Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

28 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якій просив ухвалити рішення про витребування у [PERSON] та зобовязати [PERSON] повернути йому автомобіль MAZDA RX 8, номерний знак [NUMBER], кузов JM1FE17N650146865, 2004 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, державні номери та ключі від автомобіля. В обґрунтування позовних вимог вказав, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2011 року було розірвано шлюб, укладений між ним та відповідачкою 21.12.1991 року Під час розірвання шлюбу у нього з відповідачкою склалися неприязні стосунки, які тривають і до теперішнього часу. Навесні 2012 року він за власні кошти придбав даний автомобіль і після цього виїхав з міста по справах. Свого сина [PERSON] він попросив зареєструвати даний автомобіль на його імя та дозволив ним користуватися на невизначений час, до першої вимоги про повернення автомобіля. Коли він звернувся до сина з проханням повернути йому автомобіль, син йому відповів, що ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходяться у відповідачки, яка не бажає повертати, оскільки вважає автомобіль своєю особистою власністю. 15.09.2014 року він направив відповідачці письмову вимогу в якій просив повернути даний автомобіль в строк до 25.09.2014 року, але дана вимога залишена без уваги і на даний час автомобіль йому не повернутий, тому він вимушений звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Суду пояснив, що з 21.12.1991 року мід позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Однак на початку 2010 року відносити між подружжям погіршилися і остаточно були припинені шлюбні стосунки. З цього часу сторони перестали вести спільне господарство. Рішенням суду від 29.12.2010 року було розірвано шлюб між сторонами. За період шлюбу сторонами було придбано два автомобіля. Так, у 2003 році був придбаний автомобіль MAZDA-6, 2003 року випуску, а у червні 2009 року автомобіль MAZDA RX 8, номерний знак [NUMBER]. Право власності на дані автомобілі були зареєстровані за позивачем. Вважає, що на підставі ст. 60 СК України відповідачка є співвласницею обох автомобілів. Після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу у них визначився такий порядок користування даними автомобілями, у позивача був у користуванні автомобіль MAZDA-6, а у відповідача автомобіль MAZDA RX 8. Фактично протягом пьяти років даний порядок визнався і позивачем і відповідачем і тим самим право спільної сумісної власності сторонами не порушувався. Ствердження позивача про те, що спірний автомобіль був ним придбаний за особисті кошти не відповідає дійсності, оскільки оформлення біжової угоди та саме придбання спірного автомобіля відбулося 30.06.2009 року, тобто у період шлюбу та спільного ведення господарства. З відповіді ДАІ від 24.04.2015 року відповідачці стало відомо, що позивач продав автомобіль MAZDA-6 без її згоди, чим порушив її права, як спільного власника. Відповідачка вимушена була звернутися до суду з позовними заявами про визнання угоду купівлі-продажу недійсною та про поділ спільного майна подружжя, проте на даний час по даним позовам рішення суду не ухвалено. У звязки з тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і з приводу цього існує спір про порушені права відповідачки, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У судове засідання третя особа не зявилася, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У судовому засіданні встановлено, що 21.12.1991 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] про що було зроблено відповідний актовий запис за № 1928. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Дане рішення набрало чинності 27.01.2012 року. Автомобіль MAZDA RX 8, номерний знак [NUMBER], кузов JM1FE17N650146865, 2004 року випуску було придбано згідно біржнової угоди № А761-ТБ 30.06.2009 року, що підтверджується листом Управління Державтоінспекції ГУМВ України в Дніпропетровській області від 24.04.2015 року за № 14/64аз. Право власності на даний автомобіль було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 785569. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу зазначив, що сторони проживали разом однією сімєю до листопада 2009 року, тобто даний автомобіль було придбано [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в ч. 3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу, належить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. В судовому засіданні встановлено, що договір між подружжям на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя не укладався. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач зазначив, що автомобіль марки MAZDA RX 8 був придбаний за його власні кошти і він дозволив користуватися даним автомобілем до його першої вимоги про повернення. Проте, позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу про те, що даний автомобіль було придбано за його власні кошти. Таким чином, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що спірний транспортний засіб належить як позивачу так і відповідачу на праві спільної сумісної власності, отже, позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження через їх недоведеність, а тому в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed