Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

27.03.2014 року [PERSON] звернулася до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у визначенні порядку розпорядження та користування земельною ділянкою. 30.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Балтської міської ради, [PERSON] про встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом по наявному шляху. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 30.05.2014 року позовна заява [PERSON] до Балтської міської ради Одеської області та [PERSON] про встановлення земельного сервітуту на право проїзду транспортним засобом по наявному шляху об'єднана в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у визначенні порядку розпорядження та користування земельною ділянкою. Свою вимогу [PERSON] мотивує тим, їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 1024 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Постановою Балтського районного суду Одеської області від 19.02.13 року скасовано рішення виконавчого комітету Балтської міської ради народних депутатів № 101 від 19.04.1984 р. в частині вилучення в міськземфонд земельної ділянки у [PERSON] 27.8 кв.м. для загального проїзду між будинками зі сторони вул. Петровського. Не зважаючи на те, що Постановою суду від 19.02.13 р. скасовано рішення виконавчого комітету Балтської міської ради народних депутатів № 101 від 19.04.1984 р. в частині вилучення в міськземфонд земельної ділянки у [PERSON] 27.8 кв.м. для загального проїзду між будинками зі сторони вул. Петровського, яким їй чинили перепони у приватизації земельної ділянки, але на даний час і досі існують перепони у приватизації земельної ділянки та користуванні земельною ділянкою тому, що [PERSON] та [PERSON] чинять їй перепони, а саме: не звільняють її земельну ділянку, та не дають можливості встановити паркан по її межі. Відносно позову [PERSON]. пояснила, що дозвіл на будівництво гаража їй видавався для мотоцикла із боковим причепом, а вигрібна яма побудована без відповідного дозволу. Та якби гараж був побудований відповідно до дозволених розмірів, то [PERSON]. могла заїжджати до гаражу по своїй земельній ділянці з іншої сторони житлового будинку, а необхідності заїзду до вигрібної ями небуло б, оскільки вона побудована незаконно. [PERSON] та її представник підтримали свій позов, і просять його задовольнити, а в задоволені позову [PERSON] просять відмовити. Свою вимогу [PERSON] мотивує тим, що вона зі своєю родиною проживає у приватному будинку, який вона фактично прийняла у спадок від батьків. Поруч з її будинком мешкає [PERSON] Обидва домоволодіння будувалися ще до вступу в силу ЗК України, і по теперішній час кадастровий номер земельним ділянкам, на яких побудовані домоволодіння не присвоєно. По частині земельної ділянки, площею 27,8 кв.м., яка була повернута в користування [PERSON] вищевказаною постановою Балтського районного суда,- проходить проїзд до її гаражу та вигрібної ями, куди можливо проїхати лише цим шляхом. На даний час, [PERSON] перешкоджає та чинить їй перепони у проїзді до гаражу та вигрібної ями, та наполягає на будуванні паркану, тому вона просить відмовити [PERSON] у задоволені позову, та навпаки просить задовільнити її позов про встановлення постійного сервітуту, а саме проїзд транспортним засобом на безоплатній основі до гаражу та вигрібної ями. [PERSON] в судовому засіданні просить задовольнити її позов, а в задоволені позову [PERSON] просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач Балтська міська рада в судове засідання не зявилася, але надала заяву від 29.05.2014 року ( а.с. 46) про розгляд справи в її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши зібранні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Однак [PERSON] та [PERSON], не звільняють земельну ділянку [PERSON], не дають встановити паркан по її межі, заїздять на її земельну ділянку великоваговими автомашинами, які стрясають землю від чого сідає фундамент будинку, а стіни тріскаються, не надають згоди на приватизацію, отже чинять перешкоди позивачці в користуванні даною земельною ділянкою. У відповідності з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України та п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України, способами захисту цивільних прав та інтересів та способами захисту прав на земельні ділянки можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Судом встановлено, що висновком відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Балтської райдержадміністрації щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] від 06.12.2013 року № 13-15/595, встановлено, що [PERSON] погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та можливості відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,1084, з них 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0084 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 9). Згідно з довідкою виданою 31.12.2013 року № 1587 Балтською міською радою Одеської області відмовлено у погоджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, тому що згідно з вимогами ст. 198 ЗК України невід'ємною частиною кадастрової зйомки є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами (а.с. 10). Відповідно до акту обстеження земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] від 26.09.2013 року, встановлено, що при обстежені земельної ділянки комісією встановлено, що відстань від стіни будинку № 39-а до межі будинку № 37 складає 2,20 м, що не дає можливості здійснювати проїзд автотранспорту. У дворі будинку № 39-а з боку будинку № 39 розташована вигрібна яма, під'їзд до якої здійснюється за рахунок проїзду загального користування між будинками № 39 та № 39-а, тому пропозиції комісії: відстань між будинками № 39 та № 39-а залишити як проїзд загального користування (а.с. 106). Відповідно до постанови Балтського районного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року рішення виконавчого комітету Балтської міської ради народних депутатів № 101 від 19.04.1984 року в частині вилучення в міськземфонд земельної ділянки у [PERSON] 27,8 кв.м. для загального проїзду між будинками зі сторони вул. Петровського скасовано (а.с. 6). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. При цьому, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Ст. 2 ЗК України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Ст. 96 ЗК України передбачено, що землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватись правил добросусідства, тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, як встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, протиправна поведінка відповідачів перешкоджає позивачці здійснювати права користування та розпорядження належною земельною ділянкою. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - обґрунтовані, доведені в судовому засіданні та такі, що підлягають задоволенню. Що стосується спірних правовідносини між сторонами, пов'язаних з пред'явленням позову про встановлення земельного сервітуту, то на нього поширюється дія ст. ст. 401-404 ЦК України та ст. ст. 98-100 ЗК України. Зокрема, відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно зі ст. 402 ЦК України, якою визначено порядок встановлення сервітуту, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатація ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорація тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Ст. 99 ЗК України встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як право проходу, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прогону худоби по наявному шляху. Як передбачено ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Суд враховує, що між сторонами не досягнуто згоди щодо встановлення земельного сервітуту. [PERSON] категорично заперечує щодо вилучення із її користування частини земельної ділянки для влаштування заїзду до гаражу , оскільки із іншої сторони є наявний під`їзд. Окрім того, що [PERSON] мають наявний заїзд з іншого боку будинку, суд звертає також увагу, що вони не вправі вимагати питання встановлення сервітуту із [PERSON], так як не являються власниками земельної ділянки, на якій розміщено об`єкти нерухомого майна,так і не являються власниками нерухомого майна,а саме домоволодіння. При цьому правовідносини, які виникли між сторонами на даний час не підлягають врегулюванню у спосіб встановлення земельного сервітуту. Крім того ,якби [PERSON] являлася власником домоволодіння, то вона повинна була звернутися до [PERSON] з пропозицією про укладання договору про земельний сервітут, повинна була запропонувати їй договір, в якому були б зазначені умови та порядок використання земельної ділянки, а у разі відмови [PERSON] укласти такий договір, [PERSON] має право звернутися з позовом до суду. З наданих сторонами доказів вбачається, що [PERSON] не зверталася належним чином до [PERSON] у відповідності до ст. 402 ЦК України з метою укладення договору про встановлення земельного сервітуту, сторони не вирішували питання про укладення договору сервітуту у встановленому порядку, а оскільки порядок укладення договору сервітуту не виконаний, то звернення [PERSON] з позовом до суду про встановлення такого сервітуту на даний час є недоцільним. Закон вимагає від [PERSON] надання суду доказів того, що нормальне використання земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб [PERSON] неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Також слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Ч. 3 ст. 101 ЗК України передбачено право власника чи землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Суд вважає, що умови земельного сервітуту, який [PERSON] вимагає, є такими, що суперечать вимогам закону, є належним чином не конкретизованими та не обґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] просить встановити безстроковий безоплатний земельний сервітут на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, при цьому вона ніяким чином не обґрунтовує доцільність встановлення саме безоплатного земельного сервітуту, в судовому засіданні вказала, що наявного шляху на зазначених нею земельних ділянках не існує, тобто вона фактично вимагає надання їй права користуватися частиною земельної ділянки, власником якої є держава та яка передана в користування [PERSON] Доводи [PERSON] про те, що без встановлення земельного сервітуту вона не матиме змоги використовувати свою земельну ділянку за призначенням, на увагу не заслуговують, оскільки ніяких доказів стосовно того, що відсутність такого сервітуту перешкоджає їй користуватися своєю земельною ділянкою, не надано. Згідно з дозволом на будівництво гаража № 103 від 11.11.1983 року, - дозволено на даній земельній ділянці будівництво гаражу розміром два на три метри, тобто для мотоцикла із боковим причепом, до якого проїзд можливий з іншої сторони житлового будинку, і відпадає необхідність використовувати земельну ділянку [PERSON].( а.с. 38). Крім того, фактично на земельній ділянці домоволодіння № 39-а збудований гараж в експлуатацію не здавався, в схематичному плані гараж та вигрібна яма не відображені, в наявності тільки акт про закінчення будівництва та ввода в експлуатацію від 19 серпня 1982 року (а.с.35-37). За вказаних обставин, оцінивши досліджені докази у свій сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених [PERSON] позовних вимог про встановлення земельного сервітуту, у зв'язку із чим у задоволенні її позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. А також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 200 грн. На підставі ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування по справі. На підтвердження цих обставин [PERSON] додано до матеріалів справи квитанцію від 31.07.2014 року з найменуванням послуг у виді юридичної допомоги на суму 1500 грн. (а.с.94). [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 121,80 грн. згідно квитанції № 148 від 26.03.2014 року (а.с. 1). Таким чином підлягають стягненню з відповідачки-позивачки витрати на сплату судового збору в сумі 121,80 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved