Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

28 серпня 2015 року ПАТ „Дельта Банк звернулось з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 72,8 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., та земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 7410700000:04:001:0337, що знаходяться за адресою: м. Прилуки, вул.Пушкіна, 137 (з усіма невідємними приналежностями та на всі невіддільні від майна поліпшення, складові частини та внутрішні системи, що існували на момент укладення договору та виникли в майбутньому, на всі зроблені поліпшення, реконструкції, зміни, доробки), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором „Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості від 25 червня 2008 року в сумі 640 221 грн. 72 коп., шляхом визнання права власності на це майно за ПАТ „Дельта Банк. Свої вимоги ПАТ „Дельта Банк обґрунтовувало тим, що оскільки позичальник [PERSON] умови укладеного договору належним чином не виконує, не дивлячись на те, що йому направлялася письмова вимога про необхідність виконання зобов'язань згідно умов договору, укладеного ним з ВАТ „Сведбанк, який на підставі договору про купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року продав право вимоги по спірному кредитному договору ПАТ „Дельта Банк. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ „Дельта Банк до [PERSON] у звязку із смертю останнього 19.01.2015 року. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року в задоволенні позову ПАТ „Дельта Банк відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ „Дельта Банк посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач зазначає, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, а тому банк прийняв рішення здійснити захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, проте суд постановив рішення про відмову в позові лише з формальних міркувань. Вважає, що висновок суду про ненастання строку виконання основного зобовязання у звязку з відсутністю спливу 30-денного строку з моменту надіслання письмової вимоги є необгрунтованим, порушує право позивача на судовий захист. Не погоджується позивач із висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав відсутності оцінки вартості предмета іпотеки на момент предявлення вимоги, оскільки суд з цієї підстави мав залишити позовну заяву без руху. Висновок суду про відсутність рішення банку щодо дострокового стягнення коштів та відсутності обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним, враховуючи, що звернення банку до суду із даним позовом і є рішенням про обрання способу звернення стягнення шляхом передачі предмета іпотеки у власність. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року залишено без змін. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року змінено в частині мотивів відмови у позові; виключено із мотивувальної частини заочного рішення абзаци 3 і 4 на третій сторінці рішення; в іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року задоволено касаційну скаргу ПАТ „Дельта Банк; рішення апеляційного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 25 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством „Сведбанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство „Сведбанк, та [PERSON] укладено кредитний договір „Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості, за умовами якого умовами якого останній отримав кредит у розмірі 48 000 доларів США на термін по 25 червня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,90% на рік за весь строк фактичного користування кредитом. 20 червня 2009 року до зазначеного договору сторонами були внесені зміни, шляхом укладення додаткової угоди №1. В забезпечення даного кредитного договору 25 червня 2008 року між ВАТ „Сведбанк та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно якого останні передали в іпотеку ВАТ „Сведбанк жилий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 72,8 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., та земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 7410700000:04:001:0337, що знаходяться за адресою: м. Прилуки, вул.Пушкіна, 137, що належали їм на праві власності. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно положень ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Як вбачається з кредитного договору „Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості від 25 червня 2008 року, він був укладений за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача [PERSON] на кожній сторінці договору. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у визначеній договором сумі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], отримавши кредит, не виконав передбачених кредитним договором зобовязань по своєчасному оплаті кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом. Тому станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 640 221 грн. 72 коп., та яка складається з: 25 420, 23 доларів США (560 828 грн. 18 коп.) - заборгованість по тілу кредиту; 3598,61 доларів США (79 393 грн. 53 коп.) - заборгованості по процентам за користування кредитом; Зазначена сума заборгованості по кредиту, несплачених по ньому відсотках підтверджується наданими суду розрахунками. 25 травня 2012 року ПАТ Сведбанк та ПАТ „Дельта Банк уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, за яким банк відступив ПАТ „Дельта Банк свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку. На а.с.43 знаходиться витяг з Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 22 травня 2012 року, в якому значиться кредитний договір №2402/0608/55-026 від 25 червня 2008 року, укладений між ВАТ СведБанк та [PERSON] Перевіряючи оскаржуване судове рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи висновки і мотиви, з яких скасовано попереднє рішення апеляційного суду, і які є обовязковими при новому розгляді справи, апеляційний суд вважає доведеною ту обставину, що Банком був наданий кредит [PERSON] та внаслідок невиконання позичальником взятих на себе кредитних зобовязань станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 640 221 грн. 72 коп., що підтверджується розрахунком. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується своєчасно повернути кредит та сплатити проценти. З наведеного вбачається, що обовязок доказування розподіляється згідно з наведеними нормами таким чином: позивач доказує наявність розміру заборгованості, а відповідач її відсутність. Банк надав суду розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, тоді як відповідач вказаний розрахунок ніякими доказами не спростував. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. У ст.11 вказаного Закону зазначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Частиною 1 ст.33 та ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.37 даного Закону України іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктом 12.3.1 іпотечного договору від 25 червня 2008 року передбачено положення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Отже, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України „Про іпотеку та застереження у договорі про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, передбачається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-124 цс13 від 11 грудня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів. Тому висновок суду першої інстанції про те, що право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем можливо лише у позасудовому порядку є таким, що не грунтується та вимогах закону, суперечить ст. 16 ЦК України, ст.ст. 36,37 Закону України „Про іпотеку. Відповідно до звіту про оцінку майна від 30 жовтня 2015 року вартість предмета іпотеки жилого будинку та земельної ділянки становить 601 228 грн. (а.с. 138-181). В ході розгляду справи апеляційним судом було зясовано, що на час смерті [PERSON], одного із відповідачів та іпотекодавців, за адресою м. Прилуки, вул. Пушкіна, 137 були зареєстровані відповідача [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] на день смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою [INFO] (а.с.194). Згідно відомостей Прилуцької міської державної нотаріальної контори від 06.08.2016 року за №2165/01-16 із заявою при прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулась його дружина [PERSON]; [PERSON] подав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, предмет іпотеки в цілому належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що сторони перебувають у цивільно-правових договірних правовідносинах, які врегульовані ст.ст.526, 530, 590, 610, 611, 1054 ЦК України і на підставі зазначених норм матеріального права про необхідність задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення існуючого заборгованості [PERSON] за кредитним договором. При цьому апеляційний вважає за необхідне зазначити, що при задоволенні позову відбувається примусовий перехід права власності на квартиру до ПАТ „Дельта Банк, оскільки права власності на іпотечне майно перейде до позивача з моменту набрання законної сили рішенням суду, що суперечитиме нормам Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, відповідно до яких під час дії указаного Закону заборонено примусово відчужувати майно, надане в якості забезпечення валютних кредитів. Таким чином, в резолютивній частині рішення необхідно зазначити про відстрочку виконання рішення суду на час дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача належить стягнути по 2143 грн. 68 коп. судового збору з кожного за апеляційний розгляд справи ((3654+243,60)х110%:2), та по 1948 грн. 88 коп. з кожного в дохід держави за розгляд справи в суді першої інстанції ((3654 +243,60):2).

Outcome: approved