Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

28 січня 2015 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського\~ нотаріального округу [PERSON] про визнання договору довіреності удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину. (а.с. 2-3) Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2015 року цивільна справа № 203/490/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського\~ нотаріального округу [PERSON] про визнання договору довіреності удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину була прийнята до провадження судді Маймур Ф.Ф. та призначена до судового розгляду. (а.с. 37) 14 квітня 2015 року у судовому засіданні ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати до участі в розгляді даної справи було притягнуто в якості третьої особи - [PERSON]. (а.с. 71) 16 квітня 2015 року позивачем була подана до суду уточнена позовна заява, яка була прийнята судом до спільного розгляду в рамках даної цивільної справи. (а.с. 73-76) 28 квітня 2014 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання договору довіреності удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину були залишені без розгляду. (а.с. 91) Позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень та представник позивача у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, посилались на те, що у серпні 2014 року позивач продала свій автомобіль марки Nissan Qashqai 2009 року випуску, який належав їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК 691882. На початку вересня 2014 року до позивача звернувся [PERSON] та відповідач [PERSON] з пропозицією придбати автомобіль позивача, між сторонами було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання позивачем довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом. Зокрема, між сторонами було досягнуто згоди щодо ціни транспортного засобу, яка склала 13\~500 доларів США, а також щодо порядку розрахунків за відчуження автомобіля та порядок передання автомобіля відповідачам. В день відчуження позивач передала вищезазначений автомобіль та всі документи на нього відповідачам. В свою чергу [PERSON] та [PERSON] передали позивачу 13\~500 доларів США, кожен по 6\~750 доларів США. На підставі вищезазначеної довіреності відповідачу були надані повноваження, які притаманні власнику транспортного засобу, що зазначені в довіреності, тому з моменту передачі позивачем автомобіля покупцям та отримання від них повного розрахунку, договір купівлі-продажу автомобіля був укладеним, тобто таким, що створює відповідні права та обовязки у його сторін. Відповідно до вищевикладеного позивач посилалась на те, що з 06.09.2014 року право на вищезазначений автомобіль перейшло до його покупців (відповідачів), які як його власники й повинні нести всі ризики та негативні наслідки, повязані зі здійсненням ними своїх прав власності на річ. У грудні 2014 року позивач отримала претензію від невідомої особи [PERSON], яка стверджувала, що придбала автомобіль у позивача, як продавця, а саме автомобіль марки Nissan Qashqai 2009 року випуску неналежної якості. Позивач вважає, що відповідач з метою безпідставного збагачення шляхом перепродажу автомобіля позивача незаконно замінив «рідні» деталі автомобіля, що на думку позивача повністю виключає її відповідальність за пошкодження номерів, та покладає її на покупців автомобіля позивача, а саме відповідача [PERSON] Крім того, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що відповідач [PERSON] визнає своє право власності на вищезазначений автомобіль, зокрема право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, яке перейшло до нього на підставі договору купівлі-продажу, що був прихований правочином доручення. Враховуючи вищевикладене, позивач звернулась до суду та просила суд визнати договір довіреності від 06.09.2014 року, виданий [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] з правами володіння, користування та розпорядження транспортним засобом марки Nissan Qashqai 2009 року випуску, держаний номер [NUMBER], який належав [PERSON] удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу транспортного засобу марки Nissan Qashqai 2009 року випуску, укладеного між продавцем автомобіля [PERSON] та покупцями автомобіля [PERSON] та [PERSON] (а.с. 2-3, 73-76) Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. (а.с. 89) Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не явки суд не повідомив, однак надіслав на адресу суду письмові заперечення на заявлені позовні вимоги в яких посилався на те, що ніякого автомобіля у позивача не покупав, йому не відома позивачка, він не визнавав свого права власності на автомобіль позивача, крім того ніяких грошей не платив позивачу. Також відповідач зазначив, що на послугу [PERSON], який планував шукати потенційних покупців для продажу автомобіля позивача, при необхідності його просили виступити представником позивача при продажі автомобіля замість [PERSON], з яким відповідач знаходиться в добрих стосунках, внаслідок чого відповідач надав свої дані позивачу для оформлення довіреності на представництво інтересів позивача по продажу автомобіля на відповідача та [PERSON], у звязку з чим була оформлена довіреність, але відповідач не представляв ні перед ким інтереси та не продавав автомобіль позивача. Враховуючи вищевикладене, відповідач не покупав автомобіль позивача, не реєстрував за собою право власності на нього, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог, тому відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 23, 52, 79-80) Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомила, однак надіслала на адресу суду письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог в яких посилалась на те, що в Суворовському районному суді м. Херсона розглядається цивільна справа, в рамках розгляду якої було встановлено, що особи, які є сторонами по даній справі обманним шляхом продали автомобіль марки Nissan Qashqai 2009 року випуску з фальсифікованими ідентифікаційними номерами. Внаслідок вищевикладеного, Суворовським РВ було порушено кримінальну справу за фактом фальсифікації ідентифікаційних номерів автотранспортного засобу та подальшого продажу фальсифікованого автомобіля шахрайським шляхом за попередньою домовленістю групою осіб, якими виступають сторони по даній справі. (а.с. 86) Третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського\~ нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомила, однак надіслала на адресу суду лист в якому просила суд розглянути дану цивільну справу без її участі у звязку з професійною зайнятістю. (а.с. 31) Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Встановлено, що автомобіль марки Nissan Qashqai 2009 року випуску належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК 691882, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ та копією облікової картки від 02.09.2014 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 4-5) Також судом було встановлено, що 06.09.2014 року позивачем [PERSON] була видана на імя [PERSON] та [PERSON] довіреність, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON], які мають право діяти окремо один від одного, експлуатувати, а також розпоряджатися від імені [PERSON] (продавати, обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення зобовязань позивача тощо) належний позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК 691882, автомобіль марки NISSAN QASHQAI, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], що підтверджується копією довіреності від 06.09.2014 року, копією паспорту [PERSON] та копією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 06.09.2014 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 47-50) Судом у судовому засіданні було встановлено, що 14.11.2014 року третьою особою [PERSON] була направлена на адресу позивача [PERSON] претензія щодо заміни неякісного проданого позивачем товару на якісний, а саме транспортного засобу марки Nissan Qashqai 2009 року випуску, під час огляду якого [PERSON] була виявлена відсутність номера двигуна, крім того в наданих позивачем документах, номер двигуна (шість цифр) не відповідає встановленому міжнародному шаблону номерів двигунів що виробляються компанією Nissan Motor CO., внаслідок чого третя особа просила позивача замінити неякісний проданий позивачем товар на якісний, що підтверджується копією претензії [PERSON] від 14.11.2014 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 6-7) Встановлено, що 26.11.2014 року за результатами розгляду позивачем претензії третьої особи [PERSON], позивачем був направлений на адресу третьої особи лист в якому позивач повідомила про те, що 06.09.2014 року на підставі генеральної довіреності позивач передала автомобіль у повне володіння з правом розпорядження належний позивачу автомобіль [PERSON] та [PERSON], тому з цього моменту автомобіль вибув з її володіння, а отже позивач не має жодного відношення до подальшої долі проданого нею автомобіля, що підтверджується копією листа від 26.11.2014 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 8-9) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами України. Згідно викладених норм закріплених у ст.ст. 202, 203, 207 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388. Пунктами 7, 8 цих Правил визначено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється в тому числі на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу. Правомірність придбання транспортного засобу, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами чітко визначеними в п.8 зазначеного Порядку, а отже довіреність від 06 вересня 2014 року, яка була видана позивачем [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] не є документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу відповідачем [PERSON] Також Порядком передбачено, що для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до положень ст.ст. 57, 60 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір, а також доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при вирішенні позовних вимог враховує, що спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, сторони не вжили заходів щодо його переоформлення відповідно до згаданого Порядку. Таким чином, договір доручення, на підставі якого 06 вересня 2014 року було видано довіреність, не можна вважати договором, який допускає перехід права власності автомобіля від [PERSON] до [PERSON], а свідчить лише про можливість здійснювати відповідачем дій в інтересах позивача щодо спірного автомобіля. Крім того, суд при вирішенні позовних вимог враховує, що право власності на спірний автомобіль належало лише [PERSON] та до відповідача [PERSON] за довіреністю не переходило, а відносини, що склались між ними носять представницький характер та не містять ознак договору купівлі-продажу, визначеного\~ст. 655 ЦК України, та не є доказом у підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу відповідно до норм\~ЦК України, не може свідчити про перехід права власності на автомобіль. Окрім цього, суд відмовляючи позивачу у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що при укладенні між сторонами довіреності від 06.09.2014 року, сторони насправді оформили та приховали інший правочин, а надані позивачем письмові докази, лише встановлюють, що сторони мали на меті укласти договір доручення, усвідомлювали і бажали настання саме його наслідків. Зокрема, в довіреності зазначено, що зміст ст.ст. 205, 208, 237-240, 244, 247-250, 1000, 1003, 1187, ЦК України довірителю [PERSON] - роз'яснено. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України вимога про визнання договору довіреності удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а отже суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені нею судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed