Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

27 листопада 2019 року ФГ «[PERSON].» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «Білопілля Агросвіт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03 червня 2005 року фермерське господарство уклало зі [PERSON] договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453 площею 3,9706 га, розташованої на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, на строк 20 років з 03 червня 2005 року до 03 червня 2025 року. 22 грудня 2006 року вказаний договір зареєстровано у Білопільському відділі Сумської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі внесено запис за № 4437. В подальшому, 10 січня 2019 року представник ФГ «[PERSON]» звернувся до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно з метою здійснення державної реєстрації права оренди на вказану вище земельну ділянку, однак 15 січня 2019 року було отримано відмову у реєстрації з підстав існуючих суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, оскільки право оренди зазначеної земельної ділянки вже зареєстроване в Державному реєстрі 09 жовтня 2018 року за №28291932. 15 березня 2019 року представнику позивача стало відомо, що право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування після смерті [PERSON] набула [PERSON] та 17 серпня 2018 року остання уклала договір оренди земельної ділянки № [NUMBER] с з ТОВ «Білопілля Агросвіт». Таким чином, земельна ділянка, яка перебуває в користуванні ФГ «[PERSON]» на підставі договору оренди землі, строк дії якого не закінчився, передана у користування ТОВ «Білопілля Агросвіт». У зв`язку з викладеними обставинами, представник позивача просив визнати недійсним договір оренди землі №49с від 17 серпня 2018 року, який був укладений між [PERSON] та ТОВ «Білопілля Агросвіт», об`єктом оренди за яким є земельна ділянка з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453 площею 3,9706 га. Ухвалою від 09 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом з призначенням справи до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, у ТОВ «Білопілля Агросвіт» витребувано укладений між відповідачами договір оренди землі від 17 серпня 2018 року, об`єктом оренди за яким є спірна земельна ділянка (а. с. 23-24). 03 січня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від генерального директора ТОВ «Білопілля Агросвіт» Левчака К.О., в якому в якому зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453 площею 3,9706 га знаходилася в користуванні товариства на підставі укладеного з [PERSON] договору оренди № 28с від 17 листопада 2010 року. На підставі вказаного договору оренди зареєстроване за ТОВ «Білопілля Агросвіт» право оренди вказаної земельної ділянки строком до 17 листопада 2020 року, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №813597 від 18 грудня 2014 року. В подальшому 17 серпня 2018 року ТОВ «Білопілля Агросвіт» уклало з [PERSON] договір оренди землі № 49с, об`єктом оренди за яким є земельна ділянка сільськогосподарського призначеннякадастровий номер 5920688200:02:001:0453 площею 3,9706 га, яка розташована на територіїСупрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області. На підставі вказаного договору оренди та додаткової угоди за ТОВ «Білопілля Агросвіт» зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки строком до 09 жовтня 2033 року, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №16630547549206 від 09 жовтня 2018 року. Жодних вимог про витребування вказаної земельної ділянки з 2010 року по теперішній час від інших орендарів не надходило. З 2014 року товариство неодноразово повідомляло Фермерське господарство «[PERSON]» про оренду вказаної ділянки та про невчинення перешкод у реалізації товариством права оренди даної земельної ділянки. Вимоги позивача про визнання недійсним договору оренди землі №49с від 17 серпня 2018 року, укладеного між ТОВ «Білопілля Агросвіт» та [PERSON] з тих підстав, що право користування спірною земельною ділянкою у позивача виникло раніше, ніж у відповідача, ТОВ «Білопілля Агросвіт» вважає безпідставними (а. с. 30-32). 14 січня 2020 року, до початку розгляду справи по суті до суду надійшла заява за підписом генерального директора ТОВ «Білопілля Агросвіт» Левчака К.О. про застосування строку позовної давності, обґрунтована тим, що з 2011 року позивачу було відомо про порушення його права оренди, оскільки з цього часу фермерське господарство не використовувало спірну земельну ділянку та, зі слів її власника, не сплачувало орендну плату за період 2011-2019 років (а. с. 72-74). 29 січня 2020 року від представника позивача Ломаки Ю.М . надійшла заява в якій він просить поновити йому строк для подання заяви про зміну предмету позову, вмотивована тим, що лише 14 січня 2020 року йому стало відомо про те, що 17 листопада 2010 року між ТОВ «Білопілля Агросвіт» та [PERSON] укладено договір оренди № 28с від 17 листопада 2010 року спірної земельної ділянки. До того часу позивачу невідомо було про укладення такого договору через те, що вказана інформація є конфіденційною. Таким чином, він, змінивши предмет позову, просить визнати недійсними договори оренди землі №28с від 17 листопада 2010 року та № 49с від 17 серпня 2018 року, які були укладені між [PERSON] та ТОВ «Білопілля Агросвіт» стосовно оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5920688200:02:001: 0453 площею 3,9706 га (а. с. 84-86). Також 29 січня 2020 року представником позивача [PERSON] було подане заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в якому представник вказав, що про порушення свого право на користування земельної ділянкою невстановленими на той час особами Фермерське господарство «[PERSON].» дізналося 15 січня 2019 року, коли державний реєстратор відмовив у державній реєстрації права оренди Фермерського господарства «[PERSON].» на земельну ділянку кадастровий номер 5920688200:02:001: 0453 з підстав суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Про особу та у спосіб, у який порушено право Фермерське господарство «[PERSON].» дізналося 15 березня 2019 року отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка містить інформацію щодо укладеного між ТОВ «Білопілля Агросвіт» та [PERSON] договору оренди №49с від 17 серпня 2018 року. Про порушення права Фермерського господарства «[PERSON].» укладеним між відповідачами договором оренди землі № 28с від 17 листопада 2010 року стало відомо 14 січня 2020 року під час ознайомлення з матеріалами справи та відзивом ТОВ «Білопілля Агросвіт». Отже, як вважає представник позивача, перебіг строку позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди землі №28с від 17 листопада 2010 року почався 14 січня 2020 року та сплине 14 січня 2023 року, а щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди землі № 49с від 17 серпня 2018 року почався 15 березня 2019 року та сплине 15 березня 2022 року. Водночас, за умови визнання судом спливу строку позовної давності, просить суд визнати причини його пропуску поважними та поновити його і позовні вимоги задовольнити. 06 лютого 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву представника ФГ «[PERSON]» - адвоката Ломаки Ю.М. про зміну предмета позову у даній цивільній справ. ( а.с. 97-98). У судовому засіданні представник позивача Фермерське господарство«[PERSON]» - адвокат Ломака Ю. М. змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, направила заяву про розгляд справи без її участі, позов не визнає і просить у його задоволенні відмовити. Також відповідач надіслала до суду заяву, в якій вказала, що про договір оренди, укладений між Фермерське господарство «[PERSON].» та [PERSON] , вона дізналася з позовної заяви. Спірну земельну ділянку вона успадкувала в 2010 році після смерті матері [PERSON] 17 листопада 2010 року вона уклала з ТОВ «Білопілля Агросвіт» договір оренди землі № 28с, об`єктом оренди за яким є земельна ділянка з кадастровим номером 5920688200:02:001: 0453 площею 3,9706 га, розташована на території Супрунівської сільської ради. 17 серпня 2018 року вона фактично перезаключила вказаний договір оренди за № 49с на новий строк - до 09 жовтня 2033 року. З дати реєстрації права власності на вказану земельну ділянку і до цього часу Фермерське господарство «[PERSON]» не повідомляло, що орендує належну їй земельну ділянку. Орендна плата до договору від 03 червня 2005 року Фермерським господарством «[PERSON]» їй не виплачувалась, в період часу з 2011-2019 роки вона неодноразово зустрічала голову Фермерське господарство « [PERSON] » [PERSON] , проте жодного разу останній не повідомив їй, що орендує належну їй земельну ділянку, хоча, на її думку, він був обізнаний про отримання нею спадщини. Вона вважає, що несплата позивачем їй орендної плати впродовж 2010-2011 років, дає можливість розірвати такий договір оренди на вимогу сторони.(а. с. 62-64). Представник відповідача - ТОВ «Білопілля Агросвіт» за довіреністю Подибайло А.Ю. у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі. 21 лютого 2020 року через канцелярію суду надав письмові пояснення, в яких посилається на те, що позивачу було відомо про існування оспорюваного договору, починаючи з 2012 року. З того часу і до 2014 року між ФГ «[PERSON].» та ТОВ «Білопілля Агросвіт» велися постійні суперечки, щодо користування спірною земельною ділянкою. Починаючи з 2015 року, вказаною земельною ділянкою користується ТОВ «Білопілля Агросвіт», на підставі договору оренди землі № 28с від 17 листопада 2010 року. З 2012 року ФГ «[PERSON]», знаючи про факт порушення права користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453, не здійснило жодних заходів щодо захисту своїх прав, маючи при цьому об`єктивну можливість довідатися про їх порушення. 17 серпня 2018 року [PERSON] до кінця дії договору, перезаключила вказаний вище договір з ТОВ «Білопілля Агросвіт» і уклала новий договір оренди землі № 49 с від 17 серпня 2018 року. Таким чином на даний час діють два договору щодо однієї земельної ділянки між відповідачами, які є чинними. У зв`язку з вказаними обставинами, позивач вважається таким, що пропустив строк позовної давності, враховуючи практику ЄСПЛ та Верховного суду з приводу застосування позовної давності. Крім того, зі слів відповідача [PERSON] , починаючи з 2010 року, оренду плату від позивача вона не отримувала. Також на думку представника відповідача ТОВ «Білопілля Агросвіт», доводи представника позивача про відсутність вини «ФГ «[PERSON].» у несплаті орендної плати, так як господарство не знало про спадкоємців померлої [PERSON] безпідставні, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Таких дій позивач не здійснив (а. с. 111-118). Заслухавши представника позивача ФГ «[PERSON]» - адвоката Ломаку Ю.М., представника відповідача ТОВ «Білопілля Агросвіт» - [PERSON]., повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Обов`язок суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними передбачених законом прав закріплено пунктом 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Цивільним процесуальним законодавством збирання доказів судом, за власної ініціативи, не передбачено і визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-CM № 027213, виданого Супрунівською сільською радою 31 травня 1999 року на підставі рішення VІ сесії 23 скликання від 04 травня 1999 року, [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453, розташована на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, загальною площею 4,11 га в межах згідно з планом, що складається з двох земельних ділянок площею 3,97 га та 0,14 га (а. с. 9). Як вбачається з акта прийому - передачі земельної частки (паю) від 21 листопада 2003 року головою правління КСП «Супрунівське» [PERSON] було передано [PERSON] земельну ділянку в натурі як власнику державного акта на право приватної власності на земельну частку (пай) з таким складом угідь: № 320 - рілля площею 3,97 га та № 320.01 - сіножаті площею 0,14 га, всього загальною площею 4,11 га (а. с. 11). 03 червня 2005 року між [PERSON] та ФГ «[PERSON].» укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у Білопільському відділі Сумської регіональної філії, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22 грудня 2006 року за № 4437 про державну реєстрацію цього договору у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди за №040662604437 (а. с. 6-8, 12). За умовами вказаного договору, на підставі акту прийому - передачі земельної ділянки від 03 червня 2005 року [PERSON] передала в оренду Фермерському господарству « [PERSON] » належну їй на підставі державного акту серії ІV-CM № 027213 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, площею 3,97 га ріллі, до закінчення терміну оренди (а. с. 10). За інформацією відділу у Білопільському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області встановлено, що у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі внесено запис за № 4437 про державну реєстрацію за № 040662604437 від 22 грудня 2006 року договору оренди земельної ділянки площею 3,97 га під кадастровим номером 5920688200:02:002:0453 на території Супрунівської сільської ради, укладеного між ФГ «[PERSON]» та [PERSON] , строком на 20 років (а. с. 12). Відповідно до п. 8 договору оренди земельної ділянки договір укладений на 20 років з 03 червня 2005 року по 03 червня 2025 рік. Згідно з п. 37 дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який було укладено; придбання земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи; договір припиняється також у інших випадках передбачених законом. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом (п. 38 Договору). У п. 39 Договору обумовлено, що умовами розірвання договору в односторонньому порядку є несвоєчасна сплата орендної плати та неналежне виконання умов договору. Згідно з п. 40 договору оренди перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізацію юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Відповідно до п. 43 договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Разом з цим судом встановлено, що з наданої ТОВ «Білопілля Агросвіт» копії договору № 28с від 17 листопада 2010 року вбачається, що він укладений між вказаним товариством та власником земельної ділянки [PERSON] з приводу оренди земельної ділянки кадастровий номер 5920688200:02:001:0453 площею 3,97 га (рілля), розташованої на території Супрунівської сільської ради. Строк дії договору - 10 років. Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 вказаного договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, договір вважається продовженим, якщо до закінчення строку його дії жодна зі сторін не заявить про його припинення (а. с. 35-40). За умовами вказаного договору, на підставі акту прийому - передачі земельної ділянки від 17 листопада 2010 року [PERSON] передала в оренду ТОВ «Білопілля Агросвіт» належну їй на підставі державного акту серії ІV-CM № 027213 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області, площею 3,97 га ріллі, до закінчення терміну оренди (а. с. 41). Як вбачається з акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 17 листопада 2010 року, який є додатком до договору оренди № 28с, Супрунівським сільським головою [PERSON] в присутності орендодавця [PERSON] та орендаря ТОВ «Білопілля Агросвіт» було проведено визначення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 3,97 га з метою надання її в оренду для сільськогосподарського призначення (а. с. 42, 43). З наданої ТОВ «Білопілля Агросвіт» копії договору № 49с від 17 серпня 2018 року вбачається, що він укладений між вказаним товариством та власником земельної ділянки [PERSON] з приводу оренди земельної ділянки кадастровий номер 5920688200:02:001:0453 площею 3,97 га (рілля), розташованої на території Супрунівської сільської ради. Строк дії договору - 15 років. Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 вказаного договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, договір вважається продовженим, якщо після закінчення строку його дії орендар продовжує користуватися земельною ділянкою та за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору. Своєю заявою [PERSON] підтвердила, що копію договору отримала (а. с. 48-51, 52). Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованого 16 жовтня 2018 року за № 141270025 встановлено, що державним реєстратором Білопільської міської ради Пихтіною О.М. 09 жовтня 2018 року внесено запис за № 28291932 щодо реєстрації права оренди ТОВ «Білопілля Агросвіт» земельної ділянки з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453, яка належить [PERSON] відповідно до договору оренди землі № 49 с, від 17.08.2018 року (а. с. 53-54). 14 січня 2020 року [PERSON] направила на адресу Фермерського господарства «[PERSON].» лист-повідомлення про припинення договору оренди земельної ділянки від 03 червня 2005 року, в якому вказала що Фермерське господарство «[PERSON].» не виконує умови договору орендної ділянки від 03 червня 2005 року, орендну плату за користування земельною з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453 не виплачує з 2010 року по 2019 роки. [PERSON] у листі посилається на положення п. 39 вказаного договору, де прописана можливість розірвання договору в односторонньому порядку через несвоєчасну виплату орендної плати та неналежне виконання умов договору, а також на положення ст.598 та 651 ЦК України, в яких вказано, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (а. с. 65-66, 70). 15 січня 2019 року державний реєстратор Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області Деркач М.В. своїм рішенням відмовив представнику позивача - Ломаці Ю.М. у реєстрації речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453 за Фермерським господарством «[PERSON].» через те, що на вказану земельну ділянку вже зареєстроване інше речове право під № 28291932 від 09 жовтня 2018 року (а. с. 13). Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 15 березня 2019 року за № 159720535 вбачається, що державним реєстратором Білопільської міської ради Пихтіною О.М. 09 жовтня 2018 року здійснено запис № 28291932 щодо реєстрації права оренди ТОВ «Білопілля Агросвіт» земельної ділянки з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453 площею 3,9706 га, яка належить на праві власності [PERSON] (а. с. 14). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 18 грудня 2014 року встановлено, що державним реєстратором Білопільської міської ради Пєшковою О.М. 18 грудня 2014 року внесено запис № 813597 щодо реєстрації права оренди за ТОВ «Білопілля Агросвіт» земельної ділянки з кадастровим номером 5920688200:02:001:0453 за договором оренди № 28 с від 17.11.2010 року, яка належить на праві власності [PERSON] (а. с. 46-47). 30 вересня 2019 року адвокатом Ломакою Ю.М. направлено адвокатський запит до ТОВ «Білопілля Агросвіт» з проханням надати копії договору оренди землі (земельної ділянки) кадастровий номер 5920688200:02:001:0453 площею 3,9706 га, відповідно до яких ТОВ «Білопілля Агросвіт», як орендареві, надано у користування ці земельні ділянки (а. с. 15). 23 жовтня 2019 року від Генерального директора ТОВ «Білопілля Агросвіт» [PERSON] О . на адвокатський запит Ломаки Ю.М. надійшла відповідь з посиланням на Закон України «Про інформацію» про неможливість надати вказані в запиті документи, через те, що вони містять інформацію з обмеженим доступом, а саме: інформацію про фізичних осіб та орендодавців із зазначенням місця їх проживання, паспортних даних тощо (а. с. 16). Як вбачається зі змісту оспорюваних договорів № 28с від 17 листопада 2010 року та №49 с від 17 серпня 2018 року, Фермерське господарство «[PERSON]» не було їх стороною. У той же час позивач, як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цих договорів, оскільки ці правочини порушують його переважне право на використання спірної земельної ділянки. Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року №6-605цс16, від 23 листопада 2016 року №594/153/16-ц, постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року № 587/2110/16-ц. Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, в тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, а відповідно до статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. В силу положення ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. За змістом ст. 1, ст. 13 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 14 вказаного Закону встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно з ст. 18 Закону України «Про оренду землі», в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ст. 20 означеного Закону). Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до приписів статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. На період укладення договору оренди земельної ділянки діяло два нормативних акти, відповідно до яких проводилася державна реєстрація договорів оренди землі, зокрема - Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року №2073, який втратив чинність 05 серпня 2011 року та Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Держкомзему України від 02 липня 2003 року №174, який втратив чинність з 20 серпня 2012 року. Відповідно до вказаних нормативних актів реєстрація договорів оренди землі відрізнялася лише процедурною складовою. Таким чином, суд приходить до висновку, що державна реєстрація договорів оренди землі, укладеного між позивачем ФГ «[PERSON]» та [PERSON] 03 червня 2005 року, яка була проведена Білопільським відділом Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 22.12.2006 року, здійснена у відповідності з чинним на період її проведення законодавством. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. Згідно з п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Однак, відповідачами не надано належних і допустимих доказів, що при здійсненні державної реєстрації оспорюваних договорів оренди землі № 28с від 17 листопада 2010 року та №49 с від 17 серпня 2018 року, державний реєстратор виконав зазначені вимоги закону та перевірив відсутність державної реєстрації договору оренди на спірну земельну ділянку в органі, до компетенції якого раніше належали відповідні функції. Крім того, у п. п. 37 - 40 оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 03 червня 2005 року, укладеного між ФГ «[PERSON].» та [PERSON] , визначено, що дія цього договору припиняється у разі: закінчення строку, на який було укладено; придбання земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи; договір припиняється також у інших випадках передбачених законом. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є несвоєчасна сплата орендної плати та неналежне виконання умов договору. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вказаний договір оренди землі від 03 червня 2005 року набрав чинності з моменту державної реєстрації права оренди позивача у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 22 грудня 2006 року та на даний час є дійсним. У Постанові ВП ВС від 7 серпня 2019 року у справі № 193/11/17, Верховний суд зазначив про те, що повторна державна реєстрація підлягає скасуванню, якщо державний реєстратор не перевірив законність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, не встановив відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на майно, а право оренди земельної ділянки вже було зареєстровано. Як Закон «Про оренду землі», Земельний кодекс, так і договір не передбачають права припинення договору оренди у зв`язку зі смертю орендодавця. Тобто, спадкоємець, отримавши права і обов`язки орендаря, не може в період чинності договору самостійно розпоряджатися землею. Оскільки строк дії договору оренди не закінчився, правові підстави для припинення цього договору не зазначені та не доведені, а сторони не дійшли згоди про його розірвання, орендодавець не мав законних підстав укласти договір оренди цього ж предмета з іншою особою - орендарем на той же часовий проміжок, що і чинний договір оренди. За вказаних встановлених обставин, суд приходить висновку, що договір оренди землі укладений між ФГ «[PERSON].» та [PERSON] 03 червня 2005 року, на час укладення оспорюваних договорів № 28с від 17 листопада 2010 року та № 49 с від 17 серпня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Білопілля Агросвіт» не припинив своєї дії, а відтак, укладені до закінчення строку його дії нові договіри щодо оренди тієї ж земельної ділянки з іншим орендарем, на переконання суду, є недійсними в силу вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Згідно із положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. Оскільки, укладений між відповідачами правочин порушує речове право позивача на спірну земельну ділянку, одночасне існування двох договорів оренди та їх державної реєстрації суперечать вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захист державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову. Щодо письмових заперечень відповідача [PERSON] з приводу того, що позивач не виплачував їй орендну плату за користування спірною земельною ділянкою відповідно до укладеного з [PERSON] договору оренди землі, суд зазначає, що дана обставина не є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів оренди землі з підстав одночасного існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку. При цьому суд зазначає, що систематична несплата орендної плати може бути підставою для розірвання договору, проте така вимога не була предметом даного судового розгляду. Стосовно заяв ТОВ «Білопілля Агросвіт» та [PERSON] про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України поняття позовної давності визначено як це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки представник позивача Ломака Ю.М. дізнався про порушення права ФГ «[PERSON]», тобто про наявність зареєстрованого іншого речового права на земельну ділянку лише 15 січня 2019 року, коли отримав рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації іншого речового права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5920688200:02:001:053, то в розумінні ч.1 ст.261 ЦК України, це є моментом початку перебігу строку позовної давності, тому суд приходить до переконання, на підставі аналізу доказів, які знаходяться в матеріалах цивільної справи, що представником позивача не пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що про порушення свого права позивачу стало відомо у 2010 році, оскільки з цього часу з приводу вказаної земельної ділянки між ТОВ «Білопілля Агросвіт» та ФГ «[PERSON].» тривали постійні суперечки, а починаючи з 2015 року товариство користується спірною земельною ділянкою, про що було відомо позивачу, суд не приймає до уваги, оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Між тим, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий учасниками справи по суті позову на підтвердження своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд констатує той факт, що представником позивача надано належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог та спростовано аргументи відповідачів про те, що стороною позивача пропущений строк давності при зверненні в суд з зазначеним позовом. Отже, суд прийшов до переконання, що клопотання відповідачів про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. Таким чином, враховуючи, що одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам чинного законодавства України, спрямованого на забезпечення та захист державою речових та інших прав, що підлягають державній реєстрації, та призводить до порушення права позивача, як орендаря, суд приходить до висновку про задоволення позову ФГ «[PERSON].» у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, стягненню з відповідачів на користь позивача у дольовому порядку підлягає судовий збір у сумі по 2 011 грн. 50 коп. (1 921 +2102 грн. =4023 грн.) (а. с. 1, 88). На підставі викладеного,

Outcome: approved