Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

27 грудня 2013 року постановлене рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 12 спільного майна подружжя та його поділ, яким позовні вимоги позивача задоволено частково, проведено розподіл майна подружжя. На дане рішення позивач та відповідач подали апеляційні скарги. Відповідно до ухвали апеляційного суду Сумської області від 07 лютого 2014 року дана цивільна справа повернута до Недригайлівського районного суду для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення в частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 12 частину земельної ділянки та проведення її поділу та вирішення питання про стягнення судових витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої останні позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали в повному обсязі та вважають, що земельна ділянка не може бути розділена між сторонами, бо вона була ним приватизована. [PERSON], як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору проти задоволення позову заперечувала. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов [PERSON] в частині поділу земельної ділянки задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. В процесі судового розгляду справи сторони з приводу поділу земельної ділянки подавали докази та надавали пояснення, на підставі яких суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, про що мотивувальній частині рішення від 27 грудня 2013 року зазначено, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 12 частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS] з огляду на таке. Відповідно до копій державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,06 га (а.с.166) та для ведення особистого селянського господарства площею 0,2283 га, (а.с.167), які надані йому безоплатно у власність відповідно до рішення Недригайлівської селищної ради від 22.10.2009 (а.с.38), тобто приватизовані ним. Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (2768-14 ). Оскільки [PERSON] отримав у власність дані земельні ділянки в наслідок приватизації , то вони є його особистою приватною власністю. Але в резолютивній частині рішення даний висновок суду не знайшов свого відображення, у зв'язку з чим справа була повернута апеляційним судом для постановлення додаткового рішення. Додатковим рішенням від 16 січня 2014 року вирішено питання про стягнення судових витрат, у тому числі і стосовно вимоги про поділ земельної ділянки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed