Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

27 листопада 2017 року позивач звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок літ. «Б-1» з ганком літ. «б», загальною площею 88,10кв.м., житловою 48,00кв.м., підсобною площею 40,10кв.м., та господарські будівлі і споруди, а саме: гараж «В», сарай літ. «Г», погріб літ. «гп», літня кухня літ. «Д», сарай літ. «Є», вбиральня літ. «Ж», душ літ. «З», огорожі № 1, 2, 3, 4, розташованих по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 08 січня 2008 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області знаходився житловий будинок літ. «А-1», який належав [PERSON] матері покійного чоловіка позивача, яка на підставі рішення виконкому Манченківської селищної ради від 30.06.1977р. побудувала житловий будинок літ. «Б-1» з ганком літ. «б», загальною площею 88,10кв.м., житловою 48,00кв.м., підсобною площею 40,10кв.м., та господарські будівлі і споруди, а саме: гараж «В», сарай літ. «Г», погріб літ. «гп», літню кухню літ. «Д», сарай літ. «Є», вбиральню літ. «Ж», душ літ. «З», огорожі № 1, 2, 3, 4, а старий будинок був знесений, однак за життя право власності не оформила. Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем був її син [PERSON], який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном. Також, позивач зазначила, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка, померлого 08.01.2008р., спадщину прийняла, оскільки зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями нотаріусом було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Діти позивача та спадкодавця відповідачі [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертались, спадщину після смерті батька не прийняли. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 26 грудня 2017 року о 16год. 00хв. Позивачем [PERSON] 27 листопада 2017 року подавалась заява про забезпечення доказів шляхом витребування з Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області відомостей щодо відкриття спадкових справ після смерті [PERSON], померлої 30.10.1994р. та [PERSON], померлого 08.01.2008р., щодо оформлення прав на спадкове майно і видачі заповітів. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року заява про забезпечення доказів задоволена, витребувано з Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області (м. Люботин, вул. Слобожанська, 24/1, Харківська область), відомості стосовно звернення з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини після смерті [PERSON], померлої 30 жовтня 1994 року та [PERSON], померлого 08 січня 2008 року, які проживали [INFO], а також відомості про складання [PERSON] та [PERSON] заповітів на чиюсь користь. З Харківського обласного державного нотаріального архіву (м. Харків, вул. Бібліка, б. 18) витребувано відомості щодо звернення із заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 30 жовтня 1994 року, яка на час смерті мешкала по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. 09 березня 1973 року Виконкомом Манченківської селищної ради Харківського району Харківської області на імя [PERSON] видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області в цілому. Рішенням протоколу № 12 засідання виконавчого комітету Манченківської селищної ради депутатів трудящих від 30 червня 1977 року [PERSON] дозволено здійснити перебудову старого житлового будинку за типовим проектом, будівництво господарчого сараю, знесення старого житлового будинку до прийняття нового будинку в експлуатацію. Зобовязано [PERSON] оформити перебудову та документацію в трирічний строк. Будівництво житлового будинку літ. «Б-1» з ганком по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області було завершено у 1981 році згідно даних технічного паспорту на домоволодіння, однак за даними КП «Люботинське бюро технічної інвентаризації» в експлуатацію не здано, право власності не оформлено. [PERSON] померла 30 жовтня 1994 року, актовий запис про смерть № 71. Єдиним спадкоємцем після її смерті залишився її син [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження останнього серії ЯИ № 533935. [PERSON] помер 08 січня 2008 року, актовий запис про смерть № 8. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 1978 року, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-ВЛ № 479496. Позивач [PERSON] 21 листопада 2008 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий № 3-2716, на грошовий вклад з нарахованими відсотками після смерті чоловіка [PERSON], померлого 08 січня 2008 року, яке посвідчено державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області та в якому зазначено, що спадкоємцем усього майна покійного є його дружина [PERSON]. Відповіддю Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 16 січня 2009 року № 59/1-09 позивачу рекомендовано звернутися до суду з питання оформлення права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області, оскільки правовстановлюючий документ на нерухомість відсутній, у звязку з чим нотаріус не має можливості видати Свідоцтво про право на спадщину за законом. Листом від 07.12.2017р. № 1576/01-16 Друга державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області повідомила, що після померлої 30 жовтня 1994 року [PERSON], із заявою про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину ніхто із спадкоємців не звертався, спадкова справа не відкривалась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Інформація про заповіти/спадкові договори у Спадковому реєстрі відсутня. Після смерті [PERSON], померлого 08 січня 2008 року, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина [PERSON], на підставі якої була заведена спадкова справа. Інших заяв про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в шестимісячний строк не зареєстровано. Інформація про заповіти/спадкові договори у Спадковому реєстрі відсутня. 21 листопада 2008 року за реєстровим № 3-2716 Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на майно [PERSON], яке складається з грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаціями, які знаходяться в ТВБВ Ощадбанку № 10020/0195 м. Харкова та ТВБВ Ощадбанку № 5483/058 м. Люботин. Відповідно до ст. 4, ч. 1 ст. 26, ст. 19, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. До документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на нерухоме майно, віднесено також рішення суду. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 01 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Питання набуття права власності у 1970-х-1980-х роках регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Положеннями ст. 4, ст. 86 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Отже, після побудови у 1981 році [PERSON] житлового будинку літ. «Б-1» на господарських споруд по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області вона набула право власності на них. Державна реєстрація права власності на домоволодіння не була передбачена чинним на момент завершення будівництва законодавством. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР (в редакції закону 1960 року, який діяв на момент відкриття спадщини), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 526 зазначеного кодексу, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до вимог ч. 1ст. 548 ЦК УРСР (в редакції закону 1960 року, який діяв на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Дії, що свідчать про прийняття спадщини встановлені ч. 1 ст. 549 зазначеного кодексу, зокрема: визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння, спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 12, ст. 13, ст. 19, ст. 49, ст. 50, ст. 55 Закону України «Про власність», введеного в дію з 15.04.1991 р. Постановою Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 р. N 885-XII, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права приватної власності є зокрема жилі будинки. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. Власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Так, після смерті своєї матері 30 жовтня 1994 року, [PERSON] фактично прийняв спадщину, яка складалась з житлового будинку літ. «Б-1» з ганком та надвірних будівель по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області, оскільки проживав разом з нею до дня смерті і вступив у володіння спадковим майном. Зазначеними нормами цивільного законодавства, яке діяло на момент виникнення права на спірний житловий будинок у [PERSON] в порядку спадкування після смерті матері, не було встановлено обовязкової реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 328, ст. 373 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об'єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадку входять всі права та обов'язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадок виникає в день відкриття спадку відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. ст. 1268-1270, 1272ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу- 6 місяців з моменту відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Діти померлого [PERSON] відповідачі [PERSON] та [PERSON] не звертались до натаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька, до дня смерті з ним не проживали, тож вважаються такими, що не прийняли спадщину. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що [PERSON] вступив у фактичне управління та володіння спадковим майном після смерті матері, суд вважає, що він набув право власності на спірний житловий будинок, отже воно є спадковим майном після його смерті і необхідно визнати право власності за позивачем на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Коцюбинського № 28 в смт. Манченки Харківського району Харківської області в порядку спадкування за законом. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та залишає за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved