Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

28 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення частини додаткових витрат, які вона понесла на навчання і лікування їх неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 24 749 гривень. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем у справі перебувала у шлюбі, який було розірвано в судовому порядку. Від спільного подружнього життя у них [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом із нею, що також стало підставою для стягнення із відповідача в судовому порядку аліментів на його утримання. У вересні 2018 року син [PERSON] для розвитку своїх здібностей почав відвідувати курси польської мови, які успішно закінчив у червні 2019 року і отримав відповідний сертифікат. Вартість навчання на вказаних курсах становила 12 000 гривень, які позивач сплатила самостійно. У березні 2020 року [PERSON] захворів на гостру правобічну бронхопневмонію, а на придбання медикаментів для його лікування позивач витратила 2 199, 99 гривень. Також, за кошти позивача 05 серпня 2019 року [PERSON] було видалено зуби мудрості із зашиттям лунок зубів. Вартість роботи лікаря-стоматолога становила 5 300 гривень. Надалі, у зв`язку з тим, що син потребував лікування зубів, йому у травні 2020 року було встановлено брекет-систему GC Ortodontics терміном на 16 місяців, вартість якої становила 30 000 гривень. За брекет-систему частину коштів у сумі 27 700 гривень позивач оплатила через термінал, а решту в сумі 2 300 гривень передала готівкою безпосередньо лікарю-стоматологу. Оскільки вказані суми коштів є для неї суттєвими, а на відповідача законом покладено обов`язок нести додаткові витрати на утримання своєї неповнолітньої дитини, просить суд стягнути з нього половину понесених нею витрат на навчання та лікування сина в розмірі 24 749 гривень. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 жовтня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03 грудня 2020 року відповідач подав до суду письмову заяву-пояснення, яку суд розцінює як відзив на позовну заяву, за змістом якої позовні вимоги він заперечив повністю. Заперечення обґрунтував тим, що зазначені у позовній заяві витрати позивача на навчання та лікування сина не були пов`язаними з особливими обставинами, а отже не є додатковими витратами, і повинні покриватись за рахунок коштів на утримання дитини (аліментів). Розмір та доцільність вказаних витрат на дитину позивач із ним не погоджувала, а тому просив відмовити в задоволенні позову. В судове засідання сторони не з`явились, окремо один від одного подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач наполягала на задоволенні позовних вимог, натомість відповідач заперечив можливість їх задоволення. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд провів розгляд справи без участі сторін та без фіксування судового процесу. За поданими позивачем письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановлено наступні факти. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] . На час ухвалення рішення у справі він є повнолітнім, однак позивач просить стягнути додаткові витрати за час, коли він ще не досягнув повноліття. За твердженнями позивача після розірвання шлюбу син постійно проживає разом із нею, відповідач сплачує аліменти на його утримання. Відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області розмір аліментів було збільшено до стягнення в твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 гривень щомісячно. Вказані факти відповідачем не заперечувались, отже у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Із вересня 2018 року до червня 2019 року [PERSON] проходив курс вивчення польської мови у підприємця [PERSON] , по завершенню навчання отримав від неї сертифікат. Вартість навчання щомісячно становила 1 200 гривень, що підтверджено позивачем відповідними копіями квитанцій до прибуткового касового ордера. Загальна вартість цього навчання сина за 10 місяців коштувала позивачу 12 000 гривень. Згідно змісту копії довідки-квитанції лікаря-стоматолога Морозова М.В. від 05 серпня 2019 року, він провів видалення зубів мудрості [PERSON] із зашиттям лунок зубів, дав йому рекомендації та призначив ліки. Загальна сума 5300 гривень. Копією виписки із медичної карти амбулаторного хворого, 15 березня 2020 року [PERSON] був оглянутий черговим лікарем Володимир-Волинського ТМО, йому встановлено діагноз «гостра правобічна бронхопневмонія», призначено лікування із застосуванням медикаментів. Також позивачем надано суду копії товарних чеків з аптечного пункту № 1 за місцезнаходженням Володимир-Волинського ТМО від 15 та 20 березня 2020 року про придбання нею медикаментів згідно призначення лікаря на загальну суму 2 199, 99 гривень. Копією довідки-квитанції лікаря-стоматолога [PERSON] від 13 травня 2020 року стверджується про те, що [PERSON] потребував лікування і встановлення брекет-системи. Загальна сума 30 000 гривень. Встановлена брекет-система GC ortodonics , термін лікування 16 місяців. Копією чеку № 19 від 13 травня 2020 року підтверджено факт розрахунку позивачем із ФОП [PERSON] за надання послуг у виді фіксації брекет-системи на загальну суму 27 700 гривень. Відповідачем до суду, крім його заяви-пояснення із запереченнями щодо позову, жодних доказів подано не було. З`ясувавши позиції сторін та дослідивши письмові докази, суд встановив правовідносини, які виникли між сторонами, що регулюються наступними нормами матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.2 ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенції про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.7 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», у разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров`ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. На підставі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, обов`язком батьків визначено також піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відтак судом встановлено, що обов`язок щодо утримання, виховання, навчання, піклування про здоров`я та розвиток дитини покладений законодавством на обох батьків. У відповідності до ч.ч.1 та 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Іншими нормами Глави 15 СК України визначено компетенцію суду про порядок та способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину у разі відсутності такої домовленості або виникнення спору з цього приводу. Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ними аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. На підставі ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Тому, заявляючи вимоги про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, необхідно надати докази усієї суми фактично понесених витрат, в той час, як заявляючи про періодичні або постійні витрати, позивач повинен довести їх необхідність. Відтак в даній справі тягар доказування наявності особливих обставин, за якими у одного з батьків, з ким проживає дитина, виникли додаткові витрати на її утримання, а також розмір самих витрат покладено на позивача. В той же час в разі заперечення позову, відповідач повинен доказати обставини, що мають істотне значення та можуть бути враховані судом при визначенні розміру його участі у додаткових витратах на дитину. Якщо ці витрати пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надавати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини, тривалості та періодичність лікування та з урахуванням цього розрахунок його вартості, а також документи про вартість ліків (препаратів), які необхідно придбавати або було придбано дитині. Як встановлено судом, неповнолітньому [PERSON] 15 березня 2020 року у Володимир-Волинському територіальному медичному об`єднанні встановлено діагноз «гостра правобічна бронхопневмонія». Призначено лікування на 7 днів. На переконання відповідача вказане захворювання є періодичним, пов`язаним із звичайним способом життя та не викликаним особливими обставинами. В даному випадку суд категорично не погоджується з позицією відповідача. За свідченнями, що містяться у загальнодоступних офіційних джерелах інформації (МОЗ України, ВООЗ) такого типу захворювання можуть перебігати у складних формах та з високим показником смертності. Без медичного втручання виправлення стану здоров`я є неефективним, а тому лікування є виправданим та необхідним. У зв`язку з цим, суд без жодних сумнівів прийшов до висновку про те, що таке захворювання неповнолітньої дитини [PERSON] було особливою обставиною у справі, за якою у позивача виникли реальні підстави та необхідність у проведенні лікування своєї дитини. Таке лікування потребувало значних матеріальних затрат та часу. Зокрема випискою із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] підтверджено його діагноз, тривалий час перебігу хвороби (7 днів), та визначено лікарем перелік ліків та медичних препаратів, які були необхідні для лікування. Поданими позивачем копіями товарних чеків від 15 та 20 березня 2020 року повністю підтверджено факти придбання нею ліків та медичних препаратів на загальну суму 2 199, 99 гривень для лікування сина від гострої правобічної бронхопневмонії виключно за переліком та призначенням лікуючого лікаря, що міститься у виписці із медичної карти від 15 березня 2020 року. За вказаних обставин суд прийшов до висновку про підставність заявлених в цій частині позовних вимог та стягнення з відповідача половини суми, яку позивач витратила на лікування сина від гострої правобічної бронхопневмонії. Щодо витрат позивача на стоматологічні послуги для сина, суд погоджується із доводами відповідача в частині того, що процедура видалення зубів мудрості напряму була пов`язана із процедурою встановлення брекет-системи. Відповідно довідки-квитанції від 13 травня 2020 року, яка була видана лікарем-стоматологом [PERSON] , неповнолітній [PERSON] потребував лікування і встановлення брекет-системи. Факт видалення зубів мудрості 05 серпня 2019 року, а встановлення брекет-систем 13 травня 2020 року є свідченням того, що лікування було тривалим. Отже, відповідач повинен був знати про вказані проблеми із здоров`ям сина та мав реальні можливості сприяти його лікуванню у спосіб узгоджений із матір`ю дитини, проте як свідчать встановлені фактичні обставини справи цього не робив. Пасивна відмова відповідача у виборі способу лікування та добровільно надати матеріальну допомогу для лікування своєї дитини, спонукала позивача розпочати таке лікування самостійно. Надані позивачем довідки-квитанції лікаря-стоматолога суд приймає до уваги в частині доказування медичних показань лікаря щодо потреби у лікуванні дитини, у зв`язку з чим було встановлено брекет-систему. За таких обставин, суд критично оцінює доводи відповідача в частині косметологічного призначення брекет-системи для сина, а отже відсутності особливої обставини. В той же час суд зважає і на те, що відповідачем не було подано суду будь-якого іншого доказу на підтвердження його заперечень або спростування в цій частині доводів позивача. Отже, і в цьому випадку суд прийшов до висновку про те, що стоматологічні проблеми у дитини шкодили її здоров`ю, створювали для неї серйозні незручності і дискомфорт. Без медичного втручання виправити цю проблему є неможливим, а тому лікування було виправданим та необхідним. Таке лікування потребувало значних матеріальних затрат та часу. За вказаних обставин, суд вважає те, що необхідність лікування дитини у стоматолога є також особливою обставиною у справі, що є підставою для стягнення з відповідача додаткових витрат позивача на дитину. Проте, суд не в повній мірі погоджується із доводами позивача в частині допустимості засобів доказування щодо розміру її витрат на лікування дитини у лікаря-стоматолога. Так, у відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У підтвердження сум, витрачених на лікування сина у лікарів-стоматологів позивачем подано: 1.щодо видалення зубів мудрості та зашиття лунок зубів - написану від руки на простому аркуші паперу довідку-квитанцію лікаря-стоматолога [PERSON] від 05 серпня 2019 року, яка скріплена відтиском його лікарської печатки, про те, що його послуги коштували 5 300 гривень; 2.щодо встановлення брекет-системи - аналогічну написану від руки на простому аркуші паперу довідку-квитанцію лікаря-стоматолога [PERSON] від 13 травня 2020 року, яка скріплена відтиском його лікарської печатки, про те, що його послуги коштували 30 000 гривень. В той же час, наданою позивачем копією чеку № 19 від 13 травня 2020 року позивачем документально підтверджено факт її розрахунку із ФОП [PERSON] , який водночас і був лікуючим лікарем-стоматологом, на суму 27 700 гривень. Сума, яка входить до складу позовних вимог у розмірі 2 300 гривень, яку нібито позивач додатково оплатила ФОП [PERSON] готівкою, не підтверджена у справі жодним чином. Вимоги щодо розрахункового документа визначені у ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 р. № 265/95 (далі - Закон № 265). А саме, розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну. Форма та зміст розрахункових документів передбачена вимогами Положення, затвердженого наказом Мінфіну від 21 січня 2016 року, №13 (далі - Положення № 13). Так, фіскальний касовий чек - розрахунковий документ, надрукований РРО при проведенні розрахунків за продані товари (надані послуги), за встановленою формою № ФКЧ-1 (п.1 р. ІІ Положення №13). Товарний чек також є різновидом розрахункового документа, форма та зміст якого законодавчо не визначена. Тому суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми, проте вони обов`язково повинні містити відомості про реквізити продавця (надавача послуг), вид, розмір, асортимент та вартість товарів або послуг, тощо. З урахуванням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII та визначення терміну «розрахункові документи» Законом №265, товарний чек повинен містити напис «Товарний чек» та за змістом відповідати вимогам п.2 розділу II Положення №13. Оформлення розрахункових операцій з використанням товарних чеків у випадках, передбачених Законом № 265, є правомірним. Відповідно до п.1 розділу IV Положення № 13, розрахункова квитанція - розрахунковий документ, бланк якого виготовлений друкарським способом, а окремі реквізити заповнюються від руки або шляхом проставлення штампа при реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги) або при видачі коштів покупцеві у разі повернення товару, рекомпенсації послуги, прийняття цінностей під заставу та в інших випадках. Форма № РК-1 розрахункової квитанції наведена в додатку 3 до цього Положення. Іншими пунктами вказаного розділу Положення № 13 визначено основні обов`язкові реквізити розрахункової квитанції. Надані позивачем довідки-квитанції лікарів-стоматологів від 05 серпня 2019 року та від 13 травня 2019 року жодним чином не відповідають вимогам розрахункових документів, отже не є допустимими доказами розміру понесених нею витрат на лікування сина. За вказаних обставин суд приймає до уваги лише доведені належним чином витрати позивача на лікування сина у лікарів-стоматологів, які підтверджені відповідним чеком № 19 від 13 травня 2019 року на суму 27 700 гривень за встановлення та фіксацію брекет-системи у ФОП [PERSON] , який є водночас лікарем-стоматологом. У зв`язку з цим в частині понесених витрат позивача на стоматологічні послуги для сина, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги частково. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат за платне вивчення сином [PERSON] польської мови суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки позивачем жодним чином не доведено у справі, що знання цієї мови є особливою здібністю сина, а її вивчення, тим більше на платній основі, було пов`язано із особливою обставиною. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] у період проходження курсів вивчення польської мови у підприємця [PERSON] навчався у Харківському національному університеті внутрішніх справ, а отже вивчення польської мови для нього було факультативом. В розумінні змісту статті 185 СК України, факультативне платне навчання дитини не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину та обставин, що мають істотне значення. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей, тощо. Відповідачем у справі не заявлено про існування жодних обставин, які мають істотне значення для зменшення його частки в розподілі додаткових витрат на лікування його сина, а відтак проводячи аналіз з приводу встановлення справедливого балансу для визначення розміру участі кожного з батьків у додаткових витратах і з метою дотримання принципу рівності в обов`язках батьків утримувати свою неповнолітню дитину, суд прийшов до висновку про доцільність та справедливість розподілу понесених позивачем додаткових витрат порівну між батьками. За вказаних обставин суд вважає доведеними факти додаткових витрат на дитину справі, понесених позивачем на лікування сина [PERSON] в розмірі 29 899, 99 гривень (2199, 99 грн. за лікування від пневмонії + 27 700 грн. за встановлення брекет-системи). Отже, зважаючи на дотримання принципу рівності батьків в утриманні дитини, з відповідача слід стягнути 50% від вказаної суми, що становить 14 950 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати в разі задоволення позову покладаються на відповідача. Оскільки позивачем у справі за подання позовної заяви сплачено 840 гривень 80 коп. судового збору, а позов задоволено частково у пропорції 60, 31% від заявлених позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача 507 гривень 08 копійок сплаченого нею судового збору.

Outcome: partial