Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

27.07.2018 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] (далі позивачі), в особі свого представника, яка діє на підставі письмових договорів про надання правової допомоги (а.с.21, 22, 23) - адвоката [PERSON] (далі представник позивачів) звернулись до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить суд: визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] - право на користування житловим приміщенням та право на його приватизацію, а саме: на квартиру у гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22.11.1991 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб \~ \~ \~ \~ та 21.06.1992 р. у них народився син [PERSON]. В 1994 року родина позивачів на склад із трьох осіб отримала направлення на заселення у гуртожиток за адресою: [ADDRESS] та вселившись одразу у надану квартиру зареєструвалась в ній. З того часу і на сьогодні позивачі проживають та зареєстровані за вказаною адресою, що підтверджується довідкою про надання інформації Сектора Реєстрації Енергодарської міської ради від 04.07.2018 р. №1539 та штемпелями про реєстрацію в паспортах позивачів. З метою отримання ордеру на вказану квартиру, позивач звернувся до ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП ЗАЕС» з відповідною заявою, однак 12.03.2018 р. відповіддю №50-54/5822 йому було відмовлено у видачі ордеру та розяснено, що гуртожиток «Славутич» був переданий у комунальну власність територіальній громаді м.Енергодара, та було рекомендовано звернутися до Енергодарської міської ради. На заяву до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради було отримано відповідь про те, що у звязку з тим, що направлення видавалось ВП «ЗАЕС», виконавчий комітет немає підстав видачі ордеру для отримання житла. Зазначаючи на те, що позивачі вселились та проживають у приміщенні на законних підставах, просить суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 30.07.2018 р. провадження по справі відкрито та по справі призначено підготовче судове засідання (а.с.26) Ухвалою суду від 15.08.2018 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.32). В судове\~засідання позивачі\~не зявились,\~надали до\~суду письмові\~заяви про\~розгляд справи\~без їх\~участі за присутності представника адвоката [PERSON], позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять суд їх задовольнити (а.с.39, 40, 41). Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі письмових договорів (а.с.21-23) в судове засідання не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, у випадку неявки відповідача не заперечує щодо проведення розгляду справи в заочному провадженні (а.с.53). В судове засідання представник третьої особи: Комунального підприємства «Підприємства комунальної власності» ЕМР не зявився повторно, заяв або клопотань про відкладення слухання справи, заперечень на позовну заяву до суду не надав. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення представнику третьої особи поштового відправлення з суду (а.с.36, 47). В судове засідання представник третьої особи КП «Енергодарське БТІ» не зявився, від директора надійшло до суду повідомлення про розгляд справи без участі представника (а.с.51). Заперечень на позов від третьої особи не надійшло. У судове засідання представник відповідача: Виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області - не зявився повторно, про час та місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується підписом на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (а.с.37, 48). Клопотань, заяв про відкладення слухання справи, розгляд справи у відсутності, відзову або заперечень на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло. Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов'язкова до застосування судами як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява №3236/03, Страсбург), суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», судам дано роз'яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи зазначене вище, а також те, що відповідач повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, від нього не надійшло заяв або клопотань про відкладення слухання справи, відзиву або заперечень на позовну заяву, а також приписи ст.223, 280 ЦПК України, суд ухвалив: розглянути справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних чи доказів, в порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого письмово не заперечує сторона позивача. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у звязку з неявкою всіх сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його субєкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст.16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, судом встановлено, та не оспорюються іншими учасниками справи, що будинок 2 по вулиці Центральна в місті Енергодарі Запорізької області (гуртожиток «Славутич-2»), в якому знаходиться спірна квартира №85, є комунальною власністю територіальної громади м.Енергодара, оскільки, зазначений гуртожиток актом прийому-передачі ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «ЗАЕС» переданий у комунальну власність територіальної громади м.Енергодара Запорізької області та відповідно до рішення Енергодарської міської ради Запорізької області від 07.12.2016 року №14 «Про залишення гуртожитку «Славутич 1,2,3» розташованого за адресою: м.Енергодар, вул.Центральна, 2 у статусі «гуртожиток» та надання дозволу на приватизацію його приміщень», дозволено приватизацію його житлових та нежитлових приміщень його законним власникам (а.с.15). Згідно інформаційних довідок з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради від 04.07.2018 року, позивачі зареєстровані у спірній квартирі (а.с.13, 14), а згідно дат на штемпелях у паспортах позивачів, за спірною адресою позивач [PERSON] зареєстрований з 04.10.1994 року (а.с.5-зворот), [PERSON] зареєстрований з 04.03.2015 р. (а.с.10-зворот). А відповідно до Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, позивач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 23.05.1995 року (а.с.8). Крім того, згідно квитанції: позивачі оплачують надані послуги з користування електроенергією у спірній квартирі (а.с.18), сплачують за телефонний зв'язок (а.с.19), за користування водою та опаленням у квартирі (а.с.20). Відповідно до довідки від 21.12.2018 р. №02-19/366 з Енергодарського БТІ: спірна квартира не приватизована та позивачі участі у приватизації квартири не приймали (а.с.52). Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Відповідно до п.п. 6, 14 ст.18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК Української РСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208. Згідно зі ст.4 ЖК Української РСР, житловий фонд створюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що розміщуються на території України. Він призначений для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень, так і гуртожитків. Згідно із ч.1 ст.9 ЖК Української\~РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відповідно до норми ст.129 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Норма п.14 Розділу ІІІ Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. №208 (в редакції, чинній на момент заселення в відповідний гуртожиток позивача) зазначено, що вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Відповідно до ст.58 ЖК Української РСР, ордер на жиле приміщення видається громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як встановлено у судовому засіданні ордер на жиле приміщення не видавався, з відповіді міського голови від 10.05.2018 р. (а.с.17), встановлено, що позивачам видавалось ВП «Запорізька АЕС» «направлення на поселення» до квартири 85, корпус 2, будинок 2 по вулиці Центральна в місті Енергодарі Запорізької області (гуртожиток «Славутич-2»), а, як зазначалось вище, до 29.02.2016 р. зазначений гуртожиток перебував на балансі ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «ЗАЕС» і ордер не видавався. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Вiдповiдно до статті 11, ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно змісту ч.1 ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є також майно, майнові права. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. З вищезазначених досліджених доказів, судом встановлено, а стороною відповідача не спростовано законність перебування позивачів у спірному жилому приміщенні. Згідно приписів частини 3 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Слід також врахувати і рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, №7-рн/2009 по справі №1-9/2009, за змістом якого вбачається, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Тобто, у світлі положень ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належне виконання органами місцевого самоврядування і їх посадовими особами обовязків втілює гарантію стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували факт законного проживання та використовування позивачами спірного жилого приміщення у гуртожитку, при цьому, відсутність ордеру в даному випадку не є підставою незаконного перебування у спірній квартирі, оскільки, як зазначалось вище, ордер видається Виконавчим комітетом, однак на час поселення позивачів у спірну квартиру, гуртожиток не перебував на балансі територіальної громади м.Енергодара, а отже і ордер позивачам не видавався Виконавчим комітетом, при цьому не встановлено наявності вини позивачів у відсутні в неї ордеру на спірне приміщення, крім того довідка з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради про реєстрацію позивачів у спірній квартирі є документом в розумінні ст.95 ЦПК України, що засвідчує законність користування позивачем спірним приміщенням, враховуючи також й те, що доказів на спростування законності реєстрації позивачів у спірній квартирі в матеріалах справи відсутні, представником відповідача заперечень не надано. Отже, з досліджених наявних у суду доказів встановлено, що позивачі набули права користування спірною квартирою за достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить законодавству, а отже на законних підставах користуються спірним приміщенням у гуртожитку. Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно\~ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Вказаний перелік підстав для відмови в приватизації квартири, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивача не розповсюджується. Відповідно до п.17 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 р. (із змінами) (далі Положення) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до п.18 вказаного Положення, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Як зазначалось вище, рішенням Енергодарської міської ради від 07.12.2016 р. №14 було надано право на приватизацію приміщень розташованих по вул.Центральна, 2 м.Енергодарі гуртожиток «Славутич 1,2,3» при цьому, судом встановлено, що ордер на дану спірну квартиру не видавався та його отримання позивачами є неможливим, а отже є і неможливим його надання до органу приватизації. Підтвердження неможливості органу приватизації, за відсутності ордеру на спірне приміщення, надати дозвіл на його приватизацію, підтверджується листом-відповіддю з Енергодарського БТІ на звернення позивача [PERSON] від 20.12.2018 р. №01-02/644 з заявою про приватизацію спірного приміщення (а.с.54). Враховуючи зазначене та з метою захисту прав споживачів, оскільки відсутність ордеру на спірне приміщення позбавляє позивачів можливості реалізувати своє право на приватизацію спірної квартири, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved