Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

27 червня 2017 року [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Добропільської міської ради Донецької області, в якому просить: визнати за ним право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що 29.01.2001 року його мати [PERSON] ( [PERSON] прізвище від попереднього шлюбу) отримала від виконкому Добропільської міської ради ордер № 5 на проживання з сім`ю в квартирі [ADDRESS] . У вказаному ордері зазначений і позивач. З того часу проживає за вказаною адресою. Після смерті матері, 30.03.2017 року залишився проживати у вказаній квартирі, 10.05.2017 року звернувся до Добропільського міського голови із заявою, в якій просив визнати його наймачем даної квартири. В червні 2017 року отримав відмову, мотивовану тим, що у зв`язку із зняттям з реєстрації в 2014 році та із великою заборгованістю зі сплати комунальних\~ платежів. У зв`язку з чим звернувся до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Крім обставин, викладених у позовній заяв пояснив, що позивач дійсно декілька разів змінював місце реєстрації проживання на м. Білозерське, вказане пов`язано з тим, що за життя матері позивач виписався з квартири, проте продовжував в ній фактично проживати, надавав допомогу матері, які сильно хворіла. Після смерті матері зареєструвати попереднє місце проживання не зміг, так як було відмовлено. Маючи намір проходити службу в зоні АТО зареєстрував місце проживання за іншою адресою, оскільки однією з умов вступу на військову службу є наявність реєстрації місця проживання. Водночас, весь час з моменту зняття реєстрації та по цей день позивач проживає в квартирі матері. Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позовних вимог не заперечувала, позов визнала. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в ній письмові докази судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] . 29.01.2001 року виконкомом Добропільської міської ради, на підставі рішення від 24.01.2001 № 27/2 гр. [PERSON] та членам її сім`ї ( [PERSON] син, [PERSON] - син) надана квартира за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] . 10.05.2017 року [PERSON] звернувся до міського голови м. Добропілля із заявою, в якій просив визнати його наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Листом від 30.05.2017 року позивачу повідомлено про те, що виконком Добропільської міської ради не може визнати його наймачем квартири з підстава зняття з 03.04.2014 року з реєстрації за даною адресою та у зв`язку з невиконанням обов`язків згідно договору з найму житла, оскільки наявна заборгованість по квартирній платі 8133,19 грн. та з водопостачання та водовідведення 9779,46 грн. 13.06.2017 року комісією, в складі майстра технічної дільниці Димитрова С.М., [PERSON] складено акт на предмет проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та з кв. [ADDRESS] [PERSON] , підтвердили, що [PERSON] проживає в квартирі з 24.01.2001 року по даний час. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що [PERSON] знає з дитинства, бував у нього вдома за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] постійно проживав та проживає за вказаною адресою, іноді навідувався до бабусі в м. Білозерськ. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що [PERSON] знає досить давно, підтримувала дружні стосунки з його матір`ю. [PERSON] постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , де й проживає на даний час, оскільки бачила, як він виносить сміття, іноді зустрічаються біля будинку. Згідно ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі ст. 6 громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання за реєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності, на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Вирішуючи вказаний спір, суд враховує, що вирішення питання про реєстрацію місця проживання особи в житловому приміщенні залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням (відсутність такого права, втрата права користування) відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Як встановлено судом, [PERSON] постійно проживав у квартирі за адресою:\~ [ADDRESS] , тобто набув права користування житловим приміщенням, був зареєстрованим в ньому за місцем проживання. Його відсутність в квартирі в строк понад 6 місяців не підтверджена в ході судового розгляду справи, зняття з реєстрації за місцем проживання та фактичне проживання в квартирі в даному випадку не позбавило позивача права на користування цим приміщенням, Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З урахуванням вищевикладеного позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved