Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

28 серпня 2013 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Вона посилалась на те, що 14 березня 1997 року між нею та відповідачем укладений шлюб, який зареєстрований Курахівською міською радою. Від шлюбу [INFO] народилась донька [PERSON], яка на даний час проживає з позивачем. Рішенням суду від 14 жовтня 2011 року шлюб між ними розірваний. Відповідач ухиляється від свого обов'язку по утриманню дитини. Тому вона просила стягнути з нього аліменти на утримання доньки у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. 12 вересня 2013 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. Вона посилалась на те, що після розірвання шлюбу вимушена з донькою покинути житло де разом мешкали з відповідачем через поведінку останнього. Він матеріально не допомагає у тому числі і на утримання неповнолітньої доньки. Вона одноособово сплачує її навчання в Курахівській філії Придніпровського енергобудівного технікуму, де навчання на першому курсі становило 4600 грн. , а на другому - 4700 грн. Навчання оплачує вона незважаючи на те, що її доходи є незначними. Просила стягнути аліменти на утримання неповнолітньої доньки по 1000 грн. на місяць з дня подачі позовної заяви і до повноліття доньки і стягнути з відповідача на її користь 3050 грн. - половину вартості навчання доньки. Рішенням Мар'їнським районного суду від 15 листопада 2013 року рішення позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця смт. Велика Новосілка Великоновосілківського району Донецької області, на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання даної позовної заяви, тобто з 28 серпня 2013 року та до повноліття дитини. 16 грудня 2013 року Мар»їнський районним судом Донецької області ухвалене додаткове рішення. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволені в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1000 гривень щомісяця, починаючи з дня подання даної позовної заяви, тобто з 28 серпня 2013 року та до повноліття дитини. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3 050 гривень, тобто половину вартості витрат, понесених нею на оплату навчання їхньої доньки [PERSON]. Не погодившись з вказаним рішення суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконне та не обґрунтоване рішення суду першої інстанції, ухваленого з порушенням норм матеріального права. Зокрема вказує, що законодавцем визначений перелік обставин, які слід вважати особливими, як то: каліцтво чи хвороба тощо, з чого можна зробити висновок, що це обставини, які склались не з волі особи. Навчальний процес дитини до таких обставин не віднесений, адже позивачка обирала навчальний заклад самостійно, з власної волі та власної ініціативи укладала договір на навчання на комерційній основі, не порадившись з відповідачем, не з'ясувавши, чи має він змогу сплачувати навчання доньки. Це цілком свідомий вибір позивачки, адже дитина могла навчатись за кошти державного бюджету та обрати саме такий спосіб навчання. Крім того, у листопаді 2013 року відповідачу була призначена пенсія безстроково, у листопаді її розмір склав 472,55грн., за грудень 2013 року, січень, лютий 2014 року йому нарахована пенсія у розмірі 1590,69 гривень, з вирахуванням аліментів апелянт буде отримувати 590,69 грн. Відповідач являється непрацездатним, його дохід складається лише з пенсії. Залишаючи відповідачу з пенсії 590,66 гривень, суд додатковим рішенням позбавив його коштів на власне існування, задоволення простих побутових потреб. У зв'язку з викладеним просить скасувати рішення суду першої інстанції. Суд стягнув аліменти на утримання доньки у розмірі ? частини його доходів і він вважає, що таке рішення суду є доцільним. В засіданні апеляційного суду представник [PERSON] - адвокат [PERSON] апеляційну скаргу підтримала,просила її задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, додаткове рішення скасуванню в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] аліментів у розмірі 1000 грн., виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої- небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалене рішення. Так, з матеріалі справи вбачається, що 12 вересня 2013 року на адресу Марийського районного суду Донецької області було спрямовано заяву позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог, яка не була врахована судом першої інстанції при ухваленні рішення від 15 листопада 2013 року. Із заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що [PERSON] просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення донькою повноліття. Також просить стягнути з відповідача на свою користь 3 050 гривень, тобто половину вартості витрат, понесених нею на оплату навчання їхньої доньки [PERSON]. У зв'язку з вищевикладеним, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення. Проте, ухвалюючи додаткове рішення в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] аліментів у розмірі 1000 грн., суд першої інстанції не звернув увагу на те, що підстав, передбачених статтею 220 ЦПК України для ухвалення додаткового рішення в частині спору про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки не має. Суд не врахував, що він своїм рішенням від 15 листопада 2013 року, яке сторонами, у тому числі і позивачем, не оскаржене, набрало законної сили, вирішив спір про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки сторін, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі ? частини усіх доходів відповідача. Таким чином, підстав для ухвалення судового рішення додаткового в наведеній частині у суду першої інстанції не було. Якщо, суд рішенням від 16 грудня 2013 року бажав зміни рішення суду від 15 листопада 2013 року в частині розміру аліментів, то він вийшов за межі своїх повноважень. Відповідно до ст. 309, 341 ЦПК України зміна рішень суду відноситься до повноважень апеляційного суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. У зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування додаткового рішення, в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] аліментів у розмірі 1000 грн. В іншій частині додаткове рішення є законним та обґрунтованим. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів , наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою,каліцтвом, тощо). Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як зокрема, витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, розвиток здібностей дитини тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Крім того, обов'язок утримувати неповнолітню дитину, зокрема нести витрати на її навчання, є рівною мірою обов'язком, як матері, та і батька, при цьому обов'язком особистим, індивідуальним. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини, зокрема, її навчанню з метою здобуття спеціальності, щоб забезпечити їй можливості у подальшому працевлаштуватися та мати власний незалежний від батьків дохід. Доводи відповідача про те, що позивач і їх донька попередньо не погодили з ним можливість навчання неповнолітньої дівчини в технікуму, не отримали його згоди на це не можуть бути підставою для скасування рішення суду і відмові у задоволені позову про стягнення половини вартості навчання. Відповідно до статті 23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов'язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. Право доньки відповідача на освіту гарантовано Конституцією України (стаття 53 Конституції). І для здійснення таких прав дитина не потребує узгодження своїх дій з батьками, у тому числі і батьком, який не проживає спільно з дитиною. Навчання в технікуму сприяє розвитку здібностей дитини і батько має приймати участь в цьому шляхом надання половини вартості навчання. За таких умов, суд першої інстанції, зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги [PERSON], в частині стягнення з відповідача на її корить половини вартості витрат, понесених позивачкою на оплату навчання їх доньки в розмірі 3 050 грн. ґрунтуються на законі. Рішення суду, в даній частині, відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не має. Доводи апеляційної скарги, в вказаній частині, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Outcome: partial