Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

29.01.2019 позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №MKR7AU00000014 від 26.10.2006 у сумі 58815,35 грн. та судових витрат. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 26.10.2006 позивач та відповідач уклали кредитний договір, за яким останньому було надано кредит у сумі 35055 грн., терміном дії до 25.10.2011, який відповідач зобов`язався повернути зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. У зв`язку з порушенням зобов`язання за кредитним договором відповідач станом на 17.12.2018 має заборгованість у сумі 68323,24 грн. При цьому позивач від вказаної суми віднімає суму у 9507, 89 грн., яка була стягнута з відповідача за рішенням суду від 10.11.2011. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача суму 58815, 35 грн. за кредитним договором №MKR7AU00000014 від 26.10.2006, яка складається з 37534,49 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 98,16 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 21182, 70 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, а також судові витрати, понесені позивачем. У судовому засіданні представник позивача просив позовну заяву задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість та судові витрати. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак від його представника адвоката Сідун О.С. надійшла заява від 07.09.2020 про розгляд справи за її відсутності, а також клопотання про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, згідно з рішенням (заочне) суду від 10.11.2011 у справі №2-4978/11 з`ясовано, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] дійсно укладено кредитний договір №MKR7AU00000014 від 26.10.2006, за яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 35055 грн. на термін до 25.10.2011, який відповідач зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування кредитним коштами. В обумовлений договором термін відповідач отриману суму кредиту не повернув та не сплатив відсотки за користування кредитом в повному обсязі. З огляду на вказане, судом стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором 9507,89 грн., яка розрахована станом на 08.04.2011 та складається з 8120,55 грн. заборгованості за кредитом; 1023,82 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 294,48 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 69,04 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, а також судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. В силу положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно з п. 1.1. кредитного договору №MKR7AU00000014 від 26.10.2006 погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник зобов`язаний надавати банку щомісячний платіж у сумі 907,21 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. При чому у вказаному пункті значиться, що сплата за користування кредитом становить 1,34% на місяць, а згідно з п. 3.2. при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту,останній сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,10% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В розглядуваному позові, позивач вказує, що заборгованість останнього за кредитним договором №MKR7AU00000014 від 26.10.2006 становить суму 68323,24 грн., при цьому позивач від вказаної суми віднімає суму у 9507,89 грн., яка була стягнута з відповідача за вищезазначеним рішенням (заочне) суду від 10.11.2011. Зазначає, що сума у 58815, 35 грн., яка підлягає стягненню з відповідача складається з 37534,49 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 98,16 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 21182, 70 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором Строк дії кредитного договору №MKR7AU00000014 від 26.10.2006, згідно з п. 1.1., визначено з 26.10.2006 по 25.10.2011. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 10.11.2011 у справі №2-4978/11, що набрало законної сили, було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором №MKR7AU00000014 від 26.10.2006 в сумі 9507,89 грн. При цьому згідно з даними АСДС «Д-3» позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , по якому 10.11.2011 ухвалено рішення, 30.06.2011. В позовній заяві від 30.06.2011 позивач ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якою обґрунтовує своє право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відтак, у такий спосіб, звертаючись в суд з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором кредитор (позивач) на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18) висловила думку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у розглядуваному позові позивач як кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення відсотків, пені та комісії, однак таких вимог позивач не заявляв. У зв`язку із вказаним, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 58815,35 грн., нарахованої після ухвалення судом заочного рішення від 10.11.2011, за яким вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» про дострокове повернення суми кредиту було задоволено, а більш того після закінчення строку дії кредитного договору 25.10.2011, є необґрунтованими. Окрім цього 07.09.2020 представником відповідача [PERSON] адвокатом Сідун О.С. подано заяву, в якій остання зокрема вказує, що у погашення заборгованості відповідача за кредитним договором позивачем було реалізовано транспортний засіб, на придбання якого й видавався кредит. За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України), а згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до переконання, що розглядувані позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками та комісії за користування кредитом, а також пені, є безпідставними та не підлягають до задоволення. 07.09.2020 представником відповідача [PERSON] адвокатом Сідун О.С. подано заяву про застосування строків позовної давності, яке обґрунтоване тим, що позивач просить стягнути заборгованість по кредитному договору з пропуском позовної давності у вісім років. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. В розглядуваному випадку, як зазначалося вище, позовні вимоги позивача залишені судом без задоволення, у зв`язку з їх безпідставністю. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що строк дії кредитного договору №MKR7AU00000014 від 26.10.2006, згідно з п. 1.1., визначено по 25.10.2011. Заборгованість у відповідача наявна станом на 08.04.2011 була стягнута заочним рішення суду від 10.11.201, тобто позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідача [PERSON] , з якими банк звернувся до суду 30.06.2011, було задоволено. Відтак, звертаючись з розглядуваним позовом від 29.01.2019 до суду, позивачем пропущено строк позовної давності у понад вісім років, оскільки в порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, згідно з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором №MKR7AU00000014 від 26.10.2006, остання сплата процентів була здійснена відповідачем [PERSON] 13.08.2009 у сумі 1014, 30 грн. Тобто щонайменше з 01.09.2009 у позивача виникло право для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що як вбачається зі справи №2-4978/11 й було зроблено ПАТ КБ «Приватбанк» - звернення до суду з позовом від 30.06.2011. Таким чином, навіть незважаючи на все вищевказане, зокрема щодо недоведеності позовних вимог позивачем, позивачем також пропущено й встановлений законом строк для звернення до суду з даними позовними вимогами. Згідно з вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача; Оскільки позивачеві відмовлено в задоволенні його позовних вимог, то судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed