Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

27 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , який в подальшому уточнив. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог, позивач посилався на те, що у липні 1998 року його мати, [PERSON] , придбала за власні кошти двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У 2000 році народився брат позивача - [PERSON] , який є відповідачем у справі, та який проживав разом з позивачем та своєю матір`ю у вищезазначеній квартирі. Позивач вказує, що останнім часом проживання разом з братом в одній квартирі стало зовсім нестерпним. Відповідач став вести антисоціальний образ життя, регулярно вчиняє в квартирі дебоші, погрожує як позивачеві, так і своїй матері розправою, у зв`язку з чим останні неодноразово викликали працівників поліції та писали заяви про притягнення відповідача до відповідальності. Однак, відповідач поведінку свою не змінив, привів проживати до квартири свою співмешканку [PERSON] , з якою продовжував вчиняти у квартирі дебоші. З метою захисту своїх прав як власника квартири, мати позивача знову викликала працівників поліції, вимагала відповідача та його співмешканку звільнити її квартиру. У відношенні [PERSON] працівниками поліції був складений терміновий заборонний припис № 14674. Проте, після візиту працівників поліції, відповідач [PERSON] разом з [PERSON] відмовилися залишати вищезазначену квартиру. За таких обставин, позивач та його мати були змушені переїхати на інше місце проживання, на найману квартиру. У подальшому усі намагання позивача та його матері зайти до вищезазначеної квартири виявилися марними, оскільки відповідач разом з [PERSON] чинили їм опір та не впускали їх до квартири. 23 березня 2020 року [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] , позивачеві у справі, вказану квартиру, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А. Г. та зареєстрованим за реєстраційним № 330. Будучи повноправним власником квартири, позивач намагався потрапити до неї, проте відповідач продовжує не допускати його до свого помешкання. Не бажаючи миритися із таким становищем, 18 травня 2020 року позивач направив відповідачеві [PERSON] рекомендованим листом заяву-попередження про необхідність добровільного виселення із належної йому квартири, проте вказаний лист позивача, відповідачем був проігнорований. У свою чергу, відповідач [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного або ж іншого виду сп`яніння, практично розтрощив належне позивачеві житло, привівши його у неприйнятний для проживання стан. Позивач зазначає, що моральний та фізичний терор з боку відповідача, систематичне порушення ним правил співжиття продовжується по теперішній час. Вжиття заходів попередження або громадського впливу на відповідача не дали жодних позитивних результатів. Наразі відповідач не дозволяє позивачеві користуватися та розпоряджатися власним майном на власний розсуд та значно обмежує його законні права, перешкоджає влаштуванню його особистого життя, вчинення певних правочинів щодо квартири для забезпечення власних потреб. У зв`язку із викладеними обставинами, позивач був вимушений звернутися до суду та просить виселити відповідача [PERSON] з житлового приміщення, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачеві [PERSON] на праві особистої приватної власності, а також просить суд вирішити питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 29 липня 2020 року позовну заяву позивача [PERSON] було залишено без руху з наданням йому строку для усунення недоліків його позовної заяви (а.с. 35-36), що було зроблено позивачем - 04 вересня 2020 року (а.с. 38-41). Ухвалою судді від 26 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, з призначенням підготовчого засідання (а.с. 46). 16 травня 2021 року позивач уточнив свої позовні вимоги, шляхом подання до суду уточненої позовної заяви (а.с. 96-107). Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 117). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте надав суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність, зазначив, що свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавав. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Третя особа Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Лист, виготовлений на бланку Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, за підписом начальника відділу реєстрації та обліку громадян Н.М. Фурсової, поданий суду за вихідною датою 22 жовтня 2021 року, про розгляд справи без присутності представника відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, не може бути взятий судом до уваги через неналежне його оформлення, зокрема через відсутність реєстраційного індексу документа та відсутність документів на підтвердження повноважень особи, яка підписала цей лист. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом установлено, що позивач [PERSON] , на підставі договору дарування від 23 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 330, який наданий суду у засвідченій позивачем копії, є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Указаний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 205040603 від 23 березня 2020 року (а.с. 13). Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1590 від 08 липня 2020 року, виданою Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради, установлено, що у вищезазначеній квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 3 (троє) осіб: [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] , 1995 року народження, та [PERSON] , 2000 року народження (а.с. 14). У спірній квартирі проживають відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] , позивач [PERSON] у спірній квартирі не проживає (а.с. 15). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 157 Житлового кодексу Української РСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником спірної квартири та має гарантоване законом право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, проте з незалежних від його волі причин він не може здійснювати належне йому право користування та розпорядження своїм житлом в силу проживання в спірній квартирі відповідача, який своїми протиправними діями перешкоджає власникові житла в користуванні та розпорядженні своїм нерухомим майном без достатніх на те законних підстав. Разом з тим, установлено, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, створює нестерпні умови для проживання позивача та його матері, влаштовує сварки, погрожує їм розправою, псує майно позивача, вчиняє домашнє насильство, що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Так, судом були досліджені копії письмових доказів, а саме: висновок ст. ДОП Новомосковського ВП майора поліції Багача Д. О. від 06 квітня 2020 року за результатами розгляду звернення громадянки [PERSON] від 16 березня 2020 року (а.с. 19), висновок ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції Клименка О. О. від 17 квітня 2020 року за результатами розгляду заяв громадянки [PERSON] від 19 березня 2020 року та 20 березня 2020 року (а.с. 20), відповідь на звернення [PERSON] , наданої т.в.о начальника Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Юркевича С. від 07 травня 2020 року (а.с. 21), висновок ДОП Новомосковського ВП капітана поліції Клименка О. О. від 03 червня 2020 року за результатами розгляду заяви громадянки [PERSON] від 13 травня 2020 року (а.с. 23), заяву [PERSON] щодо добровільного виселення з квартири, направленої на адресу відповідача [PERSON] (а.с. 24-25), висновок ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції Клименка О. О. від 02 липня 2020 року за результатами розгляду заяви [PERSON] від 05 червня 2020 року (а.с. 26), рапорт поліцейського српп 4 Марченко від 05 березня 2020 року (а.с. 104), висновок ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції Клименка О. О. від 17 квітня 2020 року за результатами розгляду заяви громадянки [PERSON] від 24 березня 2020 року (а.с. 106 зворот), постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року (а.с. 22, 141). Таким чином, виходячи з аналізу вказаних вище норм чинного законодавства, установлених судом обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, з огляду на те, що відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні належним йому майном, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, роблячи неможливим для матері та брата проживання з ними в одній квартирі, та псує жиле приміщення, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, вимогу власника в добровільному порядку звільнити займане приміщення не виконує, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачеві у користуванні власністю та виселення відповідача з квартири в примусовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Матеріали справи містять: Договір про надання правової допомоги від 17 липня 2020 року, укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом Берестом О. М. (а.с. 27), детальний опис робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги (а.с. 31), акт приймання-передачі наданих послуг від 25 липня 2020 року (а.с. 32), квитанції № 351323 від 17 липня 2020 року, та № 351325 від 25 липня 2020 року про отримання адвокатом Берестом О. М. від позивача [PERSON] гонорару за надання правової допомоги у сумі 3 000,00 грн. та 1 000,00 грн. (а.с. 33). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 4 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved