Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

27.09.2021 року позивач звернувся до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 04.10.2021 року судом отримана інформація щодо місця реєстрації відповідача, та 05.10.2021 року було відкрито провадження по справі. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 19.11.2010 року, виданом на підставі рішення виконкому Очеретинської сільської ради від 16.10.2010 року № 39; витягом про державну реєстрацію прав серії ССТ № 812831 від 19.11.2010 року; технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 02.11.2010 року. В зазначеному будинку разом з ним зареєстрована відповідач, яка є його невісткою, але не проживає в зазначеному будинку з початку січня 2014 року, оскільки разом з його сином та онуком, виїхали до м. Омськ, Російської Федерації. [INFO] син помер, про що йому сповістила невістка, та з того часу зв`язок з нею обірвався, і місце її знаходження по цей час йому не відоме. Він постійно належно утримує будинок, сплачує усі житлово-комунальні послуги, періодично проводить поточний ремонт. Оскільки, відповідач зареєстрована у його будинку, то в нього обмежене право розпоряджатися цим будинком, що безумовно порушує його права, як власника. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням (будинком) [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного рішення не заперечує (а.с. 34). Відповідач, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України до суду повторно не з`явилась, та не повідомила суд про поважні причини неявки, відзив на позовну заяву не подала (а.с.28,32). У зв`язку з повторною неявкою відповідача, належним чином повідомленої про час і місце судового засідання, від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутністю, яка не подала відзив на позовну заяву, суд, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи (а.с.34). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.7). Зазначене домоволодіння за номером [ADDRESS] , зареєстровано в районному комунальному підприємстві «Олександрівському бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за [PERSON] (а.с.8). Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , власником домоволодіння значаться [PERSON] (а.с.9-11). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Олександрівською селищною радою Краматорського району Донецької області № 161/11-16 від 21.09.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (уповноважена особа), дружина - [PERSON] , [INFO] , колишня невістка - [PERSON] , [INFO] , яка не проживає, та онук - [PERSON] , [INFO] , який не проживає (а.с.12). З акту обстеження житлово-побутових умов проживання № 617 від 30.11.2021 року, складеного депутатом Олександрівської селищної ради Краматорського району Донецької області, у присутності старости Очеретинського старостинстького округу, та сусідів заявника вбачається, що за адресою: [ADDRESS] фактично проживає двоє осіб: [PERSON] , 1953 року народження, та [PERSON] , 1952 року народження. Колишня невістка власника житла - [PERSON] , 1992 року народження, та онук заявника - [PERSON] , 2010 року народження, не проживають за місцем реєстрації більше 7 років, та мешкають за межами України (а.с.35). Згідно облікової картки об`єкта погосподарського обліку, в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: власник домоволодіння - [PERSON] , [INFO] , його дружина - [PERSON] , [INFO] , невістка - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] . Син - [PERSON] помер [INFO] в Російській Федерації. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.11.2019 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Омську, Омської області, Російської Федерації (а.с.36,37). Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази по справі, за своїм внутрішнім переконанням оцінює їх, як належні, допустимі та достовірні. Дослідженні докази, їх взаємозв`язок у сукупності, є достатніми для вирішення справи по суті. До встановлених судом правовідносин, які склалися між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми права. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи рішення суду. Законодавче визначення поняття сім`ї встановлено ст. 3 СУ України та передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належить особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У випадку відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила ст. 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Відповідно до частини 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження свої майном. На зміст права не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Згідно статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 19.11.2010 року, позивач набув право власності на жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , а відповідач, яка є колишньою невісткою позивача, з дозволу власника житла законно вселилась у спірний будинок, та зареєструвала у ньому своє місце проживання. У січні 2014 року виїхала до Російської Федерації, де проживає по теперішній час. Факт реєстрації відповідача створює перешкоди позивачу, як власнику житла, оскільки він не може вільно користуватись, розпоряджатись, володіти житлом, тому право відповідача на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна, на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом підлягають задоволенню, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved