Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

28 січня 2019 року [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Посилалась на те, що перебуває у шлюбі з відповідачем, який між ними зареєстровано 17 січня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького МУЮ, про що зроблено актовий запис за №63. У звязку із помилкою допущеною під час оформлення свідоцтва, 10 грудня 2014 року органом реєстрації їм повторно видано свідоцтво про шлюб. \~ \~ \~ \~Від шлюбу у них 05 грудня 2014 року народилася дочка [PERSON]. \~ \~ \~ \~Разом з тим, спільне життя не склалось. Між ними часто виникали непорозуміння та суперечки. Вже більше року вони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства та проживають окремо більше як шість місяців. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. На даний час їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер. \~ \~ \~ \~Після фактичного припинення сімейних відносин неповнолітня [PERSON] проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. \~ \~ \~ \~Їй важко самій утримувати дочку, оскільки вона отримує мінімальну заробітну плату, а відповідач жодним чином не допомагає. Наскільки їй відомо, відповідач [PERSON] матеріально забезпечений, так як виконує ремонтні та будівельні роботи. Просила позов задовольнити: розірвати шлюб з відповідачем; після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище «Труніліна»; стягувати з відповідача на її користь на утримання доньки [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., щомісяця, починаючи з часу подання позову і до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на її користь 768,40 грн. судового збору сплаченого нею за подання позовної заяви до суду. Позивачка [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позов підтримала та підтвердила викладені у ньому обставини. Додатково пояснила, що вони неодноразово намагалися з відповідачем помиритися, однак жодного позитивного результату з цього не було. У звязку із цим, вони прийшли до висновку, що їхня сімя розпалася остаточно. Просила суд шлюб розірвати. Що ж стосується стягнення аліментів на утримання дитини, то з цього приводу вона пояснила, що батьки відповідача час від часу надають кошти на утримання дитини. Однак, враховуючи те, що вказане має нерегулярний характер, вона бажає щоб аліменти стягувалися з відповідача систематично на підставі рішення суду. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував щодо їх задоволення. Пояснив, що дійсно вже тривалий час шлюбні відносини з позивачкою припиненні. Кожен із них живе своїм життям, у звязку із чим примирення між ними неможливе. На даний час він намагається знайти роботу та вчасно сплачувати аліменти на утримання дочки. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Частиною 3 ст.200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 17 січня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №63. Цього ж дня їм було видано свідоцтво про шлюб (а.с.7). У звязку із опискою допущеною у свідоцтві, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції 10 грудня 2014 року повторно видано сторонам свідоцтво про шлюб (а.с.6). 05 грудня 2014 року у них народилася дочка [PERSON] (а.с.9). Спільне життя сторін не склалось через постійні непорозуміння та суперечки. На даний час вони не підтримують подружніх відносин та проживають окремо. Таким чином, суд вважає, що збереження сімї неможливе, оскільки сімя сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберегти сім'ю, суд вважає, що шлюб між необхідно розірвати. Одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється у забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено, що після фактичного припинення подружніх стосунків, неповнолітня донька сторін [PERSON] проживає разом із матірю [PERSON] та знаходяться на її утриманні. Відповідач належним чином дитині не допомагає. Згідно ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд за\~заявою одержувача\~визначає розмір\~аліментів у\~твердій грошовій\~сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (ч.ч.1,2 ст.184 СК України). Нормами ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1)\~наявність на\~праві власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При призначенні аліментів суд враховує те, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Причому обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як було встановлено судом, стан здоровя відповідача [PERSON] задовільний, непрацездатних осіб на утриманні у нього немає. \~ \~ \~ \~Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище обставини, підтверджені дослідженими доказами, а також з урахуванням визнанням відповідачем позову, суд вважає, що на підставі ст.184 СК України з [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] на утримання малолітньої дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно. Згідно вимог\~ч.1\~ст.141\~ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).\~ Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 % сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду (в частині вимог про розірвання шлюбу), що становить 384 грн. 20 коп., а інших 50% сплаченого нею судового збору слід повернути позивачці з державного бюджету. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 50 % судового збору за позовну вимогу щодо стягнення аліментів, від сплати якого позивачка звільнена, що становить 384,20грн. Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] щодо відновлення дошлюбного прізвища задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Порядок відновлення дошлюбного прізвища врегульований Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000року №52/5. Згідно ч.6 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» той з подружжя, який бажає відновити своє дошлюбне прізвище, повинен заявити про це в органі державної реєстрації актів цивільного стану під час державної реєстрації розірвання шлюбу. За таких обставин, [PERSON] після набрання вказаного рішення суду законної сили, необхідно звернутися до органу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану із відповідною заявою щодо відновлення дошлюбного прізвища.

Outcome: partial