Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

29.06.2021 до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , третя особа - Донецька селищна рада Ізюмського району Харківської області, у якій позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є власником зазначеного житлового будинку. [PERSON] , яка є його знайомою, та малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у цьому будинку, однак фактично не проживали за вказаною адресою з моменту реєстрації. Їх місце проживання позивачу невідомо. Внаслідок реєстрації відповідачів у належному позивачу будинку порушує його право вільно розпоряджатися своїм майном. Вищенаведене стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 25.08.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Представник третьої особи Донецької селищної ради Харківської області подав відзив у якому просив розгляд справи проводити за їх відсутності, заперечував проти задоволення позову, оскільки позивачем не було надано інформації про місце проживання та адресу, де планується провести реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 11.08.1999 державним нотаріусом Балаклійською державною нотаріальною конторою Харківської області, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). З довідок, виданих виконавчим комітетом Донецької селищної ради Харківської області, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 21). Згідно акту обстеження, складеного 22.06.2021 старостою смт Андріївка Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області Григоренко С.С., у присутності свідків, які є сусідами: [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично не проживала ще до народження дитини з травня 2012 року (а.с. 10). Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Відомостей де планується проведення реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , позивачем не надано. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи, а тому відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. Тому, внаслідок відмови в задоволенні позову судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed