Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

27 липня 2021 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача у якому зазначила, що є власницею житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , у якому також зареєстроване місце проживання її колишнього зятя - відповідача по справі. Однак з 2019 року відповідач не проживає у будинку, участі в його утриманні не приймає, комунальні платежі не сплачує, речей у будинку не зберігає, будинком не цікавиться, при цьому перешкод у користуванні житловим приміщенням йому не чинили. Вирішити питання зняття з реєстрації у позасудовому порядку не має можливості, оскільки місце проживання відповідача їй не відомо. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у належному їй будинку створює перешкоди у користуванні цим нерухомим майном позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим за адресою [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, розгляд справи просила проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного порядку розгляду справи, про що зазначила в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи убачається, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування жилого будинку укладеного 04 жовтня 2004 року серія ВВК № 745244, посвідченого держаним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №769. Відповідно до витягу Березнегуватської філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно реєстраційний номер зазначеного будинку 7389878 витяг №4993478 (а.с.11-12). З довідки, виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради 22 липня 2021 року за № 148 убачається, що у вказаному житловому будинку крім неї та її родичів зареєстроване місце проживання колишнього зятя - відповідача по справі (а.с.13). Згідно акту обстеження складеного депутатом Березнегуватської селищної ради 22 липня 2021 року, відповідач зареєстрований у домоволодінні позивачки, але фактично не проживає у ньому з 2019 року по теперішній час ( а.с.14). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РС) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РС члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РС до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджується факт не проживання відповідача у будинку належному позивачу без поважних на те причин близько двох років, тобто понад строки встановленні статтею 71 ЖК Української РС, доказів які б спростовували такі висновки та свідчили про зворотне та те, що відповідач не втратив інтересу до вказаного житла матеріали справи не містять. З огляду на викладене вище, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved