Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

29.06.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання\~нерухомого майна\~спільною сумісною\~власністю подружжя,\~поділ спільного\~майна подружжяна\~обгрунтування якої\~зазначив,\~що 08.08.2004\~року між\~ним та\~відповідачкою було укладено та зареєстровано шлюб, який був розірваний згідно заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.12.2018 року по справі №161/15385/18. Під час спільного проживання у шлюбі, відповідачка [PERSON] набула у власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона була придбана під час перебування у шлюбі, а також вона була придбана за їх спільні грошові кошти як подружжя. Вказує, що вони разом з відповідачкою спільно проживали у даній квартирі, починаючи з моменту її придбання, вели спільний побут, спільно оплачували комунальні послуги. Наразі у вищевказаній квартирі зареєстровані він, відповідачка, а також їх спільні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного, просить визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та поділити вказану квартиру, виділивши йому Ѕ частки квартири. У судове засідання позивач [PERSON] подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. У судове засідання відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2004 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.12.2018 року було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 04.01.2019 року (а.с. 8-9). Із наведеного слідує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період часу з 08.08.2004 року по 04.01.2019 року. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 05.08.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1247, [PERSON] 05.08.2010 року було набуто у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-12). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами на момент придбання спірного майна фактично були припиненні шлюбні відносини, а також, що частка одного із подружжя у спільному майні є більшою, ані ж частка іншого. Зазначені вище обставини свідчать про те, що на квартиру [ADDRESS] поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , та їх частки у вказаному майні є рівними. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що на квартиру [ADDRESS] поширюються право спільної сумісної власності подружжя, а тому заявлені позовні вимоги [PERSON] є підставними та такими, що підлягають задоволенню. Частиною першою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною першою\~статті 142 ЦПК України\~визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачкою, з неї на користь позивача слід стягнути 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 454 грн. Інші 50%, тобто 454 грн., слід повернути позивачу безпосередньо із бюджету.

Outcome: approved