 31 травня кількість поданих заяв про зарахування перевищує загальну кількість місць у перших класах, зарахування дітей відбувається за такими правилами: до 01 червня включно зараховуються усі діти, місце проживання яких на території обслуговування закладу освіти підтверджене, а також діти, які є рідними (усиновленими) братами та/або сестрами дітей, які здобувають освіту в цьому закладі, чи діти працівників цього закладу освіти, чи є випускниками дошкільного підрозділу цього закладу освіти. Всі інші категорії дітей зараховуються виключно на вільні місця. Суд встановив, що станом, як на 01.06.2020 року, так і станом на 01.09.2020 р. - в комунальному закладі загальної середньої освіти «Авангардівська гімназія» Авангардівської селищної ради - відсутні вільні місця для зарахування до 1-х класів, про що також було поставлено до відома позивачку (а.с. 26,27). У зв`язку з чим, відповідно зазначеного «Порядку» та рішення ради, Наказом від 01.06.2020 року № 31-у по ЗЗСО «Авангардівська гімназія» до 1-х класів були зараховані діти, які мали право на першочергове зарахування, на відміну від доньки позивачки, яка такого права не мала з підстав, описаних вище. Суд звертає увагу позивачки [PERSON] , що на її ім`я була надана саме довідка (лист), а не рішення, яке вона оскаржує, від 02.06.2020 р. № 72 про те, що її донька [PERSON] , [INFO] не може бути зарахована до ЗЗСО «Авангардівська гімназія» Авангардівської селищної ради у зв`язку з відсутністю вільних місць для зарахування, а права на першочергове зарахування дитина не має, бо проживає на території, яка не входить до території обслуговування гімназії (а.с. 41,42). На думку суду, правова позиція позивачки з приводу того, що адміністрація відповідачів ЗЗСО «Авангардівська гімназія» нібито порушує Закон та їхні начебто неправомірні дії суперечать нормам чинного законодавства є хибними та безпідставними, в розумінні п.1 ст. 8 вказаного Закону, яким передбачено, що територіальну доступність повної загальної середньої освіти - забезпечують у межах повноважень органи державної влади та органи місцевого самоврядування шляхом закріплення території обслуговування за комунальними закладами освіти (їхніми структурними підрозділами), що забезпечують здобуття початкової та/або базової середньої освіти. Також п. 2 ст. 8 Закону передбачено, що для належного та ефективного визначення і закріплення за закладом освіти території обслуговування місцеві органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування ведуть облік дітей дошкільного та шкільного віку, враховують спроможність кожного освітнього закладу освіти і демографічну ситуацію на відповідній території. При цьому кількість класів початкової школи має забезпечувати здобуття початкової освіти всіма дітьми, які проживають на території обслуговування відповідного закладу освіти. Право на здобуття освіти малолітньої [PERSON] , [INFO] - доньки заявниці, гарантується та реалізується в ЗЗСО «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради, за яким закріплена територія проживання дитини і де донька позивачка вже навчається, починаючи з 01.09.2020 р., що підтвердила позивачка в судовому засіданні. Суд вважає, що твердження позивачки з приводу того, що відстань від місця проживання малоліт ньої [PERSON] до ЗЗСО «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради на 1,4 - 1,5 км довша, ніж до Авангардівської гімназії - не може бути вирішальним у прийнятті рішення на користь позивачки [PERSON] з огляду на те, що підвіз дітей до ЗЗСО «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради здійснюється шкільними автобусами, а спроможність відповідачів ЗЗСО «Авангардівська гімназія» Авангардівської селищної ради - не дозволяє забезпечити вільними місцями для здобуття освіти дітей, які проживають на житловому масиві «7 Небо», на відміну від ЗЗСО «Прилиманський ліцей» Авангардівської селищної ради, де на сьогодні вже навчається донька позивачки, що вона підтвердила в суді, і саме це, на думку суду, повно та всебічно гарантує право малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] на здобуття повної середньої освіти на території Авангардівської селищної ради, яку вона на сьогодні отримує відповідно до вищевказаних норм Загальної декларації прав людини, Міжнародного пакту «Про економічні, соціальні і культурні права», Закону України «Про освіту», Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про загальну середню освіту». Суд зауважує, що у своїй діяльності ЗЗСО «Авангардівська гімназія» керується свої Статутом, рішеннями засновника (Авангардівська селищна рада), рішеннями виконавчих органів органу місцевого самоврядуванням (Виконавчий комітет Авангардівської селищної ради) та законодавством у сфері освіти та на думку суду, відповідачі ЗЗСО «Авангардівська гімназія» під час своєї діяльності у виді надання письмової довідки (листа) на ім`я позивачки, діяла у спосіб та в межах діючого законодавства, зокрема, конституції України, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, який суд вважає безпідставним і таким, що суперечить вищевикладеним нормам Законів та нормативних актів.

Outcome: dismissed