Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

28 квітня 2016 року [PERSON] Ю В. звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі наказу №12 від 12 травня 2015 року був прийнятий на роботу до Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини на посаду фельдшера ветеринарної медицини епізоотичного відділу з випробовувальним терміном три місяці. Наказом №19 від 11 грудня 2015 року його звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул, внаслідок відсутності на роботі протягом тридцяти днів з 12 листопада по 11 грудня 2015 року. Наказ про звільнення вважає незаконним, посилаючись на те, що у звязку з надходженням пропозиції іншої роботи, 02 листопада 2015 року узгодив із начальником Білопільської районної лікарні ветмедицини питання щодо надання щорічної відпустки. Так як нове місце роботи знаходиться за межами України, разом із заявою про надання відпустки він передав начальнику заяву про звільнення за власним бажанням. По закінченню його відпустки, вказану заяву начальник Білопільської районної лікарні ветмедицини повинен був передати до відділу кадрів, однак, з невідомих причин цього не зробив. Повернувшись в Україну у лютому 2016 року, він дізнався, що звільнений з роботи за прогул. Крім того позивач зазначає, що адміністрація лікарні не відбирала у нього пояснення щодо причин відсутності на роботі, акти про відмову від надання пояснень не складала, з актами про відсутність на роботі та наказом про звільнення не ознайомлювала. У трудовій книжці зроблено запис про те, що він звільнений з роботи згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №19 від 14 грудня 2015 року, проте, такий наказ у Білопільській районній лікарні ветеринарної медицини не видавався. 09 червня 2016 року до суду від представників позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій останні, посилаючись на ті ж підстави, що і в первинному позові, просили зобовязати Білопільську районну лікарню державної ветеринарної медицини внести зміни до запису у трудовій книжці [PERSON] щодо підстав звільнення та стягнути з відповідача на користь позивача заробіток за час вимушеного прогулу з 11 грудня 2015 року по 30 травня 2016 року у сумі 9 556 грн. 65 коп. (а. с. 153 154). Надалі, 10 червня 2016 року до суду надійшла заява від представників позивача за довіреностями [PERSON] і [PERSON], в якій останні остаточно уточнили заявлені 09 червня 2016 року позовні вимоги, просили визнати формулювання причин звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул, не правильним, змінити формулювання звільнення позивача, вказавши формулювання звільнення за згодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України та стягнути з Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини на користь [PERSON] 9 556 грн. 65 коп. заробітку за час вимушеного прогулу з 11 грудня 2015 року по 30 травня 2016 року (а. с. 160 161). В судовому засіданні [PERSON] та представники останнього [PERSON] і [PERSON] остаточно уточненні 10 червня 2016 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, а також у змінах та уточненнях до неї. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що [PERSON] займав посаду фельдшера епізоотичного відділу Білопільської лікарні ветеринарної медицини із 12 травня 2015 року. Вранці 02 листопада 2015 року позивач звернувся до нього з проханням терміново надати тарифну відпустку в повному обсязі на 31 календарний день без пояснення причин. Оскільки позивач не відпрацював півроку з дня прийняття на роботу, він запропонував останньому звернутися до бухгалтерії для визначення кількості днів тарифної відпустки і написання заяви. Під час написання позивачем заяви на відпустку, в бухгалтерії, крім головного бухгалтера [PERSON], була присутня і провідний бухгалтер [PERSON] Близько 14 години головний бухгалтер надала йому заяву [PERSON] про надання тарифної відпустки на десять календарних днів пропорційно відпрацьованому часу з 02 по 11 листопада 2015 року, яку він погодив. На момент формування наказу про надання відпустки позивач залишив приміщення лікарні. Ніяких інших заяв від позивача в той день вони не отримували. 12 листопада 2015 року провідним лікарем ветеринарної медицини протиепізоотичного відділу Білопільської РЛДВМ [PERSON] (відділу, в якому позивач працював на посаді фельдшера) та лікарем 1 категорії протиепізоотичного відділу [PERSON] було подано доповідні на його імя про те, що фельдшер ветеринарної медицини [PERSON] 12 листопада 2015 року з 8.00 год. до 17.00 год. не зявився на роботу по закінченню тарифної відпустки тривалістю десять календарних днів. У звязку з цим було складено акт про відсутність працівника на робочому місті без поважної причини. В подальшому з 12 листопада 2015 року по 11 грудня 2015 року кожен день від працівників протиепізоотичного відділу на його імя надходили доповідні записки та складалися акти про відсутність позивача на робочому місті без поважної причини. Протягом вказаного періоду часу працівниками Білопільської РЛДВМ неодноразово були здійснені дзвінки на мобільний телефон [PERSON] ([NUMBER]), але виклик відразу обривався. Таким чином, не було можливості зясувати причину відсутності позивача на робочому місці. Крім того він, як керівник, звертався до КЗ «Білопільська ЦРЛ» із запитом про надання інформації щодо звернення позивача до лікарні та надання листків непрацездатності за період з 02 по 16 листопада 2015 року, на що отримав відповідь головного лікаря з посиланням на право фізичної особи на таємницю про стан свого здоровя, передбачене Законом України «Про основи законодавства України про охорону здоровя». 26 листопада 2015 року о 16 год. 15 хв. мати позивача, [PERSON], принесла до Білопільської РЛДВМ заяву від [PERSON] на звільнення за згодою сторін. Дізнавшись від працівників бухгалтерії лікарні ветмедицини, з якого періоду позивач повинен був вийти з відпустки, в заяві на звільнення особисто поставила дату 12 листопада 2015 року як дату звільнення та дату подання заяви і попросила зробити копію заяви, після чого оригінал заяви віддала на реєстрацію головному бухгалтеру [PERSON] На момент передачі заяви на звільнення в приміщенні бухгалтерії були присутні: головний бухгалтер [PERSON] та провідні бухгалтери [PERSON] і [PERSON] 27 листопада 2015 року він, як начальник ветлікарні, на заяві на звільнення поставив візу «Не згоден», а також видав наказ за №22 про створення комісії по зясуванню причин відсутності [PERSON] на робочому місці, яким зробив розпорядження здійснити виїзд на місце проживання позивача за місцем реєстрації, про що скласти акт, а вразі відсутності останнього за місцем проживання - направити лист. Того ж дня був складений акт про відсутність позивача та направлений лист на адресу останнього з проханням надати докази поважності причин відсутності на роботі. Повідомлення про отримання вищезгаданого листа до ветлікарні надійшло 08 грудня 2015 року, але пояснення до адміністрації установи так і не надійшли і сам [PERSON] не зявився для надання пояснень. У звязку з цим, наказом по Білопільській районній державній лікарні ветеринарної медицини №19 від 11 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з роботи за прогули без поважної причини на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. 15 грудня 2015 року [PERSON] було направлено лист, в якому повідомлялося про звільнення останнього з роботи та потребу прибути особисто в установу для отримання трудової книжки. Однак, вказаний лист позивачем не був отриманий та повернувся до ветлікарні 20 січня 2016 року у звязку з закінченням терміну зберігання. Разом із тим, 16 грудня 2015 року до ветлікарні надійшла заява від матері позивача, [PERSON], із ксерокопією заяви на звільнення, яку остання особисто приносила 26 листопада 2015 року. В ній повідомлялося про те, що з 02 листопада 2015 року [PERSON] знаходився в тарифній відпустці, а також що разом із заявою на відпустку останній надав особисто головному бухгалтеру [PERSON] і заяву на звільнення за згодою сторін від 12 листопада 2015 року. Протягом березня - квітня 2016 року в установі проводилися неодноразові перевірки за скаргами [PERSON] представниками поліції та прокуратури, але на теперішній час всі вони припинені, факти викладені в скаргах [PERSON] не знайшли свого підтвердження (а. с. 29 32). Представник відповідача [PERSON] вважає, що [PERSON] допустив прогули без поважних причин, порядок звільнення позивача проводився у відповідності до вимог КЗпП України, а тому звільнення позивача з роботи є законним, у звязку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог останнього в повному обсязі за їх необґрунтованістю. Заслухавши позивача [PERSON], представників останнього [PERSON] та [PERSON], представника відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Статті 147, 147-1, 148 КЗпП України передбачають, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи дотримані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією підприємства або об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу. Відсутність працівника на роботі мають підтверджувати відповідні документи, зокрема: доповідна записка безпосереднього керівника працівника та один або кілька актів (де стоятимуть підписи кількох осіб) про відсутність працівника на робочому місці в сукупності більше трьох годин протягом дня; табель обліку робочого часу. Проте, доки власник не вживе всіх можливих заходів для з'ясування причин прогулу, то звільнити працівника за прогул не можна. Отже, перед тим як звільняти працівника за прогул, власник (уповноважений ним орган) повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення, аби з'ясувати причини порушення трудової дисципліни. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України. Судом встановлено, що наказом №12 від 12 травня 2015 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини з 12 травня 2015 року на посаду фельдшера епізоотичного відділу з випробувальним терміном строком на три місяці (а. с. 5-8). Наказом начальника Білопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини №19 від 11 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з вказаної посади за прогули без поважної причини з 12 листопада 2015 року по 11 грудня 2015 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 7, 9). Із матеріалів справи вбачається, що, починаючи з 12 листопада 2015 року (першого дня не виходу позивача на роботу після відпустки) по 11 грудня 2015 року включно (день винесення наказу про звільнення), кожного робочого дня працівниками епізоотичного відділу Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини, в якому [PERSON] працював на посаді фельдшера, зокрема, безпосереднім керівником [PERSON] та працівником цього ж відділу [PERSON], на імя начальника подавалися доповідні записки про відсутність позивача на робочому місці. На підставі вказаних доповідних кожного робочого дня складалися акти про відсутність [PERSON] на роботі, які засвідчувалися підписами працівників ветлікарні та затверджувалися особисто начальником [PERSON] (а. с. 52-109). Про відсутність позивача на роботі з 12 листопада по 11 грудня 2015 року свідчать також табелі робочого часу за листопад та грудень 2015 року, з яких вбачається, що у позивача протягом вказаного періоду часу кожного дня були прогули на роботі (а. с. 12-15). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт відсутності позивача на роботі в період часу з 12 листопада по 11 грудня 2015 року включно без поважних причин. Суду зазначили, що приміщення лікарні ветеринарної медицини не велике, всі працівники знаходяться один у одного на виду, а тому не помітити присутність позивача на роботі вони не могли. Свідок [PERSON] суду додатково повідомив, що він, як безпосередній керівник позивача, намагався додзвонитися до останнього і зясувати причини його відсутності на роботі, але дзвінок постійно переривався без здійснення виклику. Крім того, сам позивач [PERSON] у судовому засіданні підтвердив факт своєї відсутності на роботі в період з 12 листопада по 11 грудня 2015 року включно, зазначивши, що в цей час знаходився поза межами України на території Росії, де працював на заробітках. Суд не приймає до уваги доводи позивача та його представників стосовно того, що одночасно із заявою про відпустку він, за погодженням із начальником Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини [PERSON], передав головному бухгалтеру закладу [PERSON] заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 12 листопада 2015 року з наступних підстав. Так, представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечував факт існування домовленості із [PERSON] щодо його подальшого звільнення з роботи за згодою сторін з 12 листопада 2015 року та подання позивачем відповідної заяви ще до відпустки останнього. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] також не підтвердила факт написання і передачі [PERSON] заяви про звільнення з роботи за згодою сторін одночасно із заявою про надання відпустки. Суду пояснила, що за вказівкою начальника лікарні ветмедицини [PERSON] порахувала [PERSON] кількість днів відпустки пропорційно кількості відпрацьованого часу. В її присутності позивач написав відповідну заяву, яку передав безпосередньо їй. Поки вона готувала відповідний наказ, [PERSON] залишив приміщення лікарні ветмедицини. Свідок [PERSON] суду зазначила, що в її присутності [PERSON] писав заяву на відпустку, про що повідомив їй особисто. Про свої наміри звільнитися з роботи позивач при цьому їй не повідомляв. Раніше [PERSON], з яким вона безпосередньо працювала в одному відділі, також ніколи не висловлював свого невдоволення роботою і бажання звільнитися. У суду немає підстав сумніватися у показах зазначених вище свідків, останні не зацікавлені в результаті розгляду справи, неприязних стосунків із позивачем не мають, що останній підтвердив у судовому засіданні. В свою чергу сторона позивача всупереч ст. 60 ЦПК України не надала суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження вищезгаданих своїх доводів. Таким чином, у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт домовленості позивача з начальником Білопільської РЛДВМ про звільнення з роботи за згодою сторін по виходу з відпустки, тобто з 12 листопада 2015 року як того вимагає ст. 36 КЗпП України і подачі одночасно із заявою про відпустку відповідної заяви на звільнення. А відтак, суд вважає доведеним той факт, що в період часу з 12 листопада по 11 грудня 2015 року позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин. Із зазначених вище підстав суд не приймає до уваги доводи позивача в судовому засіданні про те, що з 12 листопада по 11 грудня 2015 року він був відсутнім на роботі з поважних причин, так як вважав себе звільненим з роботи за згодою сторін на підставі поданої одночасно із заявою про надання відпустки заяви про звільнення і розцінює ці доводи як спосіб виправдати себе за прогули на роботі без поважних причин з метою в подальшому виправити ситуацію, що склалася з його трудовою діяльністю за допомогою рішення суду. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що 26 листопада 2016 року після 16 години до Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини прийшла [PERSON] Остання принесла заяву від позивача про звільнення з роботи за згодою сторін. Зясувавши дату дня закінчення відпустки сина, [PERSON] у їх присутності особисто поставила в заяві [PERSON] дату 12 листопада 2015 року, попросила зробити її копію, після чого передала оригінал заяви головному бухгалтеру [PERSON], повідомивши, що її син знаходиться на території Росії. Про вказаний факт був складений акт і в цей же день начальник районної лікарні ветмедицини [PERSON] видав наказ про зясування причин відсутності [PERSON] на робочому місці. Підстав сумніватися у показах вказаних свідків у суду не має. Сам позивач у судовому засіданні підтвердив, що неприязних стосунків з останніми у нього не має. Крім того, покази свідків не суперечать письмовим матеріалам справи, які були досліджені судом. Так, згідно з актом від 26 листопада 2016 року в цей день, о 16 годині 30 хвилин в присутності головного бухгалтера Білопільської РЛДВМ [PERSON], бухгалтера 2 категорії закладу [PERSON] та провідного бухгалтера Білопільської районної державної лабораторії ветеринарної медицини [PERSON] [PERSON] принесла заяву на звільнення ветеринарного фельдшера Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини [PERSON] На заяві про звільнення була відсутня дата її складання, яку [PERSON] дописала особисто, поставивши дату звільнення 12 листопада 2015 року (а. с. 119). Із наявної в матеріалах справи копії заяви [PERSON] вбачається, що вона надійшла до Білопільської РЛДВМ 26 листопада 2015 року, вхідний №39. На вказаній заяві начальник лікарні ветмедицини 27 листопада 2015 року поставив свою резолюцію: «Не згоден» (а. с. 51). Наказом начальника Білопільської РЛДВМ [PERSON] «Про зясування причин відсутності працівника на робочому місці» від 26 листопада 2015 року №22 створено комісію про зясування причин відсутності ветеринарного фельдшера Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини [PERSON] на робочому місці з 12 по 26 листопада 2015 року у складі провідного бухгалтера Білопільської РЛДВМ [PERSON], лікаря протиепізоотичного відділу закладу [PERSON] та бухгалтера 2 категорії [PERSON] Комісії доручено: провести розслідування причин відсутності позивача на робочому місці з 12 по 26 листопада 2015 року; здійснити виїзд за місцем прописки останнього для зясування причин відсутності на робочому місці; у разі відсутності [PERSON] за місцем перевірки, направити рекомендованого листа. Термін виконання наказу 2 доби. Заробітну плату [PERSON] за період відсутності на робочому місці не нараховувати до зясування причин відсутності (а. с. 120-121). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що з 27 листопада 2015 року в першій половині дня за наказом начальника Білопільської РЛДВМ виїжджали за місцем реєстрації [PERSON], де фактично і проживає останній, однак, двері квартири їм ніхто не відкрив. По приїзду на робоче місце вони склали акт про неможливість зясування причин відсутності позивача на робочому місці. Після цього [PERSON] був направлений лист про необхідність зявитися до лікарні ветмедицини для надання пояснень і доказів поважності причин відсутності на роботі. Вказані покази свідків узгоджуються з дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, актом про виїзд комісії від 27 листопада 2015 року, з якого вбачається, що комісія не змогла зясувати причин відсутності [PERSON] на робочому місці, так як вдома в останнього, за адресою: м. Білопілля, вул. 40 років Перемоги, 3/15, ніхто не відчинив двері (а. с. 122). А також листом від 27 листопада 2015 року, адресованим [PERSON], про необхідність зявитися до лікарні ветмедицини та надати документи, які б підтверджували поважність причин відсутності на робочому місці та для вирішення питання подальшого продовження трудових відносин чи звільнення з займаної посади. При цьому позивача попереджено, що в іншому випадку його відсутність на робочому місці буде кваліфіковано як прогули без поважних причин і його може бути звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказаний лист був отриманий представником позивача [PERSON] 01 грудня 20015 року, проти чого остання не заперечувала в судовому засіданні (а. с. 123 124). Таким чином, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт отого, що стороною відповідача були вжиті всі необхідні заходи для зясування причин прогулу [PERSON], у тому числі, намагався відібрати в останнього пояснення і встановити причини відсутності позивача на робочому місці. Виходячи із зазначених вище показів свідків і письмових матеріалів справи, суд не приймає до уваги доводи представника позивача [PERSON] у судовому засіданні стосовно того, що 26 листопада 2016 року вона не привозила і не здавала в бухгалтерію лікарні ветмедицини заяву сина про звільнення з роботи за згодою сторін, а лише 02 грудня 2015 року направила її копію разом зі своєю заявою у відповідь на лист начальника Білопільської РЛДВМ про необхідність [PERSON] надати докази причин поважності його відсутності на робочому місці, фактично ж заява була подана особисто позивачем одночасно із заявою про надання відпустки. Всупереч ст. 60 ЦПК України інших належних і допустимих доказів на підтвердження цих своїх доводів сторона позивача суду не надала. Щодо доводів [PERSON] та представників останнього про порушення відповідачем порядку звільнення, зокрема, не відібрання пояснень причин відсутності на робочому місці, не ознайомлення з актами про відсутність на роботі, не складання акту про відмову від надання пояснень, не ознайомлення з наказом про звільнення суд зазначає наступне. Вказані доводи також спростовуються зазначеними вище показами свідків та письмовими матеріалами справи. Як вже зазначалося вище, сторона відповідача вживала всі необхідні заходи, спрямовані на відібрання пояснень у [PERSON] щодо причин відсутності на робочому місці, зокрема, здійснювалися дзвінки на мобільний телефон останнього, виїзд за місцем проживання позивача, надсилався лист про необхідність надання доказів поважності причин відсутності на робочому місці, який був отриманий представником позивача [PERSON], а також надсилався запит до Білопільської ЦРЛ про те, чи не був [PERSON] на прийомі у лікарів і чи отримував направлення для лікування в інші лікарняні заклади (а. с. 110-111, 121-126). Надалі, позивачу було направлено лист від 11 грудня 2015 року про те, що наказом №19 від цього ж числа його було звільнено з роботи та повідомлено про необхідність особисто отримати трудову книжку (а. с. 127). Крім того, як зазначила у судовому засіданні свідок [PERSON] 24 лютого 2016 року [PERSON] зявився до Білопільської РЛДВМ, де вона вручила останньому трудову книжку, про що позивач поставив свій підпис у журналі отримання трудових книжок і поспішно залишив приміщення лікарняні ветмедицини. Від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення відповідач відмовився. Сумніватися у показах свідка [PERSON] у суду немає підстав, так як вона не є особою, зацікавленою в результаті розгляду справи, позивач у судовому засіданні підтвердив, що неприязних стосунків з останньою не має. Доводи представників позивача стосовно того, що всі свідки, які були допитані в судовому засіданні, є упередженими жодним чином не підтверджені, у звязку з чим суд не приймає їх до уваги. Суд також вважає безпідставними доводи сторони позивача стосовно того, що в трудовій книжці [PERSON] зроблено запис: «14 грудня 2015 року звільнений з роботи згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №19 від 14 грудня 2015 року», тоді як такий наказ у Білопільській районній лікарні ветеринарної медицини не видавався, з огляду на те, що в судовому засіданні з показів свідка [PERSON], матеріалів даної справи та матеріалів перевірки, проведеної Білопільським відділенням Конотопської місцевої прокуратури №82-1142-16 за зверненням [PERSON], встановлено що у звязку із значною завантаженістю при складанні запису бухгалтером [PERSON], на яку покладені обовязки по веденню кадрової роботи в лікарні ветмедицини, була допущена помилка. Дана помилка в подальшому була виправлена відповідно до вимог діючого законодавства, зокрема, п. 2.10 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, згідно з яким допускається зміна запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «запис № не дійсний». Відповідно до ч. 3 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 4 частини 1 статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом встановлено, що 09 грудня 2015 року начальник Білопільської РЛДВМ [PERSON] звернувся із поданням до голови первинної профспілкової організації працівників Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини [PERSON] про надання згоди на звільнення позивача за прогули. 10 грудня 2015 року на даний лист була надана відповідь про те, що [PERSON] не є членом профспілкової організації (а. с. 116-118). Таким чином, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач в судовому засіданні не довів незаконність свого звільнення, натомість, представником відповідача надані належні і допустимі докази підстав звільнення [PERSON] за прогули з 12 листопада по 11 грудня 2015 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому наказ про звільнення [PERSON] з посади фельдшера епізоотичного відділу Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини ветеринарної медицини є законним. Доводи представника позивача [PERSON] в судовому засіданні стосовно того, що до [PERSON] протягом всього часу його роботи у Білопільській РЛДВМ не було застосовано жодного заходу дисциплінарного стягнення, останній колегами, які були допитані в судовому засіданні, характеризується як відповідальний і добросовісний працівник, не спростовують висновків суду про обґрунтованість та законність звільнення позивача з роботи і не є підставою для визнання причин звільнення [PERSON] Ю, В. з роботи неправильними. Позивач в судовому засіданні зазначив, що бажання поновлюватися на роботі немає, просить визнати формулювання причин звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул неправильним та змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення - за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, при цьому просить стягнути з відповідача на свою користь заробіток за час вимушеного прогулу з 11 грудня 2015 року по 30 травня 2016 року у сумі 9 556, грн., оскільки неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджає його подальшому працевлаштуванню і можливості набути статусу безробітного та отримувати допомогу по безробіттю. При цьому, обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові. Відповідно до ч. 2-3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року, - за весь строк вимушеного прогулу. Отже, виходячи зі змісту вказаної норми, рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в тому випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним (тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам), або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт) закону. Суд не вправі змінити формулювання звільнення, якщо внаслідок цього будуть змінені підстави, які стали приводом для розірвання трудового договору. У цьому випадку питання, щодо зміни формулювання причин звільнення може бути вирішено під час розгляду трудового спору, щодо законності самого звільнення, за наслідками розгляду цього спору може бути прийняте таке рішення. Тобто, рішення про зміну формулювання звільнення суд приймає в тому випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт) закону. Так, під час судового розгляду зазначеної справи факт звернення позивача до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням чи за згодою сторін, крім заяви на відпустку, не знайшов підтвердження, не підтверджений жодним належним доказом та спростовується матеріалами справи . Зважаючи на такі обставини, доводи позивача про можливість зміни судом формулювання причин звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60, 61, 131, 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи. Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] проведено у відповідності до вимог КЗпП України, підстав для визнання незаконним такого звільнення, зміну формулювання причин звільнення та стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed