Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

28.05.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ДП «Українськи центр «Безпека» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог сторона позивача зазначає, що 12.08.2018 року позивач був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів технічного відділу ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації», яке в подальшому було перейменовано у ДП «Український центр «Безпека». Виконуючи умови ст. 24 КЗпП України позивачем до відділу кадрів відповідача разом із заявою про прийняття на роботу було подано повний комплект документів, повідомлено про наявність інвалідності за загальним захворюванням з наданням відповідних доказів. Крім того, надано медичну довідку щодо придатності без обмежень до керування транспортним засобом від 15.05.2018 року № 996852 серії МДН, а в подальшому подано оновлену медичну довідку від 06.10.2020 року № 996852 з терміном дії до 06.10.2022 року, згідно яких останній придатний до керування транспортними засобами категорій В1, В, С1, С, D1, D, ВЕ, С1Е, СЕ, D1Е, DЕ. Також після отримання пенсійного посвідчення № [NUMBER] 14.08.2019 року його копію було надано до відділу кадрів відповідача. За період трудової діяльності на підприємстві позивач не притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, жодного факту невиконання або ж неналежного виконання трудової функції внаслідок стану його здоров`я за період трудової діяльності позивача на посаді водія автотранспортних засобів технічного відділу - не було та, відповідно, не зафіксовано. 29.04.2021 року відповідачем було видано Наказ № 17-п про звільнення позивача з займаної ним посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України - виявлену невідповідність працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню роботи. Підставою вказано лист ГУ ПФУ у м. Києві від 28.04.2021 року № 2600-0212-8/71502. Звільнення позивача відбулось на наступний день після отримання роботодавцем підтвердження від ГУ ПФУ в м. Києві про перебування [PERSON] на обліку як одержувача пенсії по інвалідності, про що знав роботодавець ще при прийнятті його на роботу. При цьому, роботодавець не звертався до МСЕК для отримання роз`яснень/рекомендацій щодо можливості виконання позивачем роботи за посадою водій та, тим більш, не пропонував позивачу переведення на іншу посаду згідно з висновками МСЕК, який був відсутній. При цьому, позивач проходив медичні огляди та підтверджував придатність до виконання покладених на нього обов`язків. Крім того, відповідачем взагалі не встановлювалось на підставі фактичних даних невідповідність позивача займаній посаді водія та в порушення ст. 49-2 КЗпП України відповідач не попередив позивача про майбутнє звільнення з підстав, визначених п. 2 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи викладене, сторона позивача просить суд: 1. визнати незаконним та скасувати Наказ №17-п від 29.04.2021 року про звільнення [PERSON] з посади водія автотранспортних засобів технічного відділу Державного підприємства «Український центр «БЕЗПЕКА» на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України; 2. поновити [PERSON] з 30.04.2021 року на займаній посаді; 3. стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в період з 30.04.2021 року по день ухвалення судового рішення (з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів). Також просить стягнути витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. В ухвалі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. 12.08.2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив, в якому сторона відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог відмовити в задоволення позову огляду на наступне. Зазначає, що на ДП «Безпека» ніколи не було та немає відділу кадрів, в який позивач, нібито, передав всі необхідні документи, про що останньому відомо. Менеджер з персоналу, який веде кадрову роботу на Підприємстві, на момент подання позивачем заяви про прийняття на роботу з додатками знаходилася відпустці. При прийнятті працівників на роботу у них обов`язково запитуються документи про стан здоров`я та про наявність інших пільг, в тому числі податкових. Враховуючи значимість таких особливостей працівника для розрахунку строку додаткової відпустки, розміру різних виплат та компенсацій, документи, що підтверджую право на отримання пільг та компенсацій, а також інші аналогічні документи працівника отримуються під особистий підпис менеджера з персоналу. Зазначене підтверджується документами, що отримані від інших працівників з інвалідністю. Сторона відповідача вважає, що позивач, як особа передпенсійного віку, свідомо не повідомив роботодавця про наявність інвалідності, що призвело до збільшення суми відрахувань єдиного соціального внеску щодо позивача у 2,6 разів та, відповідно, збільшення розміру пенсії в момент отримання на неї права позивача. Зазначені умисні дії позивача нанесли матеріальну шкоду Підприємству на суму 107 140,06 грн., що просить врахувати при постановленні рішення. Також звертає увагу, що пенсійне посвідчення позивача видане 14.08.2019 року, а тому не є зрозумілим, як воно могло бути подане разом з заявою про прийняття на роботу, якщо позивача було прийнято на посаду 12.09.2018 року. 20.08.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якому сторона позивача просить задовольнити позовні вимоги посилаючись на те, що відповідач у відзиві фактично не викладає будь-яких заперечень щодо наведених позивачем обставин, а лише констатує свою незгоду із пред`явленими позовними вимогами. До того ж, відповідач не надав до відзиву жодного доказу на спростування обставин, зазначених у позовній заяві. На спростування викладених відповідачем обґрунтувань представник позивача зазначає, що сама по собі відсутність відділу кадрів на підприємстві за умови наявності особи, відповідальної за ведення кадрового діловодства (менеджеру з персоналу), а також перебування такої особи у відпустці на дату працевлаштування позивача не має юридичного значення в даному випадку, оскільки сам факт прийняття 12.09.2018 року [PERSON] відповідач не заперечує, цей факт був доведений. Отже, керівником ДП «Безпека» було забезпечено 12.09.2018 року прийняття працівника на роботу, в тому числі витребування та прийняття від [PERSON] всіх документів, подання яких при прийомі на роботу передбачено ст. 24 КЗпП України. Вказані обставини не спростовано. Копії пенсійних посвідчень інших фізичних осіб, які, нібито, є працівниками ДП «БЕЗПЕКА», на думку сторони позивача, не спростовують факту подання позивачем повного пакету документів на дату подання ним заяви про працевлаштування, оскільки датовані значно пізнішою датою, ніж дата працевлаштування позивача, та є складовою частиною особових карток інших працівників. До того ж, факт подання [PERSON] при працевлаштуванні медичних документів, а саме - медичної довідки щодо придатності без обмежень до керування транспортним засобом від 15.05.2018 року № 996852 серії МДН згідно якої останній придатний до керування транспортними засобами категорій В1, В, С1, С, D1, D, ВЕ, С1Е, СЕ, D1Е, DЕ - відповідачем не оспорюється. При цьому, звільнення відповідачем позивача 29.04.2021 року, навіть за умови ненадання ним пенсійного посвідчення, що не відповідає дійсним обставинам справи, не свідчить про законність такого звільнення та дотримання порядку звільнення інваліда, оскільки беззаперечними доказами доведено, що станом на 29.04.2021 роботодавцю було відомо про наявність у [PERSON] статусу інваліда. Представник позивача у відповіді на відзив також звертає увагу, що викладаючи обставини справи, позивач зазначив про подання пенсійного посвідчення № [NUMBER] виданого 14.08.2019 року до відділу кадрів підприємства після його отримання, а не разом із заявою про прийняття на роботу. Щодо доводів відповідача про заподіяння позивачем шкоди підприємству в зв`язку із неповідомленням про інвалідність та надання розрахунку такої шкоди, представник позивача зазначає, що вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки даний факт (заподіяння шкоди) не встановлено та встановлення його не є тими обставинами, які підлягають встановленню та доведенню з огляду на предмет позову у даній справі. До того ж, відповідачем не заперечується факт надання довідки про стан здоров`я разом з іншими документами при працевлаштуванні та, на переконання позивача, не спростовано факту надання копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] виданого 14.08.2019 року. Заперечень на відповідь на відзив від відповідача у встановлений судом строк як і будь-яких інших доказів - не надходило. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 12.08.2018 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів технічного відділу ДП «Український науково-технічний і впроваджувальний центр комплексного захисту інформації», яке в подальшому було перейменовано у ДП «Український центр «Безпека», що підтверджується записом в трудовій книжці. Наказом від 29.04.2021 року № 17-п позивача було звільнено з займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України, за виявлену невідповідність працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню роботи. Підстава: лист Головного управління Пенсійного фонду України від 28.04.2021 року № 2600-0212-8/71502. Сторона позивача вважає зазначений наказ про звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач припустився грубого порушення трудового законодавства України як в частині встановлення самого факту невідповідності працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я на підставі фактичних даних, так і в частині дотримання порядку звільнення працівника-інваліда. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає можливість звільнення працівника у зв`язку з виявленою невідповідністю його виконуваній роботі або займані посаді внаслідок, зокрема, стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню цієї роботи. З аналізу змісту вказаної норми вбачається, що особливою умовою є те, що підставою для розірвання трудового договору в даному випадку є саме виявлена невідповідність. Тобто, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров`я, такий працівник може бути звільнений за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише за умови, якщо протипоказання будуть виявлені після укладення трудового договору. У випадку, коли медичний висновок про наявність протипоказань уже був на момент укладення трудового договору, а, отже, працівник прийнятий на роботу всупереч встановленим законодавством обмеженням, то застосовування вказаної підстави для звільнення є неправильним. Як вбачається з оспорюваного наказу, в основу його прийняття для звільнення з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, покладено лист ГУ ПФУ від 28.04.2021 року № 2600-0212-8/71502, за змістом якого позивач перебуває на обліку, як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування». При цьому, у листі зазначено, що щодо підстав встановлення інвалідності рекомендовано звернутися до органів медико-соціальної експертної комісії. Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основні засади захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.12.2018 року (справа № 521/17982/16-ц), невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятися у стані здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи. Про невідповідність працівника може свідчити висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж він виконує. Підставою для звільнення за п. 2 ч. 1 ст.40 КЗпП України є також медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров`я працівника, зобов`язаного відповідно до законодавства проходити медичні огляди. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 (справа № 523/8055/16-ц), підґрунтям для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки, або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності, підтверджені довідкою медико-соціальної експертної комісії. Інші медичні документи, що свідчать про неможливість виконувати роботу за станом здоров`я, без установлення групи інвалідності, зумовлені стійким порушенням функцій організму, не можуть бути підставою для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи викладене, логічним є висновок, що наявність інвалідності позивача сама по собі без наявності протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності, не свідчить про те, що він не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а лист ГУ ПФУ не є медичним документом, який підтверджує невідповідність працівника займаній посаді, Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що звільнення працівника з підстав невідповідності його виконуваній роботі водія лише через те, що він перебуває на обліку як особа, що отримує пенсію за інвалідністю без встановлення обставин неможливості виконання ним трудових функцій на посаді водія згідно з висновком/рекомендаціями МСЕК та на підставі фактичних даних, не відповідає вимогам закону. Верховний Суд в постанові від 23.01.2018 року при розгляді справи № 273/212/16-ц зауважив, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Слід також зазначити, що ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а згідно ч. 1 ст. 492 про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не були дотримані зазначені вимоги, оскільки звільнення позивача відбулось на наступний день після отримання роботодавцем листа від ГУ ПФУ в м. Києві, також не було вжито заходів для встановлення наявності підстав для звільнення, пропозицій позивачу про переведення його на іншу посаду не надходило. Вказані обставини жодним чином не були спростовані стороною відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача як роботодавця не було підстав для звільнення позивача з займаної ним посади згідно п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з огляду на недоведеність наявності такої підстави, а також було порушено вимоги законодавства про працю при процедурі звільнення. Щодо інших доводів та тверджень сторін з приводу обставин подання повного комплекту документів та повідомлення про наявність інвалідності за загальним захворюванням з наданням відповідних доказів чи приховування цього факту, а також про заподіяння позивачем шкоди підприємству, то вони не мають правового значення та не стосуються предмету доказування у цій справі. Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи викладене Наказ № 17-п від 29.04.2021 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а [PERSON] підлягає поновленню на займаній ним посаді ДП «Український центр «Безпека» з 29.04.2021 року. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з п.п. 1, 8 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу, а таке нарахування обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Згідно довідки про доходи, виданою ДП «Український центр «Безпека», середньоденна заробітна плата [PERSON] з розрахунку заробітної плати за лютий-березень 2021 року, які передували дню звільнення (29.04.2021 року), становить - 877,61 грн. Сторона позивача у заявлених вимогах просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.04.2021 року по день ухвалення рішення. Таким чином, станом на момент ухвалення рішення час вимушеного прогулу становив 147 робочих днів від часу звільнення позивача з займаної посади, отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача складає 129 008,67 грн. Суд звертає увагу, що при виплаті стягнутої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач до проведення фактичної виплати зобов`язаний нарахувати й утримати з цієї суми прибутковий податок та інші обов`язкові платежі, оскільки такий обов`язок по їх нарахуванню покладений на підприємство, а не на суд, який під час ухвалення рішення не може вираховувати та утримувати ці платежі. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн. суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано суду наступні документи: копію Договору про надання правової допомоги №1904/2021-01 від 19.04.2021 року з додатком; ордер серії АА № 1107199; копію акту про надання правової допомоги від 31.05.2021 року на суму 5 000 грн; копію акту у про надання правової допомоги від 18.08.2021 року на суму 3 000 грн. Згідно наданих документів загальна вартість послуг адвоката складає 8000 грн., що включає в себе: підготовку та подання позовної заяви (5000 грн.), підготовку та подання відповіді на відзив (3000 грн.). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 21.01.2021 року (справа № 280/2635/20) зазначив про те, що Кодекс адміністративного судочинства містить норми, які визначають процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. Висновки судів про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та висновками Верховного Суду. Враховуючи, що зміст норм Кодексу адміністративного судочинства та Цивільного процесуального кодексу, які стосуються даного питання, та на які посилався суд касаційної інстанції, містять однакові положення (зміст ст. 134 та ч. 7 ст. 137 КАС відповідають змісту ч. 3 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК відповідно), та те, що в матеріалах даної справи містяться акти надання послуг у яких вказано вид та вартість послуги, суд вважає за можливе врахувати позицію Верховного суду при розгляді цивільної справи. Таким чином, суд вважає, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим, а надання таких послуг - доведеним. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1816 грн. - за вимоги немайнового характеру та 1272,53 грн. - за вимоги майнового характеру, що разом складає 3088,53 грн. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: approved