Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

28 травня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . \~В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він, [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Приватна спільна часткова власність становить ј частина на кожного. У спірній квартирі, окрім нього зареєстровані проживаючими відповідачі [PERSON] та [PERSON] Приблизно з жовтня 2014 року відповідачки виїхали на заробітки до м. Москви і жодного разу більше у квартиру не поверталися та не приймали участі в її утриманні. У відсутність відповідачів, витрати по утриманню спірної квартири несе він сам, що ставить його у вкрай тяжке матеріальне становище. Так, він є пенсіонером, отримує мінімальний розмір пенсії, реєстрація відповідачок у квартирі створює йому перешкоди у отриманні житлової субсидії. \~В зв`язку з цим позивач на підставі норм\~ст. 405 ЦК України\~просив визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 червня 2019 року провадження по справі було відкрито та справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення позивач не заперечує. \~Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином з урахуванням положень ч.5 ст.128 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідачів про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідачі не повідомили суд про поважність їх неявки в судове засідання, не подали відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. \~Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.\~379,\~382 ЦК України). Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст.\~150,156 ЖК України). Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із розмірм часток по 1/4 кожному.\~ Право власності зареєстроване Жовтоводським бюро технічної інвентаризації /а.с.20/. Позивач в судовому засіданні також не оспорював, що відповідачі і на даний час є власниками квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї №1/1-1314, яка видана Відділом ведення реєстру територіальної громади Жовтоводської міської ради у квартирі [ADDRESS] зареєстровані проживаючими [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . /а.с.21/ У судовому засіданні також були допитані свідки [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами сторін по справі, і які підтвердили факт не проживання відповідачів у спірній квартирі близько 5-6 років та відсутність їх особистих речей у ній. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Їх частка у спільній частковій власності по 1/4 частині у кожної. Відповідно до вимог ст. 319\~ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.ч. 1-2\~ст. 231 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других. \~\~Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених\~ст. 405 ЦК України. Окрім того, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. \~Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . \~\~При цьому, посилання позивача на те, що відповідачі в квартирі не проживають, витрати по утриманню нерухомого майна не несуть, особистих речей цих осіб в квартирі немає, а їх реєстрація створює позивачу незручності, що підтверджено показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власників права на користування належним їм майном шляхом зняття з реєстраційного обліку. \~\~В силу\~ст. 141 ЦПК України\~не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: dismissed