Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

26 січня 2016 року, [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила суд, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого 28.03.2015 р. на спадкове майно у вигляді : житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,0837 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, пров. Ювілейний, 2, враховуючи прийняття нею вказаної спадщини в порядку ст. 1268 ч. 3 ЦК України у звязку з проживанням зі спадкодавцем на час відкриття спадщини з посиланням на письмову відмову нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Однак, під час знаходження даної справи в суді, позивачка [PERSON] померла 29.02.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 448309 від 01.03.2016 р., заливши нотаріально посвідчений заповіт від 02.04.2015 р. (реєстр. № 612) на ім`я [PERSON], який є єдиним спадкоємцем після смерті заповідача [PERSON], і якого ухвалою суду від 09.12.2016 р. було залучено до участі у справі у якості позивача в порядку ст. 37 ЦПК України, як правонаступника (спадкоємця) [PERSON], померлої 29.02.2016 р. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов, просив його задовольнити та на підставі ст. 158 ч. 2 ЦПК України, слухати справу за його відсутністю (а.с. 90). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свою письмову заяву з проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 59). Дослідивши матеріали справи та спадкові справи № 18/2015 та № 18/2016, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частина 1 статті 1223 ЦК України зазначає, що право спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно із ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Приписи ст. 1261 ЦК України встановлюють, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1268,1269 ЦК України передбачено спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема : індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 р. документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996 р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р., яка діяла до 13.12.1995 р. реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу : а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. У відповідності до п. 2 Розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VI від 07.07.2011 р. земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного кадастру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Пунктами 49,50 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» № 1051 від 17.10.2012 р., поземельна книга ведеться за встановленою формою, заводиться під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи обєднання, а також відновлення їх меж). Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Дата відкриття поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки. Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки. Суд встановив, що спадкодавець [PERSON], який був чоловіком [PERSON] помер 28.03.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 412734 від 31.03.2015 р. та свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 363006 від 06.08.1984 р. (а.с. 9,10). Після смерті спадкодавця [PERSON], померлого 28.03.2015 р. відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, пров. Ювілейний, 2 та позначений на плані під літ. «А», загальною площею 31,6 кв.м, житловою 13,9 кв.м, 1 коридор, площею 5,1 кв.м, 2 кухні, площею 12,6 кв.м, 3- житлової кімнати, площею 13,9 кв.м, сараю під літ. «Б», який був побудований спадкодавцем у 1968 р. згідно рішення Великодолинської с/р від 20.04.1967 р. про відвід [PERSON] земельної ділянки за вищевказаною адресою під будівництво індивідуального житлового будинку, зведеним оціночним актом по домоволодінню № 2 від 19.12.1975 р., нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 20.03.1968 р. (реєстр. № 613), посвідченим від імені виконкому Великодолинської с/р, будинковою книгою по вказаній адресі, за якою були зареєстроване подружжя [PERSON] та технічним паспортом на спадковий будинок від 28.12.2015 р. на ім`я [PERSON] (а.с. 14-29). Крім цього, до складу спадщини увійшла земельна ділянка площею 0,0837 га призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка, згідно запису земельної шнурової книги № 17, сторінка № 63, на підставі рішення Великодолинської с/р № 523 від 24.04.1994 р. «Про безкоштовну передачу в приватну власність [PERSON] раніше надану земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, пров. Ювілейний, 2 була передана у власність [PERSON] (а.с. 30,31). До нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], померлого 28.03.2015 р. звернулась його дружина [PERSON] і якій було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, які за життя не отримав спадкодавець, не зареєструвавши належним чином своє право власності на вищевказане нерухоме майно, який за життя, згідно технічного паспорту, у 1968 р. побував спадковий будинок, однак не оформив своє право власності на вищевказаний житловий будинок і земельну ділянку, не отримавши правовстановлюючих документів на нерухоме майно, хоча згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, що стало підставою відмови нотаріусом у видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 45,46). Аналізуючи приписи норм вищевказаного законодавства та статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. Таким чином, суд вважає, що спадкодавець [PERSON], померлий 28.03.2015 р. у відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та у відповідності до п. 2 РозділуVII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VI від 07.07.2011 р. земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру і пунктів 49,50 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» № 1051 від 17.10.2012 р., - за життя набув право власності на нерухоме майно у вигляді вищевказаного садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, побудувавши вказаний будинок у 1960 р. та на спадкову земельну ділянку. Суд встановив, що під час знаходження даної справи в суді, позивачка [PERSON] померла 29.02.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 448309 від 01.03.2016 р., заливши нотаріально посвідчений заповіт від 02.04.2015 р. (реєстр. № 612) на ім`я [PERSON], який є єдиним спадкоємцем після смерті заповідача [PERSON], і якого ухвалою суду від 09.12.2016 р. було залучено до участі у справі у якості позивача в порядку ст. 37 ЦПК України, як правонаступника (спадкоємця) [PERSON], померлої 29.02.2016 р. (а.с. 83,92). 03.03.2016 р. [PERSON], як єдиний спадкоємець, звернувся до нотаріуса з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 82,86). Згідно нотаріально посвідченого заповіту від 02.04.2015 р. (реєстр. № 612) заповідач [PERSON], в присутності двох свідків, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження : все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй, та на що вона за законом матиме право вона заповідала [PERSON] (а.с. 86). Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved