Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

28.01.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому просить зобов`язати останніх усунути перешкоди в користуванні ним квартирою [ADDRESS] шляхом вселення та передачі ключів від квартири. В обґрунтування вказаної вимоги зазначив, що в 1988 році йому на склад сім`ї із трьох осіб, Західним територіальним квартирно-експлуатаційним відділом міста Вінниці Міністерства оборони України була розподілена та надана двокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 29,39кв.м. На підставі вказаного рішення та рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради народних депутатів № 140 від 15.03.1988р., був виданий ордер № 1040 на зайняття вищевказаного житлового приміщення, та з цього часу, а саме з 24.04.1988р. в квартирі стали проживати, він зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] , а пізніше були зареєстровані невістка [PERSON] (з 1989р.), та онук [PERSON] (з 2005р.). У зв`язку із сімейними обставинами, він з дружиною [PERSON] вирішив тимчасово переїхати проживати в село Сальник Калинівського району Вінницької області, при цьому не знімаючись з реєстраційного обліку в спірній квартирі, в якій залишився проживати син [PERSON] із своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] . У 2014 році він випадково дізнався від сина про те, що у 1996 році він без його згоди здійснив приватизацію спірної квартири, у зв`язку із чим власниками останньої стали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Оскільки він та його дружина [PERSON] своїх часток у приватизованій квартирі не отримали, що змусило його звернутися до суду із позовом про скасування свідоцтва про право власності на житло, який рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.09.2019р. був задоволений. Після набрання законної сили даним судовим рішенням, він 21.11.2019р. звернувся до Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області для підтвердження реєстрації його в квартирі [ADDRESS] , яким йому надана довідка про реєстрацію місця проживання № 2006 від 21.11.2019р. На сьогоднішній день, він не має у власності ніякого іншого житла та постійного місця проживання. Оскільки його в судовому порядку не визнано втратившим право користування спірним житловим приміщенням, то він, маючи намір поновити своє порушене майнове право та вселитись у свою благоустроєну квартиру, а вільний доступ до неї відсутній через відсутність ключів від вхідних дверей, він звернувся до бувшої невістки [PERSON] із листом про усунення перешкод у користуванні житлом та до 10.01.2020р. звільнити одну із кімнат квартири, допустивши його для проживання у ній. Дане звернення [PERSON] отримала, однак жодної відповіді він не отримав, таким чином, в досудовому порядку врегулювати спір не вдалося, через що він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2020р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 31.01.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. 25.05.2020р. на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов цивільний позов [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа КП «Житловик», згідно прохальної частини якого заявники просять: 1) визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , з 11.11.1992р. відповідно до вимог ст.107 ЖК УРСР; 2) визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , відповідно до вимог ст.71 ЖК УРСР; 3) стягнути з [PERSON] , [PERSON] на їх користь понесені судові витрати. В обґрунтуванні цих вимог в позовній заяві зазначено, що відповідно до ордеру № 1040, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області № 140 від 15.03.1988р., сім`я у складі [PERSON] , його дружини [PERSON] та їх сина [PERSON] , заселились в двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та зареєструвалися в ній 24.04.1988р. В 1988р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , в період якого у них [INFO] народився син [PERSON] . У зв`язку із цим [PERSON] вселилася в спірну квартиру, зареєструвавшись там з 13.06.1989р., а [PERSON] з 31.05.2005р. В 1992р. [PERSON] та [PERSON] переїхали проживати на постійне місце проживання в [ADDRESS] та присадибна земельна ділянка. [INFO] [PERSON] померла. В 1996р. сім`я із трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приватизували спірну квартиру. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.09.2019р. у цивільній справі №132/2908/14-ц, задоволено позов [PERSON] про скасування рішення щодо приватизації квартири, скасовано свідоцтво про право власності на житло від 01.02.1996р. Таким чином, відновлено статус квартири, як державного житлового фонду. В 2006р. подружні відносини [PERSON] та [PERSON] припинені, а рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 26.12.2006р. шлюб розірвано. В 2007р. [PERSON] разом із своїми батьками, коли [PERSON] знаходилась на роботі, вивезли з квартири меблі, побутову техніку та посуд до села Сальник Калинівського району Вінницької області. Проте, [PERSON] ще час від часу з`являвся в квартирі, а з 2013р. остаточно перестав там бути, однак залишається зареєстрованим у спірному житловому приміщенні. 21.11.2019р. в квартирі зареєструвався [PERSON] , проте дана реєстрація була скасована. Таким чином, оскільки [PERSON] з 11.11.1992р. вибув із спірної квартири на інше постійне місце проживання ( [ADDRESS] ), то він відповідно до вимог ст.107 ЖК УРСР, повинен бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім цього, оскільки і [PERSON] з 2013р. понад шість місяців без поважних причин не проживає в спірній квартирі, то він згідно вимог ст.71 ЖК України, втратив право користування нею. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2020р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 02.06.2020р., відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 03.06.2020р., об`єднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення (номер провадження 2/132/208/20, номер справи 132/354/20), із позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору КП «Житловик» про визнання осіб такими, що втратили право на житло (номер провадження 2/132/419/20, номер справи 132/1541/20), та присвоєно їм спільний номер 132/354/20 (номер провадження 2/132/208/20). У відзиві на позов [PERSON] , [PERSON] від 19.06.2020р., [PERSON] стверджує, що виїхав проживати за іншою адресою тимчасово, а тому посилання позивачів на його переїзд на постійне місце проживання до села Сальник Калинівського району Вінницької області є недостовірним, а надані письмові докази з цього приводу неналежними та недопустимими. Причиною переїзду до села Сальник були неприязні стосунки та конфліктна ситуація з [PERSON] , яка вподальшому вчиняла дії щодо перешкоджання у користуванні спірним житловим приміщенням, а відтак причина непроживання у квартирі є поважною. 24.06.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із заявою про збільшення розміру позовних вимог та залучення співвідповідача, відповідно до якої просить суд визнати його наймачем квартири [ADDRESS] , зобов`язавши Калинівську міську раду Вінницької області відновити скасовану реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі. Дана вимога обґрунтована тим, що рішення про скасування реєстрації місця його проживання за спірною адресою є незаконним, оскільки він всупереч вимогам законодавства без рішення суду позбавлений права найму та проживання в квартирі, чим порушені його майнові права. У відповіді на відзив [PERSON] від 26.06.2020р., представник [PERSON] , [PERSON] адвокат Якименко О.О., посилаючись на бездоказовість доводів [PERSON] , посилається на ряд письмових доказів, що підтверджують вибуття останнього з 11.11.1992р. на постійне місце проживання до села Сальник Калинівського району Вінницької області. Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 26.08.2020р., залучено до участі в справі в якості співвідповідача Калинівську міську раду Вінницької області. Відповідно до ухвали суду від 31.08.2020р., закрите підготовче провадження у даній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. Його представник адвокат КАСИНЮК Ю.І. підтримав в суді позовні вимоги свого довірителя та просив їх задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат ЯКИМЕНКО О.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просили задовольнити позовні вимоги щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, з підстав зазначених у поданому позові. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] та заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на їх недоведеність належними та допустимими доказами. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. Уповноважений представник співвідповідача Калинівської міської ради Вінницької області, та третьої особи Комунального підприємства «Житловик» в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду цивільної справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, із заявами чи клопотаннями щодо відкладення розгляду справи не звертались. Заслухавши вступні промови сторін, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у ній докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом достеменно встановлено, що [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради народних депутатів № 140 від 15.03.1988р., видано ордер №1040 на зайняття жилого приміщення, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 29,39кв.м. Дане жиле приміщення надано сім`ї у складі трьох осіб: [PERSON] (наймач), [PERSON] (дружина наймача), [PERSON] (син наймача), які були зареєстровані за вказаною адресою 24.04.1988р., про що свідчить Особовий рахунок № [NUMBER] за формою ЖХ-8, та поквартирна картка за формою Б. 20.08.1988р. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , від якого у них [INFO] народилась спільна дитина син [PERSON] , які в передбаченому законом порядку були зареєстровані на постійній основі за цією ж адресою у якості членів сім`ї наймача, а саме [PERSON] (невістка з 13.06.1989р.), а [PERSON] (онук наймача з 31.05.2005р.), що підтверджується Особовим рахунком № [NUMBER] за формою ЖХ-8, та поквартирною карткою за формою Б. Як свідчать відмітки в Особовому рахунку № [NUMBER] за формою ЖХ-8, та поквартирній картці за формою Б, 11.11.1992р. [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , та добровільно переїхали проживати за іншою адресою: [ADDRESS] , що встановлено з наданих документів, які містяться в матеріалах цивільної справи. Так, з виписок з погосподарської книги Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області: № 11 за 1996-2000 роки (особистий рахунок 794), № 1 за 2001-2005 роки (особистий рахунок 62), № 1 за 2006-2010 роки (особистий рахунок 54), № 1 за 2011-2015 роки (особистий рахунок 0065-1), № 1 за 2016-2020 роки (особистий рахунок 0071-1) встановлено, що 16.10.1998р. за адресою: [ADDRESS] , постійно проживають [PERSON] (голова двору, якій на підставі договору купівлі-продажу № 2105 належить вказаний будинок), та її чоловік [PERSON] . Вінницькою квартирно-експлуатаційною частиною району на підставі розпорядження №23 від 01.02.1996р., відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», було видане Свідоцтво про право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Дане свідоцтво про право власності на житло від 01.02.1996р., згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27.09.2019р. у справі № 132/2908/14-ц, яке набуло законної сили 08.11.2019р., було скасоване. 21.11.2019р. Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області була здійснена реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , одночасно із зняттям його з реєстрації попереднього місця проживання за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із порушенням вимог діючого законодавства при реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , головним спеціалістом Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області Харчук Л.М. винесено повідомлення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи від 21.11.2019р. № 01-26-727. Висновком комісії Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області від 21.11.2019р. № 1: скасовано реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; скасовано зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; визначено внести зміни паспорта громадянина України [PERSON] , та до заяви про реєстрацію місця проживання; вилучити довідку № 2006 про реєстрацію місця проживання, видану 21.11.2019р. відділом «Центр надання адміністративних послуг», повернути довідку № 1772 про реєстрацію місця проживання, видану 18.11.2019р. Сальницькою сільською радою Калинівського району Вінницької області; надіслати на ім`я [PERSON] повідомлення встановленої форми. Відповідно до вимог ст.107 ЖК Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд вважає, що [PERSON] добровільно знявся 11.11.1992р. з реєстрації у квартирі [ADDRESS] , та вибув на постійне проживання до іншого жилого приміщення в іншому населеному пункті, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , де в передбаченому законом порядку зареєстрував своє місце постійного проживання, за яким після смерті дружини [PERSON] рахується володільцем майна та користувачем субсидії на житлово-комунальні послуги. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , з дня вибуття з неї на постійне проживання до іншого жилого приміщення в іншому населеному пункті, а саме з 11.11.1992р., а відтак його позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні цим жилим приміщенням шляхом вселення до спірної квартири та передачі йому ключів від неї, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають до задоволення. Відповідно до статті 2 Закону України від «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами статті 3 зазначеного Закону, реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 6 цього Закону визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання та Порядком передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207. Відповідно до пункту 1 ці Правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів. Пунктами 3-4 Правил передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Як встановлено судом вище, [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , з дня вибуття до іншої адреси, а тому позовна вимога про визнання його наймачем цього житла та зобов`язання Калинівської міської ради Вінницької області відновити скасовану реєстрацію місця проживання у цій спірній квартирі, також не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогах закону. [PERSON] у заяві про збільшення розміру позовних вимог від 23.06.2020р. не ставив перед судом вимогу про визнання дій Калинівської міської ради Вінницької області щодо скасування реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , незаконними та скасування висновку від 21.11.2019р. № 1, а відтак суд розглянув позов останнього виключно в межах заявлених позовних вимог, та не знайшов жодних правових підстав для відновлення скасованої реєстрації місця проживання за спірною адресою. За вищевказаних обставин, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Калинівської міськради Вінницької області про визнання наймачем жилого приміщення, зобов`язання відновлення скасованої реєстрації місця проживання, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, не підлягає до задоволення. Відносно позовної заяви [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору КП «Житловик» про визнання осіб такими, що втратили право на житло, суд прийшов до наступних висновків. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. За правилом\~статті 61 ЖК Української РСР\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (частина друга\~статті 107 ЖК Української РСР). Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених\~статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Статтею 71 ЖК Української РСР\~встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Факт тимчасової відсутності і пов`язані з цим правові наслідки, передбачені у\~статті 71 ЖК Української РСР, необхідно відрізняти від факту постійної відсутності особи у закріпленому за нею житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям цієї особи на нове місце проживання в інший населений пункт чи в інше приміщення у тому ж населеному пункті. За тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання. Під час вибуття особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання. Отже, за правилами частини другої\~статті 107 ЖК Української РСР\~особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами\~статті 71 ЖК Української РСР\~особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом. Таким чином, вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщення з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом. Як було встановлено судом, [PERSON] автоматично втратив право користування квартирою [ADDRESS] , відповідно до вимог закону, з дня вибуття його з цього житла. При цьому, [PERSON] знявся 11.11.1992р. з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] , чим добровільно усунув будь-які перешкоди для її володіння, користування іншими особами. Законодавець в діючому національному законодавстві гарантував право кожній особі, чиї права та інтереси порушені, на звернення до суду із відповідним позовом, зокрема щодо усунення перешкод у користуванні та володінні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому наявність таких перешкод повинна бути підтверджена документально. Закон пов`язує визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в судовому порядку, із настанням відповідного наслідку у вигляді зняття з реєстрації місця проживання такої особи, і як наслідок усунення перешкод власника (володільця) у володінні, користуванні своїм майном, та відновлення його порушеного права. Так,\~відповідно до\~пункту 2\~частини першої\~статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні», зняття\~з реєстрації\~місця проживання\~особи здійснюється\~на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно, оскільки [PERSON] автоматично втратив право користування квартирою [ADDRESS] , відповідно до вимог закону, з дня вибуття його з цього житла, добровільно знявся 11.11.1992р. з реєстраційного обліку з цього жилого приміщення, чим добровільно усунув будь-які перешкоди для його володіння, користування іншими законними володільцями, вирішення судом питання про визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом відповідно до вимог ст.107 ЖК України, не приведе до відновлення порушеного права позивачів, оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] просять застосувати такий спосіб захисту, що не є ефективним у даній конкретній ситуації. Правомірним та ефективним способом захисту порушеного права є пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою лише у тому випадку, якщо відповідач відмовляється добровільно зніматися з реєстраційного обліку, або після зняття з реєстрації продовжує без наявності на те законних підстав займати спірне житлове приміщення. В даній справи встановлено, що [PERSON] добровільно знявся з реєстрації спірної квартири, та її фактично не займає. Завданням цивільного судочинства є вирішення спору. Спір, який виник між сторонами щодо квартири [ADDRESS] , вирішений судом в даній справі, який відмовив в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Калинівської міськради Вінницької області про визнання наймачем жилого приміщення, зобов`язання відновлення скасованої реєстрації місця проживання, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, чим відновив порушені права позивачів [PERSON] та [PERSON] . Натомість позов [PERSON] та [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням з 11.11.1992р. відповідно до вимог ст.107 ЖК УРСР, не може призвести до жодних правових наслідків, оскільки останній вже в силу закону є таким, що втратив право користування цим житлом. За таких обставин, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо іншої позовної вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуванням квартирою [ADDRESS] , відповідно до вимог ст.71 ЖК України, то і вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно із частиною четвертою\~статті 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до\~статті 72 ЖК Української РСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку поважних причин не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Таким чином сам факт не проживання відповідача у спірному житлі не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від\~29 серпня 2019 року у справі № 2-8267/2005 (провадження № 61-30452св18). Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановив, що між учасниками справи, як колишнім подружжям, існують конфлікті відносини з приводу користування квартирою, причиною його непроживання у квартирі є створені позивачем перешкоди, що виключає можливість визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за ст.71 ЖК УРСР. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. При цьому, розподіляючи тягар доведення між сторонами, саме на позивачів процесуальний закон покладає обов`язок довести факт непроживання відмовідача без поважних причин в спірній квартирі понад шість місяців, відповідно до вимог ст.71 ЖК УРСР. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Належних та допустимих доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин матеріали справи не містять, і таких обставин під час розгляду справи позивачі не довели, як і обставин, що відповідач втратив інтерес до спірного житла. Суд наголошує на тому, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачами не доведено. Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними\~суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Виходячи з вищевикладеного, позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору КП «Житловик» про визнання осіб такими, що втратили право на житло, не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed