Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

28.11.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, встановлених рішенням суду, вказуючи що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2015 року по справі № 495/5350/15-ц стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі 1500 грн. до досягнення дитиною повноліття. З тексту описової частини рішення вбачається, що [PERSON] особисто направив на адресу суду відповідну заяву про те, що він не заперечує проти стягнення з нього на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1500 грн. Позивач стверджує, що його позиція як батька була спрямована на досягнення спільного інтересу між ним та відповідачем щодо визначення розміру аліментів необхідних та достатніх для утримання їхньої спільної доньки, проте, на теперішній час у нього зменшився дохід та матеріальний стан, він працює в ПП «[PERSON] Юг» з 09.09.2016 року на посаді експедитора. Позивач зазначає, що його матеріальний стан на даний час не дає можливості сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., оскільки змінився його матеріальний стан як платника аліментів, та він не має можливості влаштовуватись на нову роботу за своєю спеціальністю із заробітком необхідним та достатнім для утримання не лише себе, але й своєї доньки. Він не має будь-якого іншого доходу, а тому не має можливості сплачувати аліменти саме в такому розмірі, в якому вони були встановлені судовим рішенням. На підставі вищевикладеного позивач просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2015 року по справі № 495/5350/15-ц на утримання дитини доньки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі з 1500 грн. до 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили до досягнення дитиною повноліття, щомісячно. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити, вказуючи, що в теперішній час його матеріальний стан важкий, він не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки не працює та не може влаштуватися на постійну роботу. Відповідачка у судове засідання не зявилася, про день слухання справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не сповістила, про що в матеріалах справи мається повідомлення. Зі згоди позивача, про що свідчить заява позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2015 року по справі № 495/5350/15-ц розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 14.06.2013 року виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно,починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття/л.с.5-7/. За ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Як передбачено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2016 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.. 192 СК України, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Отже, за змістом даної норми зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку зміни матеріального стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, наприклад, зменшився дохід чи у його розпорядженні залишається менша сума грошових коштів тощо. Або змінився сімейний стан платника, в результаті чого у нього з'явилися нові утриманці, або погіршився стан здоров'я, що потягло додаткові грошові витрати. Вказані обставини мають виникнути після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів. Згідно правової позиції Верховного Суду України , висловленої у постанові від 05.02.2014 року № 143цс 13, яка є обов'язковою для всіх судів України за приписами ст.. 360-7 ЦПК України, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). [PERSON] Суд України також вказав на те, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Так, відповідно до частини другої ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України ). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). В судовому засіданні встановлено, що при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі 1500 грн. щомісячно на утримання доньки [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] судом враховувалися ті обставини, що дитина перебуває на утриманні матері, платник аліментів має нерегулярний мінливий дохід, офіційно не працевлаштований, що вбачається зі змісту вказаного вище рішення суду від 21.09.2015 року по справі № 495/5350/15-ц. В обґрунтування позовних вимог за даним позовом, позивач посилається на погіршення його матеріального стану, на те, що він працював на посаді експедитора в приватному підприємстві «Антарес ЮГ» з 09.09.2016 року, що підтверджує доданою до матеріалів справи довідкою від 14.11.2016 року № АЮ0000000117, виданою директором ПП «Антарес ЮГ» [PERSON] /л.с.8/. Проте, прийняти до уваги вказану довідку як явний та беззаперечний доказ погіршення матеріального стану позивача є недоцільним, оскільки, як пояснив позивач в ході судового розгляду справи він в теперішній час не працює на даному підприємстві та не може працевлаштуватися, при визначенні розміру аліментів у сумі 1500 грн. невідомо про дохід [PERSON], чи змінився він з моменту винесення рішення суду від 21.09.2015 року по справі № 495/5350/15-ц. До того ж, звертаючись з вимогами до суду про зменшення розміру аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], позивач взагалі не надає доказів щодо сплати ним цих аліментів. Отже, належних та безспірних доказів про зменшення доходів платника аліментів за період після постановлення судом рішення про стягнення аліментів, позивачем суду не надано. За ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що за період після винесення рішення про стягнення аліментів його матеріальний стан значно погіршився, що він позбавлений можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, що є порушенням вимог ст.ст. 10,11, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed