Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

27 березня 2018 року позивач звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаним позовом, де просить, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 1 листопада 2018 року, стягнути з [PERSON] на її користь борг у розмірі за договором позики 3 000,00 доларів США, що на момент подання позову у гривневому еквіваленті складає 79 020 грн., 2 640,00 доларів США боргу по відсотках (69 537,60 грн.), 3% річних у розмірі 5 423 грн. та пеню в розмірі 21 599,53 грн. і понесені судові витрати в розмірі 2 382,66 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору позики від 23 червня 2014 року, позивач надала відповідачу грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США до 23 листопада 2015 року з виплатою 2% щомісячно. Грошові кошти останньою не повернуті. На будь-які звернення стосовно повернення боргу відповідач не реагує. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 4 квітня 2018 року було прийняти до розгляду позовну заяву [PERSON], відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 13 липня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що відповідач вважає укладений 23 червня 2014 року договір фіктивним, оскільки, фактично грошові кошти вона отримала згідно розписок від 05 лютого 2014 року та 24 червня 2014 року, а вказаний договір позики уклала під тиском позивача і [PERSON], які залякуванням та погрозами змусили її написати договір позики, а фактично об'єднати боргові зобов'язання які існували на підставі розписки від 05 лютого 2014 року на суму 1 000,00 доларів США та розписки від 24 червня 2014 року на суму 24 000,00 грн. відповідач також вказує, що вимоги щодо стягнення 3% річних у розмірі 5 423,00 грн., суми коштів на відшкодування інфляційний витрат та пені не підлягають задоволенню, оскільки сплив термін позовної давності, який складає один рік з моменту виникнення права вимоги. 17 вересня 2018 року позивач надала суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що не погоджується з аргументами відзиву відповідача, у зв'язку з їх безпідставністю. Крім того, зазначає, що розписка від 24 червня 2014 року про отримання [PERSON] від позивача 24 000 грн. є фіктивною. 24 вересня 2018 відповідач надала заперечення на відповідь на її відзив, в якому повторно зазначила, що не визнає позовні вимоги та заперечує проти їх задоволення. У судовому засіданні позивач та її пердставник підтримали позовні вимоги та просяьб їх задоволити. Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову і просять відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. 05 лютого 2014 року [PERSON] позичила [PERSON] 600,00 доларів США, після чого, 07 лютого 2014 року позивач додатково позичила відповідачу 400,00 доларів США. Позика, укладена на 6 місяців під 2% в місяць, вказані обставини підтверджуються копією розписки від 05.02.2014 року (а. с. 25). 23 червня 2018 року позивач на прохання відповідача вирішила позичити відповідачу 24 000,00 грн., що на момент позики складало 2 000,00 доларів США. Вказану позику сторнами було вирішено укласти шляхом підписання письмового договору. Крім того, було домовлено, що до суми боргового зобов'язання увійде сума боргу 1 000 доларів США, що була отримана відповідачем на підставі розписки від 05 лютого 2014 року. Результатом цих домовленостей став договір позики між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 3 000,00 доларів США й зобов'язалась повернути їх до 23 листопада 2015 року з виплатою 2% щомісячно, що підтверджується копією договору (а. с. 4). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.ст.1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (справа №6-63цс13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Обов'язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника. Відповідачем не заперечується факт підписання договору позики від 23 червня 2014 року. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та в такій самій якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, відповідач [PERSON] порушила свої зобов'язання за договором позики після спливу строку повернення позики, грошові кошти не повернула, чим допустила прострочення виконання грошового зобов'язання, у звязку з чим, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 3 000 доларів США. та відсотків за користування кредитом у сумі 69 537,60 грн. підлягають задоволенню Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5 423 грн. та пені у розмірі 21 599,53 грн., судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності. Проценти від простроченої суми (розмірі трьох процентів річних) слід розглядати як різновид неустойки і міру цивільно-правової відповідальності. Відповідно до п.1 ч.1 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, вимога про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 3% річни, що складає 5 423 грн. та стягнення пені у розмірі 21 599,53 грн. не підлягає задоволенню в зв'язку із закінченням річного строку позовної давності. Суд вирішує питання про розподілу судових витрат відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2 382,66 ? 148 557,60 ? 175 579,30 = 2 015).

Outcome: partial