Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

27.07.2015р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] і просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладений між нею як продавцем і відповідачами як покупцями 12.11.2001р., посилаючись на ті обставини, що відповідачі є її батьками, під час укладення цього правочину, вона, позивачка, перебувала під впливом відповідачів, грошові кошти в сумі 5 010 грн. від покупців вона не отримувала, договір носив суто формальний характер, про що вказано в рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 10.05.2002р., де вказано, що відповідач [PERSON] підтвердив ту обставину, що договір мав лише формальний характер. Просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 16, 203, 213, 229, 526, 637, 657 ЦК України. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснила про те, що між нею і батьком [PERSON] та матір*ю [PERSON] склалися неприязні і конфліктні відносини, договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] укладався ними 12.11.2001р. з метою уникнути поділу спільно майна її з чоловіком як подружжя, в подальшому батьки повинні були повернути їй відчужену частину квартири, однак, мати від домовленості відмовилася. На даний час відповідачка чинить їй і її сину перешкоди в користуванні вказаною квартирою і з даного питання між ними систематично виникають сварки, а іншого житла вона не має. Стосовно пропуску строку позовної давності позивачка пояснила про те, що вважала за можливе вирішити питання щодо спірної квартири з відповідачами в позасудовому порядку. Відповідач [PERSON] позов визнав, пояснення позивачки підтвердив та пояснив про те, що [PERSON] не виконала своєї домовленості, яка мала місце між ними та їх дочкою - [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу від 12.11.2001р. 1/3 частини квартири [ADDRESS], не повернула продану частину квартири дочці, підтвердив, що грошові кошти за вказаним договором позивачці вони не передавали, а на даний час відносини між ним, дочкою і дружино вкрай загострилися і конфліктні ситуації стосовно спірної квартири є дуже частими. Відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також на невідповідність дійсним обставинам справи мотивів позову, про які вказувала позивачка, хоча існування конфліктної ситуації в родині підтвердила. Також, відповідачка вказала, що позивачка тривалий час не оспорювала договір і пропустила строк позовної давності. Третя особа - 12 Київська державна нотаріальна контора просить слухати справу без представника (а.с. 17). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника третьої особи на підставі матеріалів, що є в справі. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 12.11.2001р. [PERSON] за договором купівлі-продажу частини квартири продала своїм батькам: [PERSON] і [PERSON] в рівних частках належну їй 1/3 частину квартири [ADDRESS] за 5 010 грн. (а.с. 8 - копія договору купівлі-продажу частини квартири). В матеріалах справи є рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10.05.2002р. в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], яка діяла в інтересах і від імені неповнолітнього [PERSON], 1998р. народження, 3-ті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Орган опіки та піклування Святошинської РДА м.Києва про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 9 - копія рішення). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004р., цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини, зокрема, договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] був укладений між сторонами 12.11.2001р., а тому вирішуючи даний спір в частині позовної вимоги про визнання вказаного договору недійсним, суд вважає за необхідне керуватися нормами ЦК Української РСР 1963р. Так, правовою підставою позову [PERSON] вказує, крім загальних норм цивільного законодавства, ст.229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Вказана норма матеріального права кореспондується із ст. 56 ЦК Української РСР 1963р. Згідно частини 1 ст.56 ЦК Української РСР 1963р., угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Верховний Суд України в пункті 11 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978р. з наступними змінами і доповненнями вказував про те, що під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб*єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. В спірному випадку, виходячи із загального принципу змагальності сторін, закріпленого в ст.10 ЦПК України, і обов*язку довести обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім особистих пояснень позивачки та особистих пояснень відповідача, суду не надано належних і допустимих доказів в розумінні ст.58, 59 ЦПК України про існування помилки зі сторони позивачки стосовно укладеного 12.11.2001р. договору купівлі-продажу частини квартири, в чому саме полягала ця помилка і які були для позивачки об*єктивні перешкоди для вчинення дій, спрямованих на усунення цієї помилки, наприклад, скористатися правовою допомогою. Таким чином, доказування позивачки ґрунтується виключно на її та відповідача [PERSON] припущеннях, а згідно частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, в судовому засіданні позивачка у своїх усних поясненнях вказувала вже на іншу правову підставу недійсності правочину, таку, як фіктивність, однак належних і допустимих доказів фіктивності правочину, крім своїх особистих пояснень, вона суду не надала. Також, суд враховує, що заявляючи позов про недійсність правочину, позивач повинен визначитися із однією правовою підставою його недійсності та довести її суду у встановленому законом порядку. Зазначення в рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 10.05.2002р. певних обставин справи щодо пояснень [PERSON] стосовно спірного договору купівлі-продажу частини квартири, не може бути правовою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини спірної квартири, оскільки по перше, спірний договір укладений між трьома сторонами, по друге - вказане судове рішення стосувалося інших правовідносин, мало інший предмет спору і обставини, які вказує позивачка як встановлені в порядку частини 3 ст.61 ЦПК України, не можуть бути визнані судом таковими, оскільки судове рішення містить лише посилання на пояснення учасника процесу [PERSON], який і при судовому розгляді даної цивільної справи дав аналогічного змісту пояснення, по трете - зазначене вище судове рішення постановлено 10.05.2002р., тобто більше тринадцяти років тому назад. Існування конфліктної ситуації між сторонами не може бути правовою підставою для визнання правочину недійсним. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та необхідність відмови в позові по суті. Щодо строку позовної давності. В пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України 2004р. вказано, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред*явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР 1963р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Оскільки договір купівлі-продажу частини спірної квартири, що є предметом даного спору, укладений 12.11.2001р., строк позовної давності щодо його оспорювання в суді сплив 12.11.2004р., тобто, вже після набрання чинності ЦК України 2004р., а тому для вирішення питання щодо строку позовної давності, суд вважає за необхідне керуватися нормами ЦК України 2004р. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до частин 4, 5 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В даному випадку, договір купівлі-продажу частини спірної квартири укладений між сторонами 12.11.2001р. та нотаріально посвідчений, позивачка була особисто присутньою у нотаріуса, підписала договір, майже 14 років погоджувалась із ним та не зверталась в будь-які органи щодо його оспорювання і доказів про те, що позивачка не мала можливості протягом тривалого часу довідатися про порушення, на її думку, відповідачами її права, суду не надано. Таким чином, наведена вище сукупність обставин свідчать про те, що для позивачки не існувало таких життєвих обставин, які б об*єктивно перешкодили їй дізнатися про порушення, на її думку, відповідачами її прав та їх захист в межах встановленого законодавством строку позовної давності, а пояснення позивачки про те, що відповідачі є її батьками і вона намагалася тривалий час вирішити питання щодо спірної квартири в позасудовому порядку, не можуть бути визнані судом такими поважними обставинами, оскільки не є таковими в своїй суті. Крім цього, частини 5 ст.267 ЦК України, передбачає можливість захисту лише порушеного права, у разі пропуску строку позовної давності з причин, які судом визнані поважними, але в спірному випадку порушення прав позивачки зі сторони відповідачів не доведено, що й стало підставою відмови в заявленому позові по суті.

Outcome: dismissed