Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

27.04.2021 до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна подружжя об`єктом особистої приватної власності. В обґрунтування поданого позову [PERSON] вказує, що з 29.09.207 по 29.11.2018 вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . За час перебування у шлюбі сторони придбали майно, зокрема: квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв.м.; гараж за [ADDRESS] , земельна ділянка [ADDRESS] , загальною площею 21,3 кв.м. Придбання даного майна здійснювалось за особисті кошти позивачки [PERSON] , тому дана квартира та гараж є її особистою власністю. Оскільки у добровільному порядку відповідач відмовляється переоформити майно, позивач звернулась до суду та просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказані вище об`єкти нерухомого майна. Представник позивача подала заяву, в якій розгляд справи просить проводити у її відсутність. Позовні вимоги підтримує. Відповідач у поданій до суду заяві просить проводити розгляд справи у його відсутність, позов визнає. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за рішенням Славутського міськрайонного суду від 29.11.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 29.09.2007, розірвано (а.с. 11-12). Згідно Договору № 42 пайової участі у будівництві житлового чотирьох поверхового цегляного будинку по [ADDRESS] , виконавець (ТОВ «Ізяславський Райагробуд») зобов`язується побудувати житловий чотирьох поверховий будинок за адресою: [ADDRESS] , а після підписання Акта державної комісії про введення будинку в експлуатацію передати учаснику ( [PERSON] ) його частку об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-15). За даними Акту приймання-передачі житлового приміщення від 12.02.2015, житлове приміщення (квартира [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв.м., яка складається з трьох кімнат, житловою площею 44,9 кв.м., прийняв набувач [PERSON] (а.с. 18) За даними свідотцва про право власності на нерухоме майно від 20.02.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] (а.с. 25, 26). Вартість даної квартири за висновком про вартість об`єкта оцінки становить 447581 грн. (а.с. 32). Окрім того, за даними технічного паспорту та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником гаража загальною площею 21,3 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27-28, 29), вартістю якого згідно висновку складає 34139 грн. (а.с. 31). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 вказав, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Такі правові висновки містять постанови пленуму Верховного суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, та від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16. Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи наведені норми та дослідивши матеріали справи суд вважає обґрунтованими посилання сторони позивача на те, що квартира є особистим майном позивача, незважаючи на той факт, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, оскільки вказане майно придбано в період шлюбу, однак за особисті кошти [PERSON] , що визнає відповідач [PERSON] у поданій до суду заяві Щодо стягнення із відповідача витрати на правову допомогу суд враховує наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. У відповідності до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч наведеним вимогам закону позивачем не надано розрахунку витрат на правову допомогу, в тому числі витрат на гонорар адвоката, детальний опис наданих ним послуг. У зв`язку з наведеним у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved