Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

29.03.2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, з 27.10.1999 року по 08.04.2008 року, з [PERSON] В період шлюбу на ім»я [PERSON] була придбана спірна квартира, в якій вони проживали разом, а після розірвання шлюбу її колишнім чоловік став проживати окремо. Так як квартира придбана ними за спільні кошти у період зареєстрованого шлюбу, вона є спільною сумісною власністю, а отже за нею необхідно визнати право власності на ? частини квартири. [INFO] року її колишній чоловік помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняв його син від першого шлюбу [PERSON] та який не визнає її права власності на ? частину квартири і перешкоджає оформити її право власності на половину квартири. Просила визнати за нею право власності на половину спірної квартири. 30.06.2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на всю спірну квартиру у порядку спадкування після смерті його батька [PERSON] Зустрічні позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач [PERSON] розірвала з його батьком шлюб у 2008 році, з цього часу жодних претензій до батька з приводу розподілу спірної квартири та визнання за нею права власності на половину квартири не пред»являла, отже пропустила строк на звернення до суду із вказаним позовом та немає права претендувати на визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири. Просив визнати за ним право власності на всю спірну квартиру. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON] , первісні позовні вимоги підтримали повністю , просили їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити. [PERSON] пояснила, що вона зареєстрована та постійно проживає в спірній квартирі. 02.07.2013 року, вона разом із колишнім чоловіком мала намір продати спірну квартиру, обоє знялись з реєстраційного обліку, але квартира не продалась і вона знову , 13.09.2014 року, була зареєстрована в квартирі де продовжує проживати зараз.. У судове засідання [PERSON] не з»явився. Його представник , адвокат [PERSON], підтримав зустрічні позовні вимоги, просив їх задовольнити, а у задоволенні первісного позову просив відмовити у зв»язку з пропуском позовної давності, а також і тому, що при житті [PERSON] сплатив позивачці за первісним позовом половину вартості квартири. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Установлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 27.10.1999 року по 08.04.2008 року. У судовому засіданні також встановлено, що будинок [ADDRESS] мав статус гуртожитку, в якому проживала позивач за первісним позовом [PERSON] та була зареєстрована у гуртожитку , [PERSON] з 26 жовтня 2001 року, а її колишній чолові [PERSON] з 12.07.2006 року. В подальшому між мешканцями гуртожитку була розділена жила площа та вирішене питання про створення житлово-експлуатаційного кооперативу. 19.02.2007 року спірна квартира була продана [PERSON] житлово-експлуатаційним кооперативом « Верба». Спірна квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] та відповідно до положень ст.60 СК України є їхньою спільною сумісною власністю. 08.04.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжувала проживати у спірній квартирі та була у ній зареєстрована, проживає і зареєстрована в квартирі на час розгляду справи у суді. У судовому засіданні встановлено, та підтверджується поясненнями сторін по справі, а саме показаннями свідка [PERSON], що між [PERSON] і [PERSON] після розірвання шлюбу була домовленість про продаж спірної квартири, однак квартира продана не була. Із відомостей з паспорту позивача [PERSON] за первісним позовом убачається, що вона була зареєстрована у гуртожитку по [ADDRESS] 27.10.2001 року, потім знята з реєстраційного обліку 02.07.2013 року, 13.09.2014 року була знову зареєстрована вже у квартирі [ADDRESS]. ( а.с. 5) Із довідки житлово-експлуатаційного кооперативу « Верба» від 20.07.2017 року убачається, що [PERSON] був зареєстрований в будинку ЖЕК « Верба» 12.07.2006 року, знятий з реєстрації 02.07.2013 року та знову був зареєстрований 22.07.2014 року у квартирі [ADDRESS]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] дав пояснення з приводу того, що між [PERSON] та [PERSON] була домовленість про продаж спірної квартири, однак квартира не продалась, а після цього [PERSON] сплатив позивачеві за первісним позовом половину вартості квартири. Зняття позивача [PERSON] та її колишнього чоловіка з реєстрації у спірній квартирі , свідчить про те, що вони мали намір продати квартиру. Зазначені обставини підтверджують ту обставину , що після розірвання шлюбу [PERSON] визнавав за [PERSON] право власності на квартиру, оскільки вони мали домовленість про продаж квартири, яка ними придбана у період шлюбу та без згоди [PERSON] не могла бути продана. Так як квартира не продалась, [PERSON] 13.09.2014 року знову була зареєстрована у спірній квартирі де продовжує проживати на час розгляду справи у суді. При житті [PERSON] не звертався до [PERSON] з вимогами про її виселення, чи визнання спірної квартири його особистою власністю, що також свідчить про визнання ним права власності позивача за первісним позовом на спірну квартиру Відносно застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14 ). Також, Верховний суд України в рішенні від 03.02.2016 року по справі № 6-75цс15 вказав, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» ; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» ). Отже при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Жодного доказу у підтвердження того, що колишній чоловік позивача за первісним позовом [PERSON] не визнавав право позивача за первісним позовом на спірну квартиру матеріали справи не містять, а навпаки та обставина, що позивач за первісним позовом вільно та безперешкодно проживала за життя [PERSON] у спірній квартирі та проживає до цього часу, з його згоди 13.09.2014 року знову була зареєстрована у спірній квартирі свідчить про те, що її право на спірну квартиру за життя [PERSON] не було порушене. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після його смерті є позивач за зустрічним позовом. [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса ПМНО Святецькою І.В. з вимогою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного із подружжя, однак постановою нотаріуса від 07.04.2017 року їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва з тих причин, що вона не надала нотаріусу правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності [PERSON] на спірну квартиру. ( а.с. 14) У судовому засіданні встановлено, що спадкоємець, позивач за зустрічним позовом [PERSON], не визнає за [PERSON] права на частку у квартирі та утримує у себе правовстановлюючі документи. Отже слід дійти до висновку, що [PERSON] взнала про порушення своїх прав 07.04.2017 року, а саме тоді коли їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного із подружжя. До суду [PERSON] звернулась 29.03.2017 року, а отже не пропустила позовну давність і підстав для її застосування суд не вбачає. Щодо показань свідка [PERSON] про те, що він був свідком передачі коштів покійним [PERSON] [PERSON] за її частку у квартирі, то суд критично їх розцінює та не приймає до уваги, оскільки свідок не назвав дати отримання коштів, розміру коштів та іншої інформації, яка б свідчила про те, що в установленому законом порядку сторони оформили вказану угоду. Будь-яких інших доказів того, що [PERSON] продала чи будь-яким іншим способом провела відчуження свої частки в спірній квартирі на користь спадкодавця позивач за зустрічним позовом та його представник суду не надала. Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про задоволення первісного позову [PERSON] та часткове задоволення зустрічних позовних вимог. Суд, зважаючи на часткове задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] та повне задоволення первісних позовних вимог, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України вважає за можливе розподілити судові витрати наступним чином. Вартість спірної квартири визначена у 352 600 грн., вартість ? частини квартири становить 176300 грн., а отже розмір судових витрат , який підлягає стягненню із сторін становить 1763 грн.

Outcome: partial