Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

29.07.2015 року представник [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ДП «СК «Пуща-Озерна» нарахованої, але не виплаченої допомоги з тимчасової втрати працездатності за період з 25.01.2014 по 26.02.2014 та з 27.02.2014 по 13.03.2014 в сумі 4 139,66 грн., компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2 920,60 грн., середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 9 880,00 грн. та моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. В обґрунтування вимог позовної заяви посилається на те, що в період з 02.01.2013 по 03.04.2015 року позивач працювала в ДП «СК «Пуща-Озерна» на посаді бухгалтера І категорії. За рік до дня звільнення позивачу була нарахована допомога з тимчасової втрати працездатності за період з січня 2015 по березень 2015 року в сумі 4 139,66 грн., але не виплачена через відсутність коштів. У зв'язку з наведеним позивач вважає, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів через порушення строків виплати в сумі 2 920,60 грн., середнього заробітку за весь час затримки коштів в сумі 9 880,00 грн. Через невиплату грошових коштів позивач змушена була знаходити способи для забезпечення нормального проживання. Наведеними діями їй завдано глибоких фізичних та моральних страждань. Розмір моральної шкоди оцінює в сумі 10 000,00 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позов в частині вимог щодо стягнення допомоги з тимчасової втрати працездатності в розмірі 4 139,66 грн., проти задоволення інших вимог заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що згідно відомостей трудової книжки [NUMBER] від 05.10.1978 року [PERSON] на підставі наказу ДП «Санаторний комплекс «Пуща-Озерна» №2-П від 02.01.2013 року була прийнята на посаду бухгалтера І категорії. Наказом №92-к від 01.04.2015 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням (а. с. 4 - 5 - копія трудової книжки). Вказані обставини визнаються сторонами. В період непрацездатності з 25.01.2014 по 26.02.2014 року позивачу було нараховано матеріальне забезпечення у сумі 3 387,21 грн. за 23 дні непрацездатності, за період з 27.02.2014 по 13.03.2014 нараховано 1 472,70 грн. за 10 днів непрацездатності. Кошти були перераховані Святошинською міжрайонною виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 07.05.2014 року на поточний рахунок ДП «СК «Пуща-Озерна». Наведені обставини підтверджуються листом Святошинської міжрайонної виконавчої дирекції №07-780 від 29.05.2015 (а. с. 8) та визнаються сторонами. Відповідно до листа ДП «СК «Пуща-Озерна» №91 від 23.04.2015 року (а. с. 9) [PERSON] були нараховані кошти для виплати допомоги з тимчасової втрати працездатності за період з січня по березень 2014 року в розмірі 4 139,66 грн. Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було здійснено фінансування для відшкодування зобов'язань перед застрахованою особою. 24.03.2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт всіх коштів ДП «СК «Пуща-Озерна». Відповідно до довідки відповідача №00051 від 14.07.2015 року (а. с. 6), дохід позивача за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року склав 37 851,27 грн. Дохід [PERSON] за період з 01.01.2015 року по 03.04.2015 року склав 11 635,56 грн., що підтверджується довідкою №00052 від 14.07.2015 (а. с. 7). Спір виник з тих підстав, що на момент звернення з позовом до суду, позивачу не було здійснено виплати матеріального забезпечення з тимчасової втрати працездатності за період з 25.01.2014 по 13.03.2014 в сумі 4 139,66 грн. Крім того, позивач зазначає, що має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, що згідно розрахунку від 29.07.2015 року становить 2 920,60 грн. (а. с. 10) та середнього заробітку за весь час затримки, що згідно розрахунку становить 9 800,00 грн. (а. с. 11). Частиною 1 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 7 ст. 43 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 46 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. В рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. N 8-рп/2013 під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлено, що в день звільнення позивачу не було виплачено матеріальне забезпечення за період тимчасової втрати працездатності (з січня 2014 по березень 2014) в сумі 4 139,66 грн. Відповідач визнає зазначені позовні вимоги, а тому, враховуючи приписи ст. 174 ЦПК України та ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, з відповідача підлягають стягненню зазначені кошти. Аналіз наведених вище положень трудового законодавства свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, за яке встановлено відповідальність частиною 1 статті 117 КЗпП. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.. Матеріалами справи підтверджується і представником відповідача визнається та обставина, що роботодавець не виплатив звільненому працівникові (позивачу) всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу в день звільнення, а тому в даному випадку до роботодавця підлягає застосуванню відповідальність, передбачена ч. 1 ст. 117 КЗпП. Позивачем надано розрахунок, згідно якого середній заробіток за час затримки становить 9 880,00 грн., розрахунок здійснено по липень 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач просить стягнути середній заробіток не за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише по липень (включно), суд на підставі принципу диспозитивності цивільного судочинства розглядає позов у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки лише в межах заявлених вимог, тобто по липень (включно) 2015 року. Наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки у розмірі 9 880,00 грн. (а. с. 11) здійснений правильно, відповідає фактичним обставинам справи та не заперечується відповідачем, а тому на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП вказана сума також підлягає стягненню з відповідача. Стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон) зобов'язує підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За змістом ст. 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. У вказаній статті зазначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо) (ч. 3 зазначеного Порядку). Отже, матеріальне забезпечення (допомога по тимчасовій непрацездатності) за період тимчасової втрати працездатності (з січня 2014 по березень 2014) в сумі 4 139,66 грн. підпадає під дію Закону, а тому відповідач зобов'язаний здійснити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушення встановлених строків здійснення вказаної виплати. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (ст. 3 Закону). Компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету (ст. 6 Закону). Позивач надав розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати, згідно якого сума компенсації становить 2 920,60 грн. (а. с. 10). Вказаний розрахунок здійснений відповідно до Закону (ст. 3), він відповідає фактичним обставинам справи та не заперечується відповідачем, а тому на підставі ст. ст. 1, 3 Закону вказана сума також підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилається на неможливість нормального забезпечення свого проживання, що призвело до фізичних та моральних страждань. Тривале зволікання з виплатою належних позивачу сум та невиплата їх станом на день постановлення судового рішення є втручанням в особисте життя особи, оскільки вона позбавлена можливості розпоряджатися своїми коштами, витрачати їх на задоволення власних потреб. Наведені позивачем обставини підтверджують факт наявності моральних страждань. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 1 000 грн.

Outcome: partial