Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

27.10.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позивачі звернулися з вищезазначеним позовом, в якому просили суд усунути їм перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою № 32 у буд. № 56 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпрі (м. Дніпропетровську) з боку [PERSON] та визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою № 32 у будинку № 56 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпрі (м. Дніпропетровську), що є підставою для зняття його з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог по тексту позовних вимог позивачі та в ході судового засідання позивачка [PERSON] посилалися на те, що чотирьом позивачам належать на праві власності (з різних підстав) різні частки у [ADDRESS] (м. Дніпропетровську). Наразі у цій квартирі зареєстровані: три з чотирьох позивачів та відповідач, що підтверджується довідкою з місця проживання. З відповідачем позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1989р. до 2005р., в них є спільна дитина син [PERSON]. Через деякий час після розірвання шлюбу, а саме 06.03.2005р. відповідач зі своїми особистими речами за власним бажанням виїхав з вищевказаної квартири за невідомою адресою. З цього часу позивачі з відповідачем не бачилися та не спілкувалися. Отже, фактично у спірній квартирі відповідач не мешкає з 2005р. Реєстрація відповідача за вказаною адресою не дозволяє позивачам розпоряджатися своєю власністю, крім того, останні змушені нести зайві витрати по оплаті комунальних платежів з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, тому вони і змушена були звернутися до суду з даним позовом. Позивачка [PERSON] позовні вимоги в судовому засіданні 19.12.2016р. підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи, а також допитати свідків (сусідів). Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання по справі 19.12.2016р. не зявилися, про дату судового засідання були повідомлені належним чином, своїми заявами просили справу розглядати за їх відсутністю (а.с. № 37-38, 48-49, 50-51). Відповідач [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 23.11.2016р. та 19.12.2016р. повторно не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 13.11.2016р. (а.с. № 33). Згідно відмітки на конверті, в якому було надіслано на адресу відповідача копію позову та судову повістку на 23.11.2016р., він повернувся з позначкою «за даною адресою не проживає» (а.с. № 43). Крім того, на судове засідання 19.12.2016р. відповідач повідомлявся на підставі ч. 3 ст. 76 ЦПК України, шляхом вручення судової повістки через відповідну житлово-експлуатаційну організацію, а саме дільницю № 3 „ЖРЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська, керівник якої зазначив, що вручити судову повістку можливості немає через не проживання відповідача за місцем реєстрації (а.с. № 42, 45). Представник третьої особи - Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради [PERSON] (діє за дорученням від 30.05.2016р. а.с. № 47) в судовому засіданні по справі 19.12.2016р. заперечень проти позову після допиту свідків не мала, просила винести рішення згідно вимог чинного законодавства. За таких обставин суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та відповідача [PERSON] на підставі ст. 169 ЦПК України, та з урахуванням того, що від відповідача заперечень до суду не надійшло, суд вважає за можливе винести по справі заочне рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України, про що суд постановив відповідну ухвалу 19.12.2016р. без виходу до нарадчої кімнати (а.с. № 57). Суд, вислухав позивачку [PERSON], представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачам з різних правових підстав в різних частках на праві власності належить [ADDRESS] (з 03.06.2016р. назва міста змінилася на м. Дніпро). Так [PERSON]А належить 2/6 цієї квартири, [PERSON] також належить 2/6 частки, [PERSON] 1/6 частка, [PERSON] 1/6 частка (а.с.№ 16-17). У зазначеній квартирі станом на 07.10.2016р. зареєстровані у встановленому законом порядку три з чотирьох позивачів, а саме [PERSON]А, [PERSON], [PERSON] та відповідач, що підтверджується довідкою єдиного абонентського відділу (а.с. № 17). Судом встановлено, що [PERSON]А та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1989р. до 15.07.2005р. (а.с. № 20, 21). Відповідно до акту від 03.06.2016р., складеного начальником дільниці № 3 „ЖРЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська за участі 3-х мешканців будинку № 56 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпрі зафіксовано факт непроживання відповідача за місцем його реєстрації з 2005р. (а.с. № 18). Факт непроживання відповідача в [ADDRESS] на протязі останніх 11 років підтвердили й допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які проживають на одному поверсі буд. № 56 по вул. Набережна Перемоги у м. Дніпро поруч з позивачами (навіть їх квартира № 31 знаходиться в одному тамбурі з квартирою № 32). Свідки, до речі, підписували і акт 03.06.2016р., а в суді підтвердили, що більше 10 років не бачили відповідача, знають, що він розійшовся із [PERSON] та де він проживає після розірвання шлюбу не знають (а.с. № 52,55). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК України, ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 385 ЦК України, які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника квартири втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Отже, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач у спірній квартирі не проживає з 2005р., спільного господарства з позивачами не веде, не несе жодних зобовязань щодо оплати житла та комунальних послуг, які сплачують позивачі. Також судом встановлено, що [PERSON] виїхав з квартири після розірвання шлюбу у 2005році, не скасувавши реєстрацію свого місця мешкання за старою адресою, чим створює позивачам перешкоди в користуванні даним майном, оскільки вони сплачують комунальні послуги виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, змушуючи його при цьому нести невиправдані додаткові витрати, особливо в умовах подорожчання тарифів. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] (третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради) про усунення перешкод в користуванні та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору при подачі позову в розмірі 551 грн.20коп. відповідно до квитанції від 25.10.2016р., оскільки саме позивачка [PERSON] сплатила судовий збір за цим позовом одноособово (а.с. № 2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved