Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

27.11.2013р. [PERSON] звернувся до суду із даним позовом та з врахуванням уточнених позовних вимог просив: скасувати наказ №89 від 02.09.2013р. ПАТ «СП «Партнер» про його звільнення з посади начальника автогаража «Святошинський» ПАТ «СП «Партнер» за ч.4 ст.40 КЗпП України з 23.07.2013р. за прогул та поновити його на посаді начальника автогаража «Святошинський» ПАТ «СП «Партнер» з 23.07.2013р. і стягнути з ПАТ «СП «Партнер» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день постановлення судового рішення, стягнути з відповідача недовиплачену заробітну плату за період з 01.10.2010р. по 01.12.2012р. в сумі 56 655 грн. 80 коп., за період з 01.12.2012. по 01.07.2013р. в сумі 27 450 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що наказом №8 від 21.07.1995р. він був прийнятий на роботу охоронником автостанції №7 МГКП «Партнер», а наказом №65 МГКП «Партнер» від 03.08.1995р. його було переведено на посаду начальника автостанції №7. Наказом №1293 від 09.10.1996р. Ленінградської районної державної адміністрації м.Києва МГКП «Партнер» було перейменовано в СП «Партнер», а наказом №54 від 01.04.2010р. СП «Партнер» перейменовано в ЗАТ СП «Партнер», яке наказом №56 від 22.04.2011р. перейменовано в ПАТ «СП «Партнер». 01.08.2011р. відповідно до наказу №101 від ПАТ «СП «Партнер» його було переведено на посаду начальника автогаража «Святошинський» з окладом 1 157 грн. на місяць. Без його згоди і без його повідомлення адміністрація ПАТ «СП «Партнер» починаючи з грудня 2012р. зменшила йому заробітну плату і всього недовиплаченими за період з грудня 2012р. по червень 2013р. залишилися кошти в сумі 5 934 грн. Як пояснило йому керівництво відповідача, зменшення заробітної плати відбулося у зв*язку із змінами в організації виробництва і переведенням працівників ПАТ «СП «Партнер» на неповний робочий час. Такі дії відповідача вважає незаконними і такими, що порушують його трудові права, оскільки згоди на переведення його на неповний робочий день він не давав, а продовжував працювати 8 годин щодня. У зв*язку із наведеним вважав, що його заробітна плата повинна становити 3 050 грн. на місяць, в межах штатної заробітної плати для начальника автостоянки, а саме: 1 100 - 5 000 грн. на місяць. Крім цього, під час розгляду справи в суді в січні 2014р. з матеріалів справи йому стало відомо про те, що наказом №89 від 02.09.2013р. ПАТ «СП «Партнер» його звільнено з посади начальника автогаража «Святошинський» ПАТ «СП «Партнер» за ч.4 ст.40 КЗпП України з 23.07.2013р. за прогул, але копію даного наказу він не отримував, ніяких письмових пояснень щодо відсутності на роботі від нього не вимагали, трудова книжка перебуває в ПАТ «СП «Партнер», він продовжує працювати у відповідача до теперішнього часу, у зв*язку із чим своє звільнення вважав незаконним. Просив задовольнити позов з врахуванням його уточнень на підставі ст.ст. 32, 40 п.4, 50, 56, 233, 235 КЗпП України. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та уточненнях до неї, а також на порушення його трудових прав і незаконність звільнення. Представник відповідача і третя особа проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також пояснив про те, що позивачу було відомо про зміну умов праці та встановлення неповного робочого часу, з такими змінами він погодився та продовжував працювати, але накази про встановлення неповного робочого часу підписувати відмовився. Копія наказу про звільнення позивача йому надсилалась поштою, йому пропонувалось надати пояснення причин його відсутності на роботі, отримати розрахунок і трудову книжку, але він цього не зробив. Підтвердив, що позивач за період часу з 01.10.2010р. по 01.12.2012р. добровільно не отримував заробітну плату і нарахована заробітна плата за цей проміжок часу становить 1 784 грн. 59 коп., а за період часу з грудня по вересень 2013р. не отримана позивачем заробітна плата становить суму 3 546 грн. 95 коп. Просив в позові відмовити. Розглянувши справу в межах позовних вимог, заслухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, в тому числі письмові заперечення проти позову представника відповідача, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що ПАТ «СП «Партнер» діє на підставі статуту (а.с. 23-37 - копія статуту) та має Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи (а.с. 22 - копія свідоцтва). Наказом №8 від 21.07.1995р. [PERSON] був прийнятий на роботу охоронником автостанції №7 МГКП «Партнер», а наказом №65 МГКП «Партнер» від 03.08.1995р. його було переведено на посаду начальника автостанції №7, що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с. 6-7 - копія трудової книжки). У відповідності до наказу №1293 від 09.10.1996р. Ленінградської районної державної адміністрації м.Києва МГКП «Партнер» було перейменовано в СП «Партнер», а наказом №54 від 01.04.2010р. СП «Партнер» перейменовано в ЗАТ СП «Партнер», яке наказом №56 від 22.04.2011р. перейменовано в ПАТ «СП «Партнер». Згідно наказу №127 від 11.07.2006р. СП «Партнер» [PERSON] було призначено начальником автостоянки №7 (а.с. 38 - копія наказу). 01.08.2011р. відповідно до наказу №101 від ПАТ «СП «Партнер» [PERSON] було переведено на посаду начальника автогаража «Святошинський» з оплатою праці згідно табеля обліку робочого часу і штатного розпису підприємства (а.с. 79 - копія наказу). У зв*язку із організаційними умовами, що склалися в ПАТ «СП «Партнер», наказом №109 від 01.10.2012р. в Товаристві було встановлено з 01.12.2012р. неповний робочий час з тривалістю 1 година на день з 10.00 годин до 11.00 годин, з робочим днем - понеділок, вихідними днями - вівторок, середа, четвер, п*ятниця, субота, неділя для працівників ПАТ «СП «Партнер», в тому числі і для начальника автогаража АГ «Святошинський» - [PERSON], від підписання якого позивач відмовився, про що є відмітка на звороті вказаного наказу (а.с. 60 - копія наказу). На підставі наказу №25 ПАТ «СП «Партнер» від 03.01.2013р. у зв*язку із виробничою необхідністю в Товаристві з 01.03.2013р. було встановлено неповний робочий час з тривалістю 4 години на день з 09.00 години до 13.00 години з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, четвер, п*ятниця, вихідними днями - субота, неділя для працівників ПАТ «СП «Партнер», в тому числі і для начальника автогаража «Святошинський» - [PERSON] (а.с. 44 - копія наказу). Таку виробничу необхідність представник відповідача обґрунтовував набранням законної сили рішенням Господарського суду м.Києва від 15.03.2007р., яким позов прокуратури Святошинського району м.Києва до СП «Партнер» про звільнення незаконно займаної земельної ділянки задоволено та зобов*язано СП «Партнер» звільнити земельну ділянку площею 11 767 кв.м. по вул.Симиренка (без номерної юридичної адреси) та передати її Київській міській раді (а.с. 40-42 - копія рішення суду). Як пояснював в судовому засіданні [PERSON], про накази ПАТ «СП «Партнер» щодо встановлення неповного робочого часу йому відомо, але він їх не підписував, оскільки з ними не згоден, з часу видачі відповідачем вказаних наказів, заробітну плату не отримував, оскільки не згоден із її зменшенням та продовжував працювати повний робочий час на своєму робочому місці. Наведене свідчить про те, що позивачу [PERSON] було достеменно відомо про зміну суттєвих умов його праці та встановлення неповного робочого часу, але він свою роботу в ПАТ «СП «Партнер» продовжив та не подав заяву про припинення із ним трудового договору на підставі пункту 6) ст.36 КЗпП України відповідно до правил частини 4 ст.32 КЗпП України, що свідчить про те, що позивач погодився із такими змінами. З пояснень позивача і представника відповідача вбачається, що між ними існують тривалі неприязні і конфліктні відносини з питання організації роботи в ПАТ «СП «Партнер» і оплати праці, що підтверджується письмовими доказами, зокрема, зверненням [PERSON] 12.08.2013р. до прокуратури Святошинського району м.Києва (а.с. 3-5 - копія заяви), його зверненням 12.08.2013р. до Територіальної державної інспекції з питань праці у м.Києві (а.с. 13 - копія відповіді), висновком Святошинського РУ ГУМВС України в м.Києві від 23.08.2013р. з приводу виклику працівників міліції за адресою: м.Київ, вул.Службова, 1 - місця розташування СП «Партнер», з якого вбачається, що за вказаною адресою 13.08.2013р. були присутні Телецький В.Т. і [PERSON], тобто, вже після дня звільнення позивача за прогул - 23.07.2013р., між якими мав місце конфлікт (а.с. 61 - копія висновку). В матеріалах справи є акти без дат їх складання від комісії ПАТ «СП «Партнер» про відсутність [PERSON] на роботі з 23.07.2013р. (а.с. 58, 62 - копії актів). Представник відповідача пояснював про те, що [PERSON] було надіслано повідомлення про необхідність надати підтверджуючі документи щодо відсутності на роботі з 23.07.2013р., отримання якого позивачем представник відповідача підтверджував рекомендованим поштовим повідомленням (а.с. 57 - копія поштового повідомлення), але вказане поштове повідомлення не містить опису його вкладення, тобто, з нього не можливо зробити висновок про те, який саме лист отримав [PERSON], крім цього, останній заперечував свій підпис на вказаному повідомленні та заперечував отримання від відповідача будь-яких письмових повідомлень стосовного його звільнення. У відповідності до частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наказом №89 ПАТ «СП «Партнер» від 02.09.2013р. [PERSON] був звільнений з посади начальника автогаража АГ «Святошинський» з 23.07.2013р. на підставі пункту 4 ст.40 КЗпП України за прогул (а.с. 56 - копія наказу). Таким чином, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул було накладено на [PERSON] з порушенням місячного строку з дня його виявлення, передбаченого частиною 1 ст.148 КЗпП України. Як вказує позивач, про існування такого наказу йому стало відомо під час розгляду справи в суді в січні 2014р. Належних і допустимих доказів в спростування таких пояснень позивача суду не надано. Крім цього, в порушення частини 1 ст.149 КЗпП України, відповідач не витребував у позивача письмові пояснення стосовно причин його відсутності на роботі, хоча в судовому засіданні вставлено і підтверджується письмовими доказами в справі, що генеральний директор ПАТ «СП «Партнер» Телецький В.Т. і позивач [PERSON] після 23.07.2013р. зустрічалися та спілкувалися, при цьому, в матеріалах справи відсутній будь-який акт про те, що [PERSON] пропонувалося надати свої письмові пояснення з даного питання, але останній відмовився із вказівкою причин відмови. Як вказували сторони, з 01.10.2010р. по 01.12.2012р. [PERSON] заробітну плату не отримував і згідно довідки СП «Партнер» до виплати позивачу за вказаний період часу становить заробітна плата в сумі 1 784 грн. 59 коп. (а.с. 75 - довідка). Згідно довідки №4 від 23.01.2014р. розмір нарахованої і не отриманої [PERSON] заробітної плати за період з грудня 2012р. по вересень 20913р. становить 3 546 грн. 95 коп. (а.с. 63 - довідка). Тобто, відповідач нарахував позивачу заробітну плату та включив її у розмір заборгованості перед позивачем за період і після 23.07.2013р., коли останній був звільнений за прогул. Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Як встановлено судом, звільнення [PERSON] на підставі пункту 4 ст.40 КЗпП України за прогул було здійснено з порушенням частини 1 ст.148 КЗпП України щодо місячного строку накладення дисциплінарного стягнення, з порушенням частини 1 ст.149 КЗпП України щодо відібрання у позивача письмових пояснень щодо відсутності на роботі, а також представником відповідача не надано суду належних і допустимих доказів про те, що позивач отримав наказ від 02.09.2013р. про його звільнення, а тому для суду немає підстав стверджувати, що останній пропустив місячний строк звернення до суду із даним позовом, передбачений частиною 1 ст.233 КЗпП України. Крім цього, акти про відсутність позивача на роботі з 23.07.2013р. не містять дати їх складення. Вказані вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що звільнення [PERSON] за частиною 4 ст.40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог КЗпП України, у зв*язку із чим наказ №89 ПАТ «СП «Партнер» від 02.09.2013р. про звільнення позивача за прогул підлягає скасуванню, а [PERSON] підлягає поновленню на попередній роботі з 23.07.2013р. на підставі частини 1 ст.235 КЗпП України, а тому позовні вимоги в цій частині суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі частини 2 ст.235 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд виходив з наступного. Як встановлено судом, наказами ПАТ «СП «Партнер» №109 від 01.10.2012р. і №25 від 03.01.2013р. в Товаристві було встановлено неповний робочий час і вирішено проводити оплату роботи працівників пропорційно відпрацьованого ними часу. Вказані накази на час розгляду справи не є скасованими, а відповідно є чинними. Само по собі не визнання позивачем цих наказів не свідчить про припинення ними своєї дії, а з пояснень самих сторін вбачається, що позивач був освідомлений з існуванням вказаних наказів та погодився на продовження роботи після змін суттєвих умов праці та встановлення неповного робочого часу. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходити із офіційної довідки ПАТ «СП «Партнер» №4 від 23.01.2014р. (а.с. 63) і розраховувати його із заробітку позивача за попередні повні шість місяців до дня його звільнення за прогул - 23.07.2013р. Так, з січня 2013р. по червень 2013р. включно (122 робочих дні) [PERSON] була нарахована заробітна плата в загальній сумі 2 082,53 грн., тобто - по 347,09 грн. за 1 місяць, або 14,23 грн. за 1 день. Приймаючи до уваги, що відповідач нарахував у зазначеній вище довідці позивачу заробітну плату і після звільнення його за прогул 23.07.2013р., а саме: за липень і вересень 2013р., суд вважає за необхідне рахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу із 01.10.2013р. по 17.03.2014р. - день постановлення судового рішення, тобто, за 5 місяців і 10 робочих днів, що становить 1 735,45 грн. + 142,30 грн. = 1 877 грн. 75 коп., задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково. Оскільки сторони визнали ті обставини, що в період часу з 01.10.2010р. по 01.12.2012р. і з грудня 2012р. по вересень 2013р. [PERSON] не отримував заробітну плату, суд вважає за необхідне стягнути її на користь позивача згідно довідок, що є в матеріалах справи (а.с. 75, 63), задовольнивши позовні вимоги частково. При цьому, суд не має правових підстав виходити із розрахунку заробітної плати, який зроблений позивачем особисто і з особисто позивачем визначеного розміру величини його середньої заробітної плати в приблизній сумі 3 050 грн. на місяць, про що вказано в останній додатковій позовній заяві [PERSON] (а.с. 103-104), оскільки такий розмір заробітної плати не підтверджений належними і допустимими доказами, а є лише припущенням позивача. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і необхідність їх часткового задоволення. На підставі ст.367 ЦПК України рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial