Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

28 липня 2020 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу №6844/2017/680352 від 29 жовтня 2017 року, транспортного засобу RENAULT LAGUNA д.н.з. [NUMBER] , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову вказував, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2016 року, під час якого 24 червня 2016 року набули у спільну сумісну власність зазначений автомобіль. 17 травня 2018 року шлюб між ними розірвано, у зв`язку з чим позивачка в лютому 2019 року звернулась до суду про розподіл майна подружжя, під час розгляду якого у листопаді 2019 року вона дізналась, що [PERSON] 29 жовтня 2017 року без її згоди відчужив автомобіль своєму батькові [PERSON] , у зв`язку з чим регіональним сервісним центром в Хмельницькій області МВС України видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я останнього серії [NUMBER] . Оскільки всупереч вимогам ст.ст. 60, 65 СК України, ст.203 ЦК України позивачка не давала письмової згоди на відчуження майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, просив відповідно до ст.215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 29 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2020 року у даній справі відкрито провадження. У визначений судом строк [PERSON] подав відзив, у якому позов не визнав та вказав, що уважає спірний автомобіль своєю особистою власністю, оскільки для його придбання позичив кошти в сумі 270\~000 грн. у [PERSON] 12 червня 2016 року, тобто до укладення шлюбу 17 червня 2016 року, однак автомобіль був увезений на територію України із запізненням та договір купівлі-продажу оформлений лише 24 червня 2016 року. Тому не уважав за потрібне отримувати згоду дружини [PERSON] на відчуження автомобіля. Крім того, зазначав, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому уважав, що другий з подружжя має лише право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Стверджував, що продав автомобіль батькові за 150000 грн., бо [PERSON] звернувся до нього з вимогою про повернення боргу, а коштів у нього не було. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 22 вересня 2020 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, а саме транспортного засобу RENAULT LAGUNA д.н.з. [NUMBER] , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року зазначена ухвала суду скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження судового розгляду. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 21 січня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 17 лютого 2021 року. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлений позов із навчених у ньому підстав та просили його задовольнити. [PERSON] також вказувала, що спірний автомобіль був придбаний нею та відповідачем під час перебування в шлюбі за 12\~000 доларів на кошти, в тому числі, подаровані на весіллі 120000 грн., решту коштів на придбання автомобіля була отримана від продажу іншого автомобіля, який належав її батькові. Уважали, що надана відповідачем [PERSON] копія розписки про отримання ним у борг від [PERSON] 270\~000 грн. є неналежним доказом, оскільки зміст розписки неможливо прочитати, [PERSON] не брав коштів у борг, бо на той час ніде не працював, а тому вона є фіктивною. Письмової згоди на відчуження автомобіля вона також не давала, договір купівлі-продажу автомобіля укладений відповідачем з метою приховання майна від його поділу. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. [PERSON] стверджував, що до укладення шлюбу працював закордоном та замовив автомобіль, який був ввезений на територію України вже після укладення шлюбу, кошти на його придбання він взяв в борг у [PERSON] та в подальшому змушений був продати автомобіль батькові, щоб повернути борг. Заперечував, що спірний автомобіль був придбаний на кошти позивачки та кошти, подаровані їм на весілля. Підтвердив, що на весілля їм було подаровано близько 120\~000 грн. Відповідач [PERSON] також заперечив проти задоволення позову. Визнав, що спірний автомобіль був придбаний після весілля, однак уважав, що останній належить його сину, оскільки кошти на придбання транспортного засобу той взяв під розписку в борг у [PERSON] 12 червня 2016 року. Син продав йому автомобіль 29 жовтня 2017 року, тому, що останній потребував ремонту, письмової згоди [PERSON] на продаж автомобіля не давала, як син витратив гроші йому не відомо. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд уважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2016 року, який розірвано рішенням Старокостянтинівського районного суду від 17 травня 2018 року. Під час шлюбу 24 червня 2016 року ними придбано автомобіль RENAULT LAGUNA д.н.з. [NUMBER] , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору, за ціною 12\~000 доларів США, який зареєстрований за [PERSON] 29 жовтня 2017 року цей транспортний засіб відчужений [PERSON] своєму батькові [PERSON] на підставі договору купівлі продажу №6844/2017/680352 за ціною 150000 грн. Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються копією рішення Старокостянтинівського районного суду від 17 травня 2018 року, договором купівлі-продажу від 29 жовтня 2017 року. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Кожен з подружжя може оспорити у судовому порядку поширення правового режиму спільної сумісної власності на новий об`єкт. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Заперечуючи належність спірного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя, відповідач [PERSON] вказував, що автомобіль придбав за кошти, які отримав до укладення шлюбу в борг у [PERSON] відповідно до розписки від 12 червня 2016 року, копію якої долучив до відзиву. Разом з тим, зі змісту зазначеної копії розписки не убачається, що кошти [PERSON] взяв у борг саме для придбання автомобіля, клопотання про дослідження її оригіналу та допит [PERSON] в якості свідка відповідачі не заявляли. [PERSON] не заперечував, що на весілля їм було подаровано близько 120000 грн., а кошти, які він ніби отримав в борг від [PERSON] , він мав повертати вже перебуваючи у шлюбі. За таких обставин, суд уважає, що відповідач відповідно до ст.81 ЦПК України не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження належності йому спірного автомобіля на праві особистої власності, отримання в борг у [PERSON] 270000 грн. на його придбання. Згідно зі статтею 204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355\~ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За встановлених у справі обставин спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тобто він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільної сумісної власності не спростована. Транспортний засіб є цінною річчю, придбаний сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя. Якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, відчужене без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору купівлі-продажу цього майна актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~та\~статті 215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відтак, посилання відповідача [PERSON] та його представника на те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства України та суперечать принципу рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави, передбачені ст.215 ЦК України для визнання недійсним договору купівлі продажу №6844/2017/680352 від 29 жовтня 2017 року транспортного засобу RENAULT LAGUNA д.н.з. [NUMBER] , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] як такого, що укладений за відсутності письмової згоди іншого з подружжя щодо майна, яке є спільною сумісною власністю. Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому суд бере до уваги, що вимоги позовної заяви [PERSON] щодо заборони експлуатації автомобіля та його передачу на зберігання на штрафний майданчик Національної поліції України були вирішенні судом при розгляді її клопотання про забезпечення позову, у задоволенні якого було відмовлено. Вимог про стягнення судових витрат по справі позивачем не заявлено. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved