Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

28 липня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати автотранспортний засіб Renault Captur, VIN VF12REL1E56123625, двигун 1.5, тип кузову хетчбек, рік випуску 01.01.2017 року, версія Е3D AL A, комплектація Intense 1,5 D EDC, колір чорний кузов (GNE) + помаранчевий дах (ENZ) (XNU), сумісним майном подружжя, набутим у шлюбі, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу. У ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] на свою користь суму у розмірі 281100 гривень, що складає вартість 1/2 частки спільного сумісного майна, припинивши її право на частку у спільному сумісному майні подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 23 липня 2016 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого 12 жовтня 2016 року у них народився син [PERSON]. Під час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль Renault Captur, вартість якого становить 562200,00 гривень. Вказаний автомобіль вважає спільною сумісною власністю подружжя. Після припинення шлюбних відносин даний автомобіль постійно знаходиться у відповідача та він одноособово ним користується. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, тому зазначає про необхідність передання усього майна відповідачеві та присудження позивачеві грошової компенсації вартості її частки у майні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що з відповідачем познайомилась в 2005 році, та з того часу проживали разом у багатьох квартирах. Спочатку жили у її батьків в будинку, пізніше почали орендувати квартири. Разом багато подорожували, сварились, але не розходилися. Провели весілля, на яке їм подарували гроші. Під час вагітності працювати вона припинила, але заробляла гроші через мережу Інтернет, чим робила вклад до сімейного бюджету. Також у звязку із народженням дитини отримала відповідну допомогу, яку віддала чоловікові для придбання автомобіля. Згодом вони придбали в салоні новий автомобіль Renault Captur за 25000 доларів США. З його сімєю у них були складні відносини, оскільки його матір диктувала синові, що треба робити. Представник позивача, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримала. 20 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право приватної особистої власності на автомобіль Renault Captur, легковий хетчбек-в, реєстраційний номер [NUMBER], двигун 1461, колір чорний, рік випуску 2016, номер шасі VIN VF12REL1E56123625. В обґрунтування позову зазначив, що 27 березня 2017 року він придбав в автосалоні вказаний автомобіль за 562200,00 гривень, які були отримані ним до шлюбу. Він працював та відкладав кошти декілька років, і станом на 31 грудня 2015 року він мав на рахунку необхідну суму коштів. За час шлюбу з липня 2016 року до березня 2017 року, протягом восьми місяців, у нього не було такого заробітку, щоб купити таку вартісну машину. Те, що він заробляв за час шлюбу, витрачалось на утримання дружини, яка в період шлюбу не працювала, та на дитину. На підставі цього вважає, що право спільної сумісної власності на спірний автомобіль у його дружини не виникло, і цей автомобіль є виключно його особистою приватною власністю. [PERSON] в судове засідання не прибув. Представник відповідача, адвокат [PERSON], в судовому засіданні первісний позов не визнала, вимоги зустрічного позову підтримала та пояснила, що дійсно, [PERSON] та [PERSON] знайомі багато років, але з 2014 по 2016 рік не спілкувались, і лише навесні 2016 року почали зустрічатися. Грошові кошти на придбання автомобіля [PERSON] почав відкладати за півтора роки до укладання шлюбу, а саме з 2015 року. Позивач [PERSON] не брала участі у накопиченні спільних коштів та придбанні спірного автомобіля. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 23 липня 2016 року між сторонами був зареєстрований шлюб. 05 квітня 2018 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується відповідним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області (а.с.26). В період шлюбу 12 жовтня 2016 року у подружжя народився син [PERSON] (а.с16). Також в період шлюбу 27 березня 2017 року був укладений договір купівлі-продажу № R 3625/27/03/17/, за яким [PERSON] придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Алекс» автомобіль Renault Captur за ціною 562200,00 гривень (а.с.18). 27 та 31 березня 2017 року [PERSON] було сплачено за договором грошові кошти в сумі 562200,00 гривень, що підтверджується банківськими квитанціями про перерахування готівкових коштів на рахунок автосалону (а.с.22-23). Право власності на автомобіль Renault Captur, легковий хетчбек-в, чорного кольору, номер шасі VF12REL1E56123625, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], було оформлено на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданим 07 квітня 2017 року територіальним сервісним центром №1441. При вирішенні спірного питання щодо належності транспортного засобу, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 [PERSON] кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути транспортні засоби. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже для правильного застосування ст.60 [PERSON] кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сімї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. Зясовуючи ці факти суд виходить з наступних доказів. Так, в судовому засіданні були допитані свідки обох сторін. Свідок [PERSON], яка є матірю позивачки, та [PERSON], яка є її сестрою, в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] та [PERSON] познайомились в 2005 року та з того часу проживали разом однією сімєю як подружжя. Спочатку разом проживали в будинку з батьками, а потім знімали різні квартири. [PERSON] працював моряком, а [PERSON] неофіційно працювала в різних місцях: на телебаченні, в фітнес-центрі, в салоні краси, продавала косметику. [PERSON] завагітніла, та вони одружились. На весілля були подаровані грошові кошти, які дружина віддала чоловікові. Згодом був придбаний спірний автомобіль. Свідок [PERSON], яка є знайомою позивачки, пояснила, що знайома з сімєю [PERSON] приблизно 8 років. Весь час [PERSON] та [PERSON] проживали разом. Була у них на весіллі, дарувала грошові кошти. Зібрані кошти були передані чоловікові. Згодом був придбаний автомобіль, на якому вони приїздили до неї у гості. До одруження [PERSON] працювала секретарем, тренером. Свідок [PERSON], як є тіткою позивачки, в судовому засіданні пояснила, що знає [PERSON] 10 років, та весь цей час він проживав спільно із [PERSON], приходили до них у гості. Була у них на весіллі та дарувала їм грошові кошти. Андрій працював моряком, а [PERSON] до одруження працювала тренером, адміністратором. Після одруження придбали автомобіль. Свідок [PERSON]М, який є рідним дядьком відповідача, в судовому засіданні пояснив, що його племінник [PERSON] збирав грошові кошти на придбання автомобіля задовго до укладення шлюбу. Стосунки із [PERSON] у [PERSON] не склалися, та він був проти укладення їх шлюбу. З нею він познайомився приблизно 8 років тому. Про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] йому невідомо. До 2011 року племінник орендував квартиру разом із [PERSON]. Свідок [PERSON], який є другом відповідача, в судовому засіданні пояснив, що з 2006 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом. Після їх одруження [PERSON] придбав автомобіль Рено за свої особисті кошти, про що йому відомо з його слів. Свідок [PERSON], яка є другом відповідача, в судовому засіданні пояснила, що, на її особисту думку, [PERSON] придбав автомобіль Рено за свої кошти, оскільки [PERSON] ніде не працює. Лише до весілля працювала інструктором по фітнесу. [PERSON] працював моряком. Свідок [PERSON], яка є матірю відповідача, в судовому засіданні пояснила, що з моменту знайомства його сина із [PERSON] почалися конфлікти, оскільки вона не працювала та робила мінімальний вклад в спільний бюджет, а син був єдиним, хто заробляв кошти. ЇЇ син до одруження накопичував кошти та після укладання шлюбу для сімї та дитини придбав автомобіль Рено. Відношення до позивачки у неї вкрай негативне. До показів свідків сторони відповідача, а саме його родичів, суд ставиться критично, оскільки з їх пояснень вбачається, що в їх стосунках домінувало негативне відношення до спілкування та одруження [PERSON] із позивачкою, яка робила найменший вклад до сімейного бюджету. Також вони не були присутні на весіллі, що вказує на наявність конфліктних відносин із молодим подружжям. Інші свідки відповідача ([PERSON] та [PERSON]М.) не повідомили будь-яких відомостей або фактів, які можуть мати значення для розгляду справи, оскільки висловили лише власні міркування з приводу належності спірного автомобіля. Одночасно з цим, з показів всіх свідків слідує, що сторони були знайомі більше десяти років та проживали спільно на різних квартирах. [PERSON] працював моряком, а [PERSON] неофіційно працювала на різних посадах. Після вагітності позивачки вони одружилися і також проживали разом, вели спільний бюджет. У шлюбі народилася спільна дитина та за наполяганням відповідача для задоволення потреб сімї та дитини був придбаний автомобіль Renault Captur.\~ В обґрунтування належності майна на праві особистої приватної власності [PERSON] представлено виписку із банку (а.с.86). Згідно з даною випискою, виданою Акціонерним банком «Південний» 08 листопада 2017 року, у [PERSON] було відкрито особовий рахунок доларах США, та 31 грудня 2015 року він був закритий, а грошові кошти в сумі 27961,04 доларів США зняті [PERSON] Натомість шлюб був укладений 23 липня 2016 року, а автомобіль придбаний в період шлюбу 27 березня 2017 року, більше ніж через рік після зняття коштів. Будь-яких доказів, що вказані кошти були збережені [PERSON], а не витрачені та не внесені ним після одруження у спільний сімейний бюджет, до суду надано не було. Так само не було надано жодних доказів, що автомобіль був придбаний саме за ці кошти, а не за спільні сімейні кошти. Крім того, ніким із сторін не було представлено будь-яких письмових доказів про отримання ними в період шлюбу офіційних доходів та їх розміри, що дозволило би суду визначити вид цих доходів для віднесення їх до категорії індивідуальної або сумісної власності, та використання саме цих доходів для придбання спірного автомобіля. Водночас позивач на момент одруження вже була вагітною та після народження доглядала за дитиною, та отримала суми держаної допомоги, зокрема, в серпні 2016 року 1496,77 та 1512,50 гривень, в жовтні 2016 року 10 320,00 гривень, в листопаді 860,00 гривень, в грудні 2016 року 1040,65, гривень та в подальшому щомісячно по 860,00 гривень. Всю суму вказаних коштів, за твердженням позивачки, вона віддала чоловікові для використання у сімейному бюджеті та придбання автомобіля. Відповідно до частини 2 статті 61 [PERSON] кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Доказів того, що [PERSON] не брав участі у формуванні сімейного бюджету, не вносив особисті кошти, в тому числі ті, які зароблені ним до шлюбу, або не витрачав їх на особисті потреби, відповідачем представлено не було, що, з огляду на встановлену частиною 2 статті 61 СК України презумпцію спільності набутих подружжям доходів під час шлюбу, свідчить про вкладання цих коштів в спільний сімейний бюджет та набуття ними статусу обєкта спільної сумісної власності подружжя. Твердження відповідача про придбання автомобіля виключно за свої особисті кошти не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідач не представив безпосередніх доказів наявності у нього особистих грошових коштів та ведення сімейного бюджету окремо, та завідомо для обох сторін накопичення та використання всіх отриманих відповідачем коштів для придбання спірного автомобіля. Відповідачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про невнесення отриманих ним як до, так і в період шлюбу, доходів у спільний сімейний бюджет, що дозволило би вважати ці кошти особистою приватною власністю одного із подружжя та відокремити фінансові джерела кожного із подружжя під час придбання спірного автомобіля. Водночас судом встановлено, що позивачка мала дохід, доглядала та виховувала спільну дитину, тобто коштами та працею брала рівну участь у веденні спільного сімейного бюджету. В ході судового розгляду не було доведено придбання автомобіля виключно за особисті кошти відповідача та не спростовано презумпцію спільності доходів та набутого в період шлюбу майна. На підставі зазначеного суд приходить до висновку про належність позивачу предмету спору на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки окрім факту набуття спірного автомобіля в період шлюбу сторонами були представлені належні докази про спільні джерела його набуття та їх спільну працю в період шлюбу, які свідчать про спільність доходів подружжя, з яких придбано спірне рухоме майно. З урахуванням зазначеного позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права особистої приватної власності на автомобіль Renault Captur є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на встановлену законодавством рівність часток в спільному майні, суд приходить до висновку про належність позивачці 1/2 частки спірного автомобіля Renault Captur. Згідно ч.1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. До таких речей також відносяться транспортні засоби. Згідно з вимогами частини 4 і 5 ст. 319 ЦК власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. В силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності. За неможливості такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч.2 ст.183 ЦК) співвласник, який бажає виділу, має право на одержанні від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Виходячи з аналізу зазначеної норми, у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК, суд дійшов висновку, що передбачене ч.2 ст.364 ЦК України право [PERSON] на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншим співвласником, і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондує обов'язок другого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається, виходячи з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. З урахуванням зазначеного, а також того, що спірний автомобіль перебуває у володінні та користуванні відповідача, який заперечує проти власності іншого співвласника, працює моряком та має матеріальну можливість для виплати компенсації, суд вважає, що поділ спільного автомобіля має відбутися шляхом одержання позивачем від відповідача матеріальної компенсації вартості частки в спільному авто. Вирішуючи питання про розмір такої компенсації та вартість 1/2 частки автомобіля Renault Captur, суд виходить із того, що згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи\~ з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так відповідно до звіту №73 про експертну оцінку колісного транспортного засобу, підготовленого субєктом оціночної діяльності [PERSON] від 12.03.2018 року, дійсна ринкова вартість автомобіля марки Renault Captur, реєстраційний номер [NUMBER], на дату оцінки становить 466772,60 гривень. Виходячи із вказаної дійсної вартості автомобіля, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь [PERSON] 1/2 частки вартості, що становить - 233386 гривень 30 копійок. На підставі викладеного позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню та з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація за 1/2 частку вартості спільного майна автомобіля Renault Captur, реєстраційний номер [NUMBER], в розмірі 233386 гривень 30 копійок, а право спільної часткової власності слід припинити, залишивши за [PERSON] право власності на весь автомобіль. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, тому відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 531,32 гривень.

Outcome: partial