Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

28 лютого 2018 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 330009,89 грн., з яких: 296000,00 грн. основна сума боргу; 34009,89 грн. 3% річних, пені та інфляційні втрати від простроченого боргу.\~ Свої вимоги мотивує тим, що 27.05.2014р. [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 348000,00грн., під розписку, на три з половиною роки. Згідно викладеного у розписці, відповідач зобовязувалась повернути позичені кошти протягом трьох з половиною років, тобто 28.11.2017 року, починаючи здійснювати повернення коштів з вересня 2014 року. Відповідачем з вересня 2014 року по листопад 2015 року виплачено лише - 52000,00грн., що підтверджується розпискою повернення коштів. Факт отримання коштів у борг та часткове повернення коштів підтверджене відповідачем, та встановлене в судовому порядку. Справа №750/3529/16-ц, в матеріалах якої містяться оригінали розписок. Розгляду справи не було, а провадження у справі було закрито, за заявою [PERSON] про залишення позову без розгляду. З листопада 2015 року по сьогоднішній день не було здійснено жодної виплати (повернення боргу). На сьогоднішній день, день подання позовної заяви, сума заборгованості відповідача становить 296 000грн. З метою досудового врегулювання спору, позивач неодноразово намагався вирішити питання повернення боргу, але відповідач на телефонні дзвінки не відповідає та ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобовязання. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.\~ Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і у його задоволенні просив відмовити з підстав, зазначених у письмових поясненнях (а.с. 61), зміст яких зводиться до того, що є документ, де [PERSON] бере на себе відповідні зобовязання, до котрих позивач не має взагалі ніякого відношення. [PERSON] взагалі не відомо, як зявився в позивача цей письмовий документ з її зобовязаннями. З тексту того документу, який позивач вважає борговою розпискою [PERSON] і додав до позову видно, що [PERSON] бере на себе зобовязання повернути грошову суму в розмірі 348000 грн. на протязі трьох з половиною років без зазначення особи. Натомість, вказаний документ не підтверджує факту передачі грошових коштів позивачем в борг та отримання цих коштів [PERSON] в борг. Тобто вказаний документ не підтверджує обовязок [PERSON] повернути грошову суму саме позивачу. Як вбачається із позовної заяви позивача, факт отримання коштів у борг та часткове повернення коштів підтверджене відповідачем, та встановлене в судовому порядку. Потім позивач сам зазначає, що розгляду справи не було, а провадження у справі було закрито. Таким чином факт отримання [PERSON] грошей від позивача не був встановлений і належні докази цього у позивача відсутні. У [PERSON] були усні грошові зобовязання перед позивачем, згідно яких вона виплатила йому грошові кошти в повному обсязі, та ставила свій підпис про їх сплату. Вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] зобовязалась повернути суму коштів в розмірі 348000 грн. протягом трьох з половиною років. Обіцяний платіж почне віддавати з вересня 2014 року. Зазначене вбачається з оригіналу розписки, датованої 27 травня 2014 року, наданої [PERSON] у судовому засіданні (а.с. 68). Отримання відповідачем кошті підтверджується також розписками про повернення коштів, згідно яких [PERSON] повернуто за період з 24 вересня 2014 року по 15 листопада 2015 року грошові кошти на загальну суму 52000 грн. (а.с. 16). В порушення умов договору позики, позичальник свої зобовязання в повному обсязі не виконала. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, ч. 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до статей 525 та 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Отже коли в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Щодо можливості одночасного застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України та ст. 549 ЦК України, а саме сплати неустойки у вигляді штрафу та пені. Вирішуючи зазначене питання, слід мати на увазі, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобовязання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК України). З огляду на зазначене, заходи відповідальності за порушення грошового зобовязання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в суді знайшов своє підтвердження факт порушення [PERSON] зобовязань передбачених умовами укладеного договору позики від 27 травня 2014 року, а також враховуючи, що розрахунок заборгованості по сумі боргу, наданий представником позивача\~ в (а.с. 24), відповідачем належним чином не спростовано, а тому заборгованість за договором позики від 24 травня 2014 року суми боргу в розмірі 330009,89 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджені (а.с. 1) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 3300 грн. 10 коп., відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Що стосується стягнення з відповідача витрат, повязаних з оплатою правової допомоги в сумі 4200,00 грн., то вони стягненню не підлягають, оскільки суду не надано оригінал платіжного документу, що підтверджує їх понесення, а лише його копію (а.с. 22).

Outcome: approved