Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

27.04.2015 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить визнати кредитний договір №014/17-22/3356-70 від 19.09.2008, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] удаваним правочином, визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору, укладеного в національній валюті України гривні та зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором №014/17-22/3356-70 від 19.09.2008 у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору - 4,854 гривні за 1 долар США. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що згідно умов вказаного кредитного договору відповідач надав позивачу кредит в іноземній валюті - доларі США по курсу НБУ на дату укладення цього договору на споживчі цілі, а саме на придбання житла в національній валюті України - гривні, що виключає, на думку позивача, можливість використання іноземної валюти на придбання квартири за ціною у 344 670,00 грн., визначеною в договорі купівлі-продажу квартири від 19.09.2008, укладеного між позивачем та [PERSON] Таким чином, позивач зазначає, що спірний кредитний договір в частині визначення валюти кредитування як долара США є таким, що вчинений для приховання укладення кредитного договору з надання кредиту саме в національній валюті України - гривні, а тому вважає останній удаваним правочином. Також позивач вважає, що зміст кредитного договору, зокрема вираження та виконання зобов'язання в іноземній валюті, суперечить вимогам ст.ст.524, 533 ЦК України, та ст.ст. 3,5,13 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», посилаючись на відсутність у Банку повноважень для надання позивачу валютного кредиту в доларах за відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача та письмові заперечення, згідно яких зазначено, що згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ для надання та одержання кредиту в іноземній валюті відсутня потреба в наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України і єдиною підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами вказаної норми, є наявність у банку генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Таким чином вважав відсутніми підстави для визнання спірного договору удаваним правочином. Одночасно відповідач зазначив, що строк позовної давності, встановлений ст. 257ЦК України сплив 19.09.2011, а тому просив застосувати наслідки ч.4 ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову. За вказаних обставин, суд визнав можливим розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими сторонами доказами шляхом дослідження, приходить до наступного. Як встановлено судом, 19.09.2008 між відповідачем ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір №014/17-22/3356-70, згідно якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 71 050,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 14,5% річних, з кінцевим строком повернення до 19.09.2021.(а.с.7-12) Відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором перед відповідачем, надав позивачеві грошові кошти в розмірі 71050,00 доларів США, що визнається позивачем. Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати спірний кредитний договір удаваним правочином в частині визначення в якості валюти кредитування долара США з тих підстав, що спірний кредитний договір був вчинений для приховання іншого кредитного договору з надання кредиту саме в національній валюті України - гривні, а не в іноземній валюті - доларі США, а тому до цих правовідносин підлягає застосуванню законодавство України, що регулює договір про надання кредиту в національній валюті України - гривні. Разом з тим, суд не може погодитись з вказаними вимогами, виходячи з наступного. У відповідності зі ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що позивач ознайомлений з умовами кредитного договору, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, він чітко усвідомлював всі умови договору і вважав їх прийнятними для себе, а також ознайомлений з іншою інформацією згідно з вимогами законодавства, вся надана інформація йому цілком зрозуміла та не потребує додаткового тлумачення, про що свідчить його підпис під договором без будь-яких застережень та жодних обмежень. Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Доводи позивача про відсутність у відповідача підстав згідно ст.ст. 3,5 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» для надання позивачу кредиту в іноземній валюті, оскільки у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на надання резидентам кредиту в іноземній валюті суд не приймає до уваги як безпідставні, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема, кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями. Згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Таким чином, виходячи з наведених положень закону, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, станом на час розгляду справи чинним законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. За таких обставин, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих в установленому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, 11.10.2006р. Національний банк України видав відповідачу банківську ліцензію за номером 10 та дозвіл №10-4 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». (а.с.44-49) Виходячи з вищевикладеного, обставин невідповідності вимогам чинного законодавства суми наданого за оспорюваним Договором та одержаного позивачем кредиту у розмірі 71050,00 доларів США на купівлю квартири зі сплатою 14,5% річних судом не встановлено, та в матеріалах справи такі дані відсутні. Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору його зміст не суперечив чинному законодавству. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з встановлених обставин справи, аналізуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про недоведеність обставин, в обґрунтування позовних вимог, а тому вважає відсутніми підстави для задоволення позову. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову судовий збір стягненню не підлягає. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed