Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

28 березня 2016 року позивач ПАТ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 21439,07 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 30.11.2011р. між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Позивач виконав свої зобовязання за договором. [PERSON] порушила виконання зобовязань за договором, внаслідок чого виникла заборгованість розміром 21439,07 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 1996,28 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 14815,69 грн., заборгованість з пені та комісії 3130 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 997,10 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, скерував в суд заяву, в якій просив слухати справу без його участі. Позов підтримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності. Просить відмовити повністю в задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані докази суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.11.2011р. між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.. В судовому засіданні встановлено, що позивач виконав свої зобовязання за договором, а відповідач [PERSON] порушила виконання зобовязань за договором, внаслідок чого виникла заборгованість розміром 21439,07 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 1996,28 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 14815,69 грн., заборгованість з пені та комісії 3130 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 997,10 грн. З пояснень відповідача вбачається, що кредитна картка була видана строком на 1 рік, після чого була заблокована. Позивач предявив позов лише 28.03.2016 р. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 258 ЦК України, до окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність строком 1 рік щодо стягнення пені та штрафу. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що жодного договору про збільшення позовної давності між сторонами не укладалося. Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа N 6-14цс14): відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна позиція, викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-240цс14 від 11.02.2015 р. Суд бере до уваги той факт, що строк позовної давності за вказаним договором збіг. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed