Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

27.09.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.08.1999 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння, психологічну несумісність, небажання налагодити сімейні відносини. Вона неодноразово намагалася зберегти сім'ю, проте позитивного результату це не дало. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам та інтересам сина, так як сімейних стосунків вона з відповідачем не підтримує, сім'я розпалася остаточно, шлюб існує формально. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, зсилаючись на ті самі обставини. Просить шлюб з відповідачем розірвати, оскільки за час, наданий судом для примирення, її стосунки з відповідачем не покращилися, вона та відповідач не помирилися. Вона має стійке волевиявлення, спрямоване на розірвання шлюбу та припинення сімейно-шлюбних відносин, так як перебування в шлюбі суперечить її інтересам та шкодить здоров'ю через моральні переживання внаслідок постійних конфліктів та образ її з боку відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо розірвання шлюбу, зсилаючись на те, що бажає зберегти сім'ю. Вживав заходів для примирення з позивачкою, що не дало позитивного результату, але його та позивачки відносини покращилися. В судових дебатах відповідач [PERSON] зазначив, що не має заперечень щодо розірвання шлюбу. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.08.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.4). Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Позивачка не бажає миритися з відповідачем, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стали різні характери та погляди на сімейне життя, вирішення сімейних проблем, що призводить до непорозумінь, сварок в сім'ї та суперечить інтересам позивачки, так як розлад в сім'ї позивачки та відповідача носить тривалий характер, оскільки протягом тривалого часу між сторонами виникають конфлікти, що призвели до фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин. Наданий судом чотиримісячний строк для примирення не покращив стосунків подружжя. За час, наданий судом для примирення подружжя, сторони не помирилися. При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між [PERSON] та [PERSON], а саме: що у їх сім'ї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад з приводу конфліктів щодо розв'язання питань спільного сімейного життя, що призвело до фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин. Відповідач [PERSON], за клопотанням якого судом надався сторонам строк на примирення, не навів доказів того, що рішення [PERSON] про розірвання шлюбу безпідставне та передчасне, оскільки за час, наданий судом для примирення, сторони не помирилися, позивачка і надалі наполягає на розлученні, маючи стійке волевиявлення до розірвання шлюбу. Таким чином, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивачки, шкодить її здоров'ю через конфлікти. Крім того, суд, при вивченні і оцінці мотивів розлучення та фактичних взаємин подружжя, не вбачає підстав для повторного вжиття заходів до примирення подружжя, у зв'язку із чим ухвалою суду від 17.02.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про надання повторного шестимісячного строку для примирення з позивачкою. Тому, у суду склалася переконаність, що є достатні підстави для розірвання шлюбу. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження…, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України за №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей… Як видно з матеріалів справи, 10.10.2016 року судом вживалися заходи для примирення подружжя, оскільки надавався строк для примирення протягом чотирьох місяців. Відповідач не надав будь-яких доказів тому, що за час, наданий судом для примирення, робив спроби для цього і що є позитивні зрушення у подружніх стосунках сторін. Для суду очевидно, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, відновлювати шлюбно-сімейні відносини із відповідачем наміру не має. За таких обставин у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а перебування в шлюбі шкодить її здоров'ю, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню. Аргументи відповідача про те, що він бажає зберегти сім'ю, щоб його та позивачки дитина росла та виховувалася обома батьками суд вважає безпідставними та надуманими, оскільки в означеній справі не вирішується питання щодо участі кожного із подружжя у вихованні та утриманні сина сторін [PERSON], [INFO]. Крім того, задоволення позову про розірвання шлюбу не позбавляє відповідача чи позивачку права приймати участь у вихованні дитини, а дитину права на виховання та утримання обома батьками, оскільки у означеній справі не вирішується питання утримання та виховання дитини сторонами.

Outcome: approved