Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

28 грудня 2018 року [PERSON] , звернулася до суду із позовом до Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] в с. Барилів Радехівського району Львівської області померла її мати [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 08 серпня 2005 року Барилівською сільською радою Радехівського району Львівської області. Згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] видане Барилівською сільською радою Лопатинського району Львівської області 20.01.1956 року вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] . Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . [INFO] в с. Барилів Радехівського району Львівської області помер її батько [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим повторно 08 травня 2018 року Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серія [NUMBER] від 06.11.1976 року, видане Увинською сільською радою Радехівського району Львівської області встановлено, що [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові « [PERSON] », дружині « [PERSON] ». Після смерті Спадкодавця, окрім іншого майна, залишилося спадкове майно, що складається із земельних ділянок на території Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Маючи намір оформити спадщину після смерті матері, позивач звернулася до Державної нотаріальної контори нотаріуса Луців І .П., однак нотаріусом було в усній формі відмовлено у оформленні спадщини, у зв`язку з пропущеним терміном прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Крім позивача, інших осіб, які б претендували на майно ні за законом ні за заповітом немає. Позивач після смерті Спадкодавця, фактично прийняла спадщину, оскільки на день смерті проживала із Спадкодавцем без реєстрації і надалі продовжує користуватись та розпоряджається майном, а саме городом, садом, земельною ділянкою загальною площею 4,2099 гектарів, які відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії І-ЛВ №1978 належать Спадкодавцю. Проте, на даний час з метою отримання свідоцтва про право на спадщину в установленому законом порядку позивач до нотаріуса не звертався, у зв`язку з відсутністю оригінала Державного акту на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ №1978 оскільки він втрачений. Відсутність правовстановлюючих документів, унеможливлює реалізацію майнових прав Позивача, як спадкоємця, у позасудовому порядку, а тому Позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме : факт постійного проживання [PERSON] на час відкриття спадщини із Спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати за [PERSON] право власності на наступні земельні ділянки в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , які належали Спадкодавцю на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності па земельну ділянку, серії ЛВ № 1978, Згідно Плану зовнішніх меж земельної ділянки Державного акта на право приватної власності па землю, серії ЛВ № 1978, а саме: земельну ділянку загальною площею 3,7357 гектарів; земельну ділянку загальною площею 0,4030 гектарів; земельну ділянку загальною площею 0,0712 гектарів; Представник позивача в підготовчому судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просив ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі Представник відповідача Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.35). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] у с. Барилів Радехівського району Львівської області помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , повторно виданим 08.05.2018 року Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с.14). [INFO] у с.Барилів Радехівського району Львівської області померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 03 серпня 2005 року Барилівською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.9). Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданим 5 березня 1956 року, де [PERSON] , [INFO] , в графі батьки значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.13). Згідно довідки №256 від 21.09.2017 року, виданої виконкомом Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області, померла, [INFO] , [PERSON] до дня смерті була зареєстрована в [ADDRESS] , разом з нею ніхто не проживав та не був зареєстрований. Від імені померлої виконкомом Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області заповіт не посвідчувався і не реєструвався (а.с.16). Згідно Державного акта на право приватної власності на землю, серії ЛВ №1978, виданого 27.04.1999 року головою Радехівської райдержадміністрації на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації від 20.04.1999 року №185, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1429, вбачається, що земельна ділянка, площею 4.2099 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Барилівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.15 - зворот). Окрім цього, факт, що [PERSON] проживала спільно із спадкодавцем до дня її смерті за адресою в с. Барилів, Радехівського району Львівської області підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] , не довірити показам якої в суду підстав немає (а.с.38). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення юридичного факту та визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved