Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

27 липня 2015 року до суду надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області про визнання кредитного договору частково недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 04.05.2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», що змінило свою назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір. Банк надав кредит для придбання нерухомого майна квартири, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Телеграфна, буд.\~3. Двадцять третього вересня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно з вищевказаним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги. В пункті 4.1.1 кредитного договору № ML-201/183/2006 зазначено, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно використаних боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Розмір неустойки-пені, встановлений у кредитному договорі № ML-201/183/2006 від 04.05.2006 року складає: 1%*365 днів = 365 % річних, що більше ніж в тричі перевищує розмір кредиту. Позивач вважає зазначений пункт 4.1.1 кредитного договору таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить Цивільному кодексу України, та просить суд визнати його недійсним. Представником ТОВ «ОТП Факторинг України» [PERSON] подані заперечення на позов, обґрунтовані тим, що твердження позивача про істотний дисбаланс договірних відносин у бік погіршення становища позичальника є неспроможним з огляду на те, що таким дисбалансом він вважає передбачену договором відповідальність за невиконання умов кредитного договору. Зазначає, що оскільки кредитний договір був укладений сторонами 04.05.2006 року, то позивачем було пропущено строк позовної давності. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи позивач до суду не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача [PERSON] зявився у судові засідання 25.08.2015 р., 23.10.2015 р., позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. В подальшому участі у розгляді справи не брав. 22.12.2015 р. через канцелярію до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] про проведення судового засідання без його участі, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача та третьої особи Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», [PERSON] зявилась у судові засідання 23.10.2015 р., 07.12.2015 р., заперечувала проти задоволення позову. В подальшому участі у розгляді справи не брала. 22.12.2015 р. через канцелярію до суду надійшла заява від представника відповідача та третьої особи Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, у судове засідання не зявився, надав суду заяву від 20.10.2015 р. про розгляду справи у його відсутність, вказав, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 04.05.2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-201/183/2006. 23.09.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514 ЦК України укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н. Згідно з вищевказаним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором № ML-201/183/2006 від 04.05.2006 р. право вимоги, що сторонами не заперечується. Згідно п. 2 частини № 1 кредитного договору: розмір кредиту 52800,00 доларів США, цільове використання кредиту придбання нерухомого майна, сума першочергового внеску 21,5 % вартості нерухомого майна у відповідності до договору купівлі-продажу, кінцевий термін повернення кредиту 04 травня 2021 року. Пунктом 4 частини № 1 кредитного договору встановлено фіксовану відсоткову ставку в розмірі 10,5 % річних. Згідно п. 1.1 частини № 2 кредитного договору № ML-201/183/2006 від 04.05.2006\~р. [PERSON] зобовязався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у договорі. Відповідно до п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору № ML-201/183/2006 від 04.05.2006 р. за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. За змістом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Диспозиція ч. 1 ст. 627 ЦК України визначила, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Диспозицією ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Системний аналіз вищенаведених законодавчих приписів дозволяє суду зробити висновок про те, що кредитний договір № ML-201/183/2006 є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків та має зобовязальний характер. Зобовязання, згідно приписів ч. 1 ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Системний аналіз поданих сторонами доказів у справі, дозволяє суду зробити висновок, що волевиявлення позивача під час укладання кредитного договору було вільним, свідомим та повністю відповідало його внутрішній волі та було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України та враховує, що позивач не надав суду належних доказів того, що волевиявлення на укладення кредитного договору не було вільним. Умови оспорюваного кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, про що свідчать підписи сторін, у тому числі позивача, на договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У п. 4.1.1 кредитного договору № ML-201/183/2006 сторони погодили, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно використаних боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актам цивільного законодавства. Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За приписами ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Відповідно ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого відповідачем, у позивача за кредитним договором № ML-201/183/2006 станом на 19.06.2012 р. рахується заборгованість по пені у сумі 1015768,74 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно розяснень, які містять у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання щодо несправедливості п. 4.1.1 укладеного кредитного договору № ML-201/183/2006, суд виходить з того, що позивач не примушувався до укладання договору, він особистим підписом посвідчив добровільність його укладання, вільно обрав кредитодавця, а також виконував договір без застережень тривалий час. Верховний суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі №\~6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивач, зазначаючи у позові про несправедливість п. 4.1.1 договору № ML-201/183/2006, не навів одночасно всіх трьох вищезазначених ознак та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин. Також позивачем не враховано, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання п. 4.1.1 кредитного договору № ML-201/183/2006 недійсним, оскільки він повністю відповідає принципам рівності сторін договору, включаючи рівні умови, права та обовязки, як для позичальника так і для кредитора. Суд виходить з того, що під час укладення кредитного договору позивач ознайомився з текстом договору, мав право та можливість відмовитись від його укладання, отримати консультацію щодо його окремих пунктів, а його підпис свідчить про повну згоду з текстом кредитної угоди. Також суд враховує, що позивач вправі звернутися до суду, який розглядає позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, з заявою про зменшення розміру неустойки відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсними п. 4.1.1 кредитного договору № ML-201/183/2006 від 04.05.2006 року не знайшли свого доказового підтвердження та задоволенню не підлягають. Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, то суд виходить з наступного. За змістом вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, а також розяснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №\~19 «Про судове рішення у цивільній справі», відмова у позові на підставах спливу позовної давності, є самостійною підставою для цього. Оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволенню позову, то підстав для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України і відмови у позові за спливом позовної давності немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed