Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

27.02.2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, де просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] Позов мотивує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.1994 року, ним та його братом [PERSON] було успадковано відповідно по 1/2 частці будинку [ADDRESS] [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка була прийнята дружиною брата [PERSON], яка заяви до нотаріальної контори не подавала, але відповідно до ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) фактично прийняла її. [INFO] [PERSON] померла, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не подавав, так як дітей чи родичів у неї не було. З 2002 року він з дружиною відкрито користується та володіє іншою 1/2 частиною будинку [ADDRESS], сплачує комунальні послуги, проводять ремонт та інше. Посилається на ст.344 ЦК України та просить його вимоги задовольнити. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав вказаних в позові. Позивач пояснив, що даний будинок вони з братом отримали в спадщину по 1/2 частці, але в будинку проживав брат з сім'єю, а він зі своєю сім'єю жив в квартирі. Поділ даного будинку вони не проводили. [INFO] помер брат, а [INFO] - дружина брата. Після смерті дружини брата, він разом зі своєю дружиною користується даним будинком. Йому відомо, що у брата є дочка [PERSON], яка проживає в Росії. Вони намагались з нею зв'язати та вирішити всі питання, але так і не вирішили. Представник позивача вважає, що позивач добросовісно заволодів даним будинком, відкрито та безперервно володіє ним та просить вимоги позивача задовольнити. Представник відповідача на розгляд справи не явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення позову. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, свідків: [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено наступне. З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.07.1994 року вбачається, що спадкоємцями вказаного в заповіті майна [PERSON], який помер [INFO] є його діти: [PERSON] та [PERSON]. Спадкове майно на яке видано свідоцтво, складається з жилого будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS]. Дане свідоцтво зареєстроване в Олександрійському БТІ (а.с.4). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини будинку [ADDRESS] При розгляді даної справи, суд враховує роз'яснення, які містяться в абзацах 2 та 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», згідно яких відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ч., ч. 1, 2 ст.549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 23.09.1996 року [PERSON] було подано до Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 заяву про прийняття спадщини (а.с.18, 19). Дружина померлого - [PERSON], заяви про прийняття спадщини, після смерті чоловіка, до нотаріальної контори не подавала, але відповідно до ЦК УРСР (в ред.1963 р.) вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки з 1983 року до дня смерті спадкодавця була зареєстрована та постійно проживала зі спадкодавцем (а.с.10). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). Після її смерті, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не подавав та згідно пояснень позивача - дітей чи родичів у неї не було. До складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], який помер [INFO], входить 1/2 частина домоволодіння, яке розташоване [ADDRESS] Таким чином, як вбачається з матеріалів цієї справи, спадщину після смерті [PERSON] прийняли: [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтва про право на спадщину за законом ніхто з них не отримав. Згідно позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, він після смерті [PERSON] проживає в даному будинку, зробив там ремонт та відкрито і безперервно користується всім будинком, включаючи і цю спірну частку. Йому відомо, що у брата є дочка [PERSON], яка проживає в Росії. Вони намагались з нею зв'язати та вирішити всі питання, але так і не вирішили. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В п.9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справа від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав», роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, за змістом ч.1 ст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відповідно до роз'яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність, суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». Верховний суд України. 2013). Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном. Виходячи з вищезазначених положень ст.344 ЦК України, при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, суду слід враховувати, зокрема те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю Проте, як встановлено судом та визнається позивачем, йому було відомо, за ким зареєстровано було право власності на 1/2 частку вищеказаного будинку, відносно якої заявлені позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, та те, що вказаний власник помер у [INFO], а також те, що є спадкоємці, на теперішній час це [PERSON] до якої він більш ніж десять років претензій на домоволодіння не заявляв та і в позові про неї нічого не зазначив (а.с.1). Суд вважає, що вказані обставини свідчать про відсутність ознак добросовісності володіння, оскільки за вимогами ч.1 ст.344 ЦК України щодо необізнаності володільця про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, повинні не давати найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Також суд вважає, що позивачем не доведено про наявність законного об'єкту права власності, оскільки під час розгляду справи до суду не було надано як технічної документації на житловий будинок з надвірними спорудами станом на 2014 рік для перевірки наявності-відсутності будь-яких переобладнань або реконструкцій будинку, якщо такі проводились, а також у випадку проведення переобладнань будинку, так і відомостей про їх проведення з законних підстав. Крім того, не надано до суду доказів, за ким зареєстровано на теперішній час право власності на іншу спірну 1/2 частку вищевказаного будинку з надвірними будівлями. Також, суд враховує і ті обставини, що частки спірного будинку позивача та [PERSON], який помер [INFO], не виділялись в натурі та як пояснив позивач в судовому засіданні, поділу цього будинку в натурі не проводилось, тому визначити якою часткою будинку позивач користувався на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а яка частка перебувала в користуванні іншого співвласника, якою позивач в подальшому користується, неможливо. Враховуючи, що в розумінні ст. 344 ЦК України [PERSON] не є добросовісним володільцем 1/2 частки вищевказаного спірного будинку, суд дійшов до висновку, що не вбачається підстав, передбачених ст. 344 ЦК України для визнання за ним права власності за набувальною давністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то згідно ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed