Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

28 травня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 634 504, 70 грн., три відсотки річних у розмірі - 26 753, 00 грн., пеня - 269 672, 91 грн., інфляційне збільшення - 25 056, 86 грн., а всього 955 987, 47 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 15 квітня 2017 року між ним та відповідачем була укладена розписка про одержання грошових коштів у простій письмовій формі. З вказаної розписки вбачається, що позивач передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі - 25 000, 00 доларів США, а [PERSON] отримав від позивача вказану суму грошових коштів. Відповідач зобов`язався повернути позивачу суму коштів у строк до 31 грудня 2017 року, однак у встановлений термін кошти не повернув. 30 квітня 2018 року відповідач повернув 1 500, 00 доларів США, того ж дня між сторонами було досягнуто домовленості про відстрочення повернення залишку коштів у розмірі 23 500 доларів США до кінця 2018 року. Однак до теперішнього часу кошти залишаються неповернутими, що і стало підставою для звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Призначено підготовче судове засідання. 03 вересня 2020 року від відповідача по справі надійшла заява про визнання позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/3282/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. 22 вересня 2020 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , [PERSON] про визнання розписки недійсною. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання розписки недійсною - повернуто заявникові. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі просив суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечував. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами, Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 15 квітня 2017 року [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 1 МВМ Жовтневого РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 10.11.1999 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , взяв у борг у [PERSON] , ІІН [NUMBER] , суму у розмірі 25 000, 00 доларів США. Борг зобов`язався повернути у строк до 31.12.2017 року. (а.с. 7) 30 квітня 2018 року відповідач [PERSON] повернув грошові кошти у розмірі 1 500, 00 доларів США та сторони погодили строк остаточного повернення суми позики - 31 грудня 2018 року. Однак, у зазначену дату відповідач кошти не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми. В свою чергу відповідно ст.545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12). 11 грудня 2020 року позивачем було надано суду оригінал розписки від 15.04.2017 року. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем по справі було надано оригінал розписки від 15.04.2017 року, яка знаходилась у нього, то дійсно 15.04.2017 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У строк, встановлений у розписці, відповідач грошові кошти не повернув. Вимогу по повернення боргу від 30.03.2020 року не виконав. (а.с. 8) Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, судом було встановлено, що неповернутою сумою боргу є 23 500, 00 доларів США, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач просив суд стягнути суму боргу в еквіваленті гривні, що на день винесення рішення судом становить 666 695, 00 грн. ( 23 500, 00 доларів США х 28, 36 = 666 695, 00 грн.) Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача три відсотки річних за користування позикою у розмірі 26 753, 00 грн. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Саме така позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, суд знаходить не правильним розрахунок позивача, щодо нарахування 3% річних та зазначає, що за період з 01.01.2019 року по день винесення рішення судом (11.12.2020 року) сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1 371,48 доларів США (23 500, 00 Х 711 днів Х 3 / 100 / 365 = 1 371,48 доларів США) Оскільки позивач просив суд стягнути 3 відсотки річних в еквіваленті гривні, що на день винесення рішення судом становить 666 695, 00 грн. ( 23 500, 00 доларів США х 28, 36 = 666 695, 00 грн.) Також, позивач просив суд стягнути з відповідача індекс інфляції за весь час прострочення. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Так, вимоги [PERSON] в частині стягнення індексу інфляції задоволенню не підлягають. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача неустойку - пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 269 672, 91 грн. Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. З матеріалів справи вбачається, що розпискою не було передбачено розміру неустойки за порушення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим суд не знаходить підстав для задоволення позову у цій частині. В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відтак, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час сума боргу залишається неповернутою, суд приходить до висновку про, те що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 10 000, 00 доларів США та 3% річних у розмірі 853, 97 доларів США. Отже, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 3 022, 33 грн. (10 000, 00 доларів США+ 859, 97 доларів США = 10 859, 97 доларів США * 27, 83 (курс долару на момент звернення до суду) = 3 022, 33 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial