Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

28.12.2018 року [PERSON] звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із цивільним позовом до [PERSON] з вимогою про зобов`язання виконання умов договору. Мотивуючи вимоги тим, що між сторонами по справі 09.09.2011 року було укладено інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості із викладенням умов та порядку виконання останнього сторонами по справі. Так, згідно п. 2.1 договору предметом укладеного договору є участь сторін договору у будівництві об`єкту будівництва з отриманням у власність інвестора житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.4 договору інвестор здійснює фінансування будівництва шляхом внесення інвестиції, а забудовник забезпечує реалізацію інвестиції інвестора для будівництва об`єкту будівництва згідно з п. 1.1 договору. А згідно п. 2.8 договору забудовник передає на безкоштовній основі земельну ділянку, яка є його особистою приватною власністю, для обслуговування будинку за адресою: [ADDRESS] . Що додатково підтверджується положеннями пункту 2.9.1 про здійснення внеску забудовником у формі земельної ділянки. Зі свого боку позивачем, як стороною договору, 01.08.2016 року було завершено виконання передбачених договором обов`язків, що підтверджується доказами здійснення цільових внесків коштів, отриманих відповідачем у повному обсязі, що підтверджується копіями розписок. Однак, відповідач ухиляється від виконання передбаченого договором обов`язку в частині передачі у власність позивача земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та передбаченої для здійснення реєстраційних дій необхідної документації (декларація завершення будівництва, декларація введення новоствореного нерухомого майна в експлуатацію, та технічну документацію на будівлю). З огляду на зазначене, позивач вимушений звернутися до суду. 26.06.2019 року ухвалою суду було залучено до участі по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання виконання умов договору, в якості співвідповідача - [PERSON] . 10.07.2019 року [PERSON] , користуючись своїм правом відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, подала через канцелярію суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про визнання інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості недійсним. Відповідно до положень ст. 193 ЦПК відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 16.07.2019 року ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості недійсним до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зобов`язання виконання умов договору. [PERSON] мотивувала зустрічний позов тим, що укладений Інвестиційний договір, а також розписки суперечать вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність» та ст. 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». Так, в момент вчинення правочину [PERSON] та [PERSON] не додержано вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, порушення ч.Зст.4 Закону України «Про інвестування», оскільки фінансування спорудження об`єктів житлового будівництва за рахунок залучених від фізичних осіб коштів можливе лише шляхом створення фондів фінансування будівництва. На підставі зазначеного просила суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про задоволення первісного позову, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник співвідповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Пазурчик В.Д. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, просила відмовити у його задоволенні, підтримала зустрічний позов в повному обсязі, просила про його задоволення. Відповідач за обома позовами [PERSON] визнав первісний позов, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Заслухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що звертаючись до суду 28.12.2018 року [PERSON] в обґрунтування позовних вимог надає копію інвестиційного договору, який підписаний між ним та [PERSON] 09.09.2011 року та копії розписок від 09.09.2011 року, 16.08.2012 року, 23.09.2014 року та 01.08.2016 року на загальну суму 1 780 000 грн. Позивач стверджує, що він згідно умов договору передав грошові кошти (інвестиції) для фінансування будівництва об`єкта нерухомості (житлового будинку) на земельній ділянці, що розташована в [ADDRESS] . Будь-яких інших підтверджень та доказів, які б свідчили про укладення договору, його реєстрації, інших документів на підтвердження стану виконання угоди між сторонами позивачем або відповідачем, суду не надано, посилання на документи, що підтверджують право власності [PERSON] , в договорі від 09.09.2011 року відсутні. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та відповідач, [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 22.07.2006 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.07.2017 року, справа № 489/2384/17 шлюб між сторонами було розірвано. За період шлюбу подружжя набуло, зокрема, земельну ділянку площею 1000 кв. м., за [ADDRESS] , кадастровий № 48101366600:07:002:0012, відповідно до договору купівлі - продажу 06.09.2011р. посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яковлевою Н.П. (при вчиненні правочину договір був оформлений на [PERSON] ) 30.08.2017 року [PERSON] звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] про визнання вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю в рівних частках, а також спільного будівництва зведеного на ній в розмірі 3\\4 між сторонами відповідно. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.02.2019 року справа № 488/3103/17, позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.05.2019 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва (справа № 488/3103/17) від 18.02.2019 року в частині визнання за [PERSON] права власності на об`єкт незавершеного будівництва змінено, та визнано за останньою права власності на Ѕ частку об`єкту незавершеного будівництва, що розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м., за [ADDRESS] , кадастровий № 48101366600:07:002:0012. 12.02.2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду за касаційною скаргою [PERSON] Постанову Миколаївського апеляційного суду від 14.05.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020р.(№61-12010св19) встановлено, що участь у придбанні земельної ділянки, а також у будівництві здійснювали виключно [PERSON] та [PERSON] , та інші особи ніякої участі не приймали, будівництво здійснювалось за кошт подружжя, на здійснення будівництва реалізовувалось майно яке належало [PERSON] та [PERSON] (квартира, бізнес, земельна ділянка, власні фінансові збереження і т.д.). Рішенням касаційної інстанції встановлено, що згідно з декларації про готовність об`єкта до експлуатації, замовником будівництва житлового будинку з мансардою по [ADDRESS] , є [PERSON] , а відповідно до п. 4 вказаної декларації будівництво здійснювалось власними силами. Судом Касаційної інстанції перевірено та підтримано рішення судів першої та апеляційної інстанції по справі, що не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги відповідача по справі [PERSON] , що місцевий суд безпідставно відмовив у залученні до участі у справі особу, яка за власні кошти побудувала спірний об`єкт незавершеного будівництва. Тобто, рішеннями судів встановлено, що інші особи, окрім подружжя участі у будівництві не приймали, грошових коштів не надавали. Суд Касаційної інстанції у вказаній справі, дійшов висновку, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що спірний об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016р. у справі №6-47цс16 і, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019р. в справі №158/2404/13-впровадження №61-21466 св 18). Крім цього, Суд Касаційної інстанції встановив, що судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права під час відкриття провадження у справі. Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування. Правовий аналіз встановлених фактів, який ґрунтується на положеннях норм процесуального та матеріального права дозволяє суду дійти висновку, що підстави для задоволення первісного позову у суду відсутні. Що стосується зустрічних позовних вимог, то суд виходить із наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Укладений Інвестиційний договір від 09.09.2011 року, а також розписки (графік інвестування) суперечать вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність» та ст. 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». В момент вчинення правочину [PERSON] та [PERSON] не додержано вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, порушення ч.Зст.4 Закону України «Про інвестування», оскільки фінансування спорудження об`єктів житлового будівництва за рахунок залучених від фізичних осіб коштів можливе лише шляхом створення фондів фінансування будівництва. Законом України від 15.12.2005р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені зміни до Закону України «Про інвестиційну діяльність» ст. 4 доповнено частиною третьою про те, що об`єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об`єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється із використанням недержаних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об`єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості. Вказаний Закон України передбачає обмеження щодо фінансування спорудження об`єктів житлового будівництва за рахунок залучених від фізичних осіб коштів. Таке фінансування можливе виключно шляхом створення фондів фінансування будівництва. Згідно доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається здійснення фінансування через інститути сумісного інвестування, більш того встановити джерело походження грошових коштів інвестора неможливо. На думку суду, [PERSON] та [PERSON] мали свідомий намір невиконання зобов`язань договору та вказаний правочин укладався ними недобросовісно з метою ухилитися від майнової відповідальності, передбаченої законом, а також приховування справжніх намірів учасників правочину (зокрема поділу майна подружжя) тому він є фіктивним. Окрім цього, в будівництво вкладались виключно кошти подружжя, що встановлено рішеннями судів про розподіл майна подружжя. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При фіктивному правочині має бути відсутнім намір створити юридичні наслідки на момент його вчинення, є неможливим виникнення будь-яких майнових наслідків і відповідно застосування двосторонньої реституції, оскільки такий правочин не може породжувати юридичних наслідків. Таким чином, спірний правочин містить усі ознаки фіктивного правочину, тому має бути визнаний судом недійсним, без застосування будь-яких наслідків реституції. Аналогічна позиція викладена у справі №6-13298св12 від 18.07.2012р. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ. На підставі викладеного, суд вважає зустрічні позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved