Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

28 листопада 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] згідно якої, з посиланням на ст.ст. 180-182 СК України, просить стягнути з [PERSON] на свою користь на утримання дитини [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/3 з усіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подання заяви і до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що сторони у вересні 2003 року уклали шлюб від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. З часом їх сімейні відносини зіпсувались і вони проживають окремо понад 4 місяці, дитина знаходиться лише на утриманні позивача, відповідач ухиляється від обов'язку утримувати дитину, матеріальної допомоги на її утримання добровільно не надає. Позивачу відомо, що відповідач офіційно не працює, інших дітей немає. Позивач працює в ТОВ «Стімул-Плюс» на посаді прибиральниці, заробітну плату отримує в розмірі 1800 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Стецькова-Бондар Л.Ф. позовні вимоги уточнила, просить стягувати з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно до повноліття спільної дитини сторін. Відповідач [PERSON] в судовому засід анні позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечує проти стягнення щомісячно аліментів на користь позивача на утримання спільної дитини в сумі 600,00 грн. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року судам роз'яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року вказано, що за змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи повне і безумовне визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог [PERSON], а також те, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає таке визнання і за вказаних обставин вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави необхідно стягнути суму судового збору в розмірі 551,20 грн. (за ставкою, яка діяла в 2016 році, оскільки позовна заява подана до суду 28 листопада 2016 року). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved