Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

28 листопада 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення із відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором № 014/0014/82/62326 від 07.08.2007 року в сумі 623329,74 долара США, що складає еквівалент в національній валюті по курсу НБУ 4 978 970,96 грн., із них: 351621,20 доларів США, що еквівалентно 2 808 644,66 грн. - заборгованість по сумі кредиту; 224280,12 доларів США що еквівалентно 1 791 482,31 грн. - несплачені відсотки; 47428,42 долара США, що еквівалентно 378 843,99 грн. - нарахована пеня. Також позивач просив стягнути солідарно з відповідачів судовий збір в розмірі 3441 грн. Свої вимоги ПАТ «Райффазен Банк Аваль» обґрунтовує тим, що 29 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0054/7475556, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395 920 доларів США. З метою виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір поруки від 29 травня 2007 року між Банком та [PERSON] Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором було укладено Договір поруки від 07 червня 2007 року між Банком та [PERSON] Позичальник [PERSON] не виконував взятих на себе зобов`язань по оплаті кредиту, у зв`язку із чим, відповідачам було направлено повідомлення про дострокове погашення кредиту. У зв`язку із тим, що відповідачами не було погашено кредит позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. 05 лютого 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» звернулося до суду з заявою про заміну позивача правонаступником, обґрунтовуючи це тим, що 27 квітня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/57, відповідно до якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передав всі права вимоги за спірним кредитним договором. В подальшому, АТ «Оксі Банк» уклало ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» договір відступлення права вимоги від 27 квітня 2018 року, відповідно до якого відступило всі права вимоги до відповідачів за кредитним портфелем. Ухвалою Київського районного суду м Одеси від 11.02.2019 року було замінено позивача в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». В судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. До судового засідання 26.06.2019 року представник позивача не з`явився, повідомлявся, надав до суду заяву з проханням слухати справу у їх відсутність. Представник [PERSON] надала до суду заперечення, в яких вказувала, що банком вже була стягнута заборгованість за спірним кредитним договором і повторне стягнення неможливе. Також представник вказувала на те, що договором не передбачено стягнення процентів та пені після закінчення строку договору. Крім того, представник відповідача подала заяву про застосування строків позовної давності, у зв`язку із чим, просила в задоволенні позовних вимог відмовити. До судового засідання 26.06.2019 року представник [PERSON] не з`явився, повідомлявся, надав до суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність. Представник [PERSON] також надала до суду заперечення в яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що договір поруки було припинено, а відтак і неможливе стягнення з її довірителя. До судового засідання 26.06.2019 року представник [PERSON] не з`явився, повідомлявся, надав до суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність. [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, що 29 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0054/7475556, відповідно до п.1.1 якого [PERSON] було надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395 920 доларів США. В свою чергу, [PERSON] зобов`язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту зі сплатою процентів за його користування. Відповідно до п.1.2 кредитного договору кредит надавався строком по 29 травня 2027 року. З метою забезпечення виконання кредитного договору 29 травня 2007 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки. Аналогічний договір поруки від 07 червня 2007 року було укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 07 червня 2007 року [PERSON] уклав з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки, відповідно до якого передав квартири [ADDRESS] , в якості забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору. 26 травня 2008 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило на адресу [PERSON] претензію-вимогу про дострокове повернення кредиту. В цей день, а саме 26 травня 2008 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту, у в`язку із невиконанням боржником своїх зобов`язань. 24 вересня 2008 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 червня 2011 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен банк Аваль» були задоволені та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитом на загальну суму 529 564,92 долара США. Згідно відповіді відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 18.07.2016 року, на виконанні виконавчої служби знаходився виконавчий лист, виданий 18 серпня 2011 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з відповідачів вищезазначеної заборгованості в розмірі 529 564,92 долара США. На нерухоме майно, у вигляді іпотечних квартир [ADDRESS] державним виконавцем було звернуто стягнення для задоволення вимог Банку і вказані квартири були реалізовані з публічних торгів. Згідно розрахунку наданого позивачем, 15 березня 2012 року було зараховано суму на погашення кредиту в розмірі 41 302,74 долара США. У в`язку із тим, що заборгованість не була повністю погашена Банк, 28 листопада 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 623329,74 доларів США, що складає еквівалент в національній валюті по курсу НБУ 4978970,96 грн., із них: 351621,20 доларів США, що еквівалентно 2 808 644,66 грн. - заборгованість по сумі кредиту; 224280,12 доларів США що еквівалентно 1 791 482,31 грн. - несплачені відсотки; 47428,42 долара США, що еквівалентно 378 843,99 грн. - нарахована пеня. 05 лютого 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» звернулося до суду з заявою про заміну позивача правонаступником, з тих підстав, що 27 квітня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/57, відповідно до якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передав всі права вимоги за кредитним договором № 014/0054/7475556. В подальшому, АТ «Оксі Банк» уклало з ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» договір відступлення права вимоги від 27 квітня 2018 року, відповідно до якого відступило всі права вимоги до відповідачів за кредитним портфелем, в тому числі, і за кредитним договором 014/0054/7475556. Ухвалою Київського районного суду м Одеси від 11.02.2019 року було замінено позивача в особі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». В судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» підтримала позовні вимоги заявлені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в позовній заяві від 28 листопада 2013 року. Правове обґрунтування в частині позовних вимог до [PERSON] . Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги банку. У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Щодо нарахування пені необхідно враховувати вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Виходячи з викладеного, слід зробити висновок, що вимоги про стягнення з [PERSON] не підлягають задоволенню, так як існує рішення Київського районного суду м. Одеси 21 вересня 2010 року, яке набуло законної сили про стягнення з [PERSON] основної суми боргу, а відтак повторне стягнення основного боргу з боржника є неприпустиме, навіть в разі, якщо суми від реалізації заставного майна було недостатньо на його погашення. Крім того як вбачається із матеріалів справи, Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про дострокове стягнення кредиту у повному обсязі - 24 вересня 2008 року, змінивши тим самим порядок, умови і строк дії кредитного договору. З даним позовом про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) та процентів і неустойки, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення, банк звернувся у листопаді 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності в частині вимог про стягнення процентів та пені, про яку було заявлено відповідачем у судовому засіданні. Правове обґрунтування в частині позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Крім того, правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором, повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.1 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Таким чином, строк пред`явлення вимоги до поручителів сплинув. Кім того, п.4.1 договору поруки встановлено, що порука припиняється, якщо банк в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України) Із матеріалів справи вбачається, що банк змінив строк виконання зобов`язання пред`явленням позову до суду 24 вересня 2008 року, а до суду з даним позовом звернувся лише в листопаді 2013 року, у зв`язку із чим порука є припиненою. При таких обставинах, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed