Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

27.10.2020 року позивач [PERSON] звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про стягнення заробітної плати. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 01 червня 2012 року, згідно наказу відповідача №38-кк від 01 червня 2012 року була прийнята в відділення реабілітації хворих, що перенесли гострий інфаркт міокарду на посаду палатної медичної сестри, що підтверджується копією трудової книжки. 22 червня 2020 року вона звільнилась від відповідача, в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідач в порушення трудового законодавства свої обов`язки по своєчасній виплаті заробітної плати не здійснював, що сприяло виникненню заборгованості з грудня 2019 року по червень 2020 року, в сумі 59507 грн. 09 коп., з обов`язковими платежами, що підтверджується копією довідки про доходи. Позивач просить стягнути з Державного підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» (ідентифікаційний код 02583744) на користь [PERSON] середній заробіток в сумі 42402 грн. 58 коп. з урахуванням обов`язкових платежів. Також стягнути з Державного підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» (ідентифікаційний код 02583744) на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 16026 грн. з урахуванням обов`язкових платежів. Стягнути з Державного підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» (ідентифікаційний код 02583744) на користь [PERSON] 5000 грн., як відшкодування моральної шкоди. Крім того рішення в частині присудження виплати заробітної плати за один місяць з урахуванням обов`язкових платежів допустити до негайного виконання та стягнути з відповідача на користь держави судові витрати. Ухвалою судді від 28.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судові засідання для розгляду справ по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові пояснила, що вона працювала в санаторії жовтень 37 років. Спочатку перестали своєчасно платити заробітну плату, виникла заборгованість за шість місяців. 22.06.2020 року вона звільнилась, та з нею по звільненню не розрахувались. Після подачі позову до суду їй виплатили частику заборгованості по заробітній платі, тому вона просить стягнути з відповідача на її користь залишок заборгованості, позов підтримує частково з урахуванням виплаченої суми боргу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду був поданий відзив на позовну заяву про стягнення заробітної плати. Обґрунтовуючи який представник відповідача вказав, що позов визнають частково з огляду на наступне: позивач в поданому до суду позові посилається на ст. 117 КЗпП України, зокрема в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначаючи що відповідач заборгував їй на день звільнення 22.06.2020 року заробітну плату у розмірі 59507 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот сім) грн.. 09 коп. Однак відповідач не погоджується з цим, з наступних підстав. В довідці яку позивач долучила до позовної заяви зазначено, що загальна сума доходу за період з грудня 2019 року по червень 2020 року без урахування аліментів становить 48795 (сорок вісім тисяч сімсот дев`яносто п`ять) грн.. 81 коп., а не заборгованість по заробітній платі. В цій же довідці зазначена сума в розмірі 10711 (десять тисяч сімсот одинадцять) грн.. 28 коп. - податок з доходів фізичних осіб. Але з довідки ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» № 00000000038 від 26.11.2020 року у графі «утримання» зазначається сума в розмірі 12659 (дванадцять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) грн.., 55 коп., з урахуванням податку з доходів фізичних осіб, 1 % - військового збору та 1 % профспілкового збору. Таким чином, сума до виплати на день звільнення позивача складала 46 847 (сорок шість тисяч вісімсот сорок сім) грн., 54 коп. Окрім цього відповідач заперечує проти стягнення середнього заробітку, також вважає безпідставною заявлена позивачем позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16026 (шістнадцять тисяч двадцять шість) грн., 09 коп., з урахуванням обов`язкових платежів, оскільки дана вимога заявлена без жодного доказу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , 01 червня 2012 року, згідно наказу відповідача №38-кк від 01 червня 2012 року була прийнята в відділення реабілітації хворих, що перенесли гострий інфаркт міокарду на посаду палатної медичної сестри, що підтверджується копією трудової книжки. 22 червня 2020 року вона звільнилась з роботи, в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно статті 21 КЗпП України встановлено, що «трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін». Згідно довідки про доходи [PERSON] працювала в ДП «Клінічний санаторій «Жовтень», за грудень 2019 року [PERSON] нарахована заробітна плата в розмірі 5773 грн. 59 коп., січень 2020 - 7019 грн. 51 коп., лютий 2020 - 7860 грн. 32 коп., березень - 6705 грн. 80 коп., квітень 2020 - 6484 грн. 77 коп., травень 2020 - 8205 грн. 89 коп., червень 2020 - 17457 грн. 21 коп., а всього [PERSON] нараховано заробітну плату в розмірі 59507 грн. 09 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно п. 8 якої, нарахування виплат, що обчислюються iз середньої заробітної плати за останні два мiсяцi роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Верховним Судом України було висловлено правову позицію у справі № 6-259цс17 (постанова від 13.03.2017 року) відповідно до якої, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2807цс16 (постанова від 01.03.2017 року) згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядком нарахування середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п.5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі №6-87 цс11 і що згідно з ЦПК України є обов`язковим для судів, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи, що позивач звільнився 22.06.2020 року, середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи, а саме за травень 2020 року (8205 грн. 89 коп.), червень 2020 року (17457 грн. 21 коп.). Виходячи з цього середньоденна заробітна плата складала 863 грн. 63 коп. = грн. (щомісячна заробітна плата): 22 (робочих дні в місяць). Враховуючи вищевказане підлягає стягненню з відповідача на користь середній заробіток за затримку в сумі 42402 грн. 58 коп. = 333 грн. 87 коп. (середньоденна заробітна плата) х 127 днів (з 22 червня 2020 року по 26 жовтня 2020 року). Зазначені розрахунки відповідачем неоспорені, перевірені судом, відтак є обґрунтованими та такими, що відповідають матеріалам справи. Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Враховуючи вищевказане позивач має право на компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 16026 грн. 00 коп. = 667 грн. 75 коп. (середньоденна заробітна плата) х 24 дні (щорічної відпустки). Разом з тим під час розгляду справи, судом встановлено, що після звернення позивача з даним позовом до суду, відповідачем частково було виплачено заборгованість по заробітній платі та відповідно до довідки № 00000000047 від 16.12.2020 року наданої відповідачем, заборгованість по заробітній платі станом на 16.12.2020 року становить 21096 грн. 96 коп., а тому враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не узгоджуються із дійсною сумою заборгованості станом на час вирішення судом спору по суті, тому розмір коштів, які підлягають стягненню слід зменшити на суму фактично виплачених відповідачем під час судового розгляду коштів позивачеві. Заперечень щодо достовірності наведених позивачем розрахунків та відомостей у довідці щодо заборгованості по заробітній платі відповідачем не подано, тому відповідні відомості можливо покласти в основу судового рішення. Тобто, задовольнити слід позовні вимоги частково, виходячи із розміру фактичного залишку заборгованості станом на час винесення судового рішення. Таким чином, слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 096 грн. 96 коп. (з урахуванням обов`язкових платежів), середній заробіток в розмірі 42 402 грн. 58 коп. (з урахуванням обов`язкових платежів), а також компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 16 026 грн. 00 коп. (з урахуванням обов`язкових платежів). Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Заперечень проти позовних вимог в частині моральної шкоди відповідачем не подано, доводи позову не спростовано, розмір грошової суми також не оспорено. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне та можливе відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 5000 грн., що є обґрунтованою компенсацією за страждання, яких вона зазнала у зв`язку з неправомірною поведінкою стосовно неї самої. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні лише частково, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 3363 грн. 20 коп., оскільки судові витрати слід покласти на відповідача, а позивач звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вище та

Outcome: partial