Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

27.11.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області «про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - [PERSON] . Вказує, що [INFO] померла її бабуся [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. Позивач є спадкоємицею за заповітом. Спадкоємицею першої черги за законом є її мати [PERSON]. Інших спадкоємців першої черги за законом, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині, немає. [PERSON] вказує, що спадщину після смерті бабусі вона прийняла належним чином, звернувшись в установлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та на частину спадкового майна вже отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] в нотаріальній конторі вона не має можливості, оскільки спадкодавиця при житті не оформила право власності на нього та не отримала правовстановлюючі документи. За вказаних обставин [PERSON] вимушена була звернутись з даним позовом до суду та просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] на вищевказане будинковолодіння. В судове засідання учасники судового розгляду не з'явились, попередньо подали через канцелярію суду письмові заяви з проханням проводити розгляд справи без їхньої участі, при цьому представник відповідача - сільський голова Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області в поданій заяві зазначив, що заявлені позовні вимоги сільська рада визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.12.2014 року (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, до складу якого увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], який відповідно до відомостей технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого КП «ВООБТІ» станом на 03.11.2016 року, в цілому складається з: житлового будинку «А», ґанку з козирком, літньої кухні «Б», сараю «В», погребу «п/В», убиральні «Г», хвіртки №1, воріт з хвірткою № 2, воріт з хвірткою №3, огорожі №4, огорожі № 5, огорожі №6, криниці №7, вигрібної ями №8, вигрібної ями № 9(а.с. 13-17). 30 березня 2000 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], що підтверджується ксерокопією вказаного заповіту (а.с. 7). Спадкоємицею першої черги за законом є мати позивача - [PERSON]. Інших спадкоємців першої черги за законом, осіб, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині, немає, що підтверджується копією спадкової справи № 58/2015, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 43-60). Позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла належним чином, подавши у встановлений законом строк заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини та на частину спадкового майна вже отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що також підтверджується копією спадкової справи № 58/2015 (а.с. 43-60). Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове будинковолодіння в нотаріальній конторі [PERSON] не має можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, що підтверджується листом № 3111/02-17, виданим Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 01.11.2016 року (а.с. 18). Згідно ксерокопій погосподарських книг Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] відноситься до суспільної групи домогосподарств - колгоспний двір. Станом на 1986-2014 роки головою колгоспного двору значилась [PERSON], інші члени двору відсутні (а.с. 19-24). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного: Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що предметом позову є спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON], померлої [INFO], яке в позасудовому порядку не може оформити позивач [PERSON], а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Позивач [PERSON] є спадкоємицею за заповітом [PERSON] (а.с. 7). Спадкоємців, які відповідно до норм ч. 1 ст. 1241 ЦК України мали б право на обов'язкову частку в спадковому майні після смерті [PERSON], немає, що підтверджується копією спадкової справи № 58/2015 (а.с. 43-60). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла належним чином, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом та на частину спадкового майна вже отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що також підтверджується копією спадкової справи № 58/2015 (а.с. 43-60). Однак, щодо спадкового будинковолодіння позивач отримала відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав відсутності правовстановлюючих документів на даний будинок (а.с. 18). Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] відноситься до суспільної групи домогосподарств - колгоспний двір (а.с. 19-24). Згідно вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно погосподарських книг станом на 1986-2014 роки головою колгоспного двору значилась [PERSON], інші члени двору відсутні (а.с. 19-24). Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином спадкодавиця [PERSON] є одноосібним власником 100% вищевказаного будинковолодіння. Факт належності [PERSON] вказаного нерухомого майна підтверджується також довідками № 748 від 18.11.2016 року та № 722 від 04.11.2016 року, виданими виконавчим комітетом Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 25, 26), а також оглянутою судом інвентаризаційною справою № 580. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст. 392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз'яснень , викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки іншої можливості оформити свої спадкові права у позивача немає, за нею необхідно визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на спадкове будинковолодіння. Задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України і не порушує прав та інтересів третіх осіб. Керуючи ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд -

Outcome: approved