Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

28 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, - Інститута фізико-органічної хімії і вуглехімії ім. Л.М.Литвиненко НАН України та просить поновити його на посаді наукового співробітника відділу дослідження електрофільних реакцій Інституту фізико-органічної хімії і вуглехімії ім. Л.М. Литвиненка Національної академії наук України, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 жовтня 2013 року по день поновлення позивача на вищезазначеній посаді, моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень, а також судові витрати, зокрема на юридичну допомогу в сумі 600 гривень. Свої вимоги мотивує наступним. 05 лютого 2004 року на підставі наказу №13/к позивача було прийнято на посаду в. о. молодшого наукового співробітника у відділ досліджень електрофільних реакцій ІнФОВ. З жовтня 2004 року був переведений на посаду наукового співробітника того ж відділу вищеназваного інституту. У 2010 році був атестований на займану посаду на новий п'ятирічний термін. 28 жовтня 2013 року позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Наказу про звільнення передували наказ директора ІнФОВ від 29 березня 2013 року №19-к, яким позивачеві було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, та громадська догана, яка була оголошена зборами «трудового коллектива відділу ИЭР ИнФОУ НАН Украины» 24 липня 2013 року. Звільнення з роботи, накладення дисциплінарного та громадського стягнення вважає необґрунтованими і незаконними, оскільки з наказу про звільнення не вбачається, в чому саме конкретно полягало порушення позивачем трудової дисципліни та невиконання Правил внутрішнього трудового розпорядку. Так, підставами для звільнення стало те, що 30.09.2013 позивач привітався з професором [PERSON] словами: «Добрий день, вельмишановний хлопчик у довгих штанцях», оскільки раніше останній неодноразово у присутності інших співробітників інституту називав позивача «мальчиком в коротких штанишках», про що позивач повідомляв директора інституту. При цьому позивач не мав на меті спровокувати конфлікт. Проте свідкам подій здалося, що це було висловлено задирливим тоном з образливою інтонацією. На що професор [PERSON] образив позивач, з приводу чого наступного дня позивач звернувся з відповідною доповідною запискою до директора інституту. Про те, що саме професор [PERSON] допустив неприпустимої поведінки йому була оголошена догана. Крім того, у наказі про звільнення позивачу ставиться у провину те що позивачем була подана доповідна записку на ім'я директора інституту, про відсутність підписів інженера [PERSON] за 3 дні поспіль у журналі обліку прибуття на роботу. А також те, що, відповідно до повідомлень інженера [PERSON] та наукового співробітника [PERSON], останні повідомили, що позивач постійно втручаєся в їх експериментальну роботу. Хоча доповідна записка була спрямована на укріплення трудової дисципліни в інституті та не може вважатися її порушенням. Також позивачу ставиться провина у тому, що він неправомірно, без оформлення договору на відповідальне зберігання, зберігав свою особисту власність, а саме аркуш з текстом свого виступу на науковій конференції, який позивач вивісив на інформаційному стенді для того, щоб з ним мали змогу ознайомитися інші співробітники. Понад з іншим зазначено, що позивач неправомірно та самовільно проник на територію чергового приміщення, чим порушив «Положення про сторожову службу охорони Інституту». Однак, із «Положенням про сторожову службу» ознайомлений не був, та не знав, що заходити до приміщення охорони не можна. Посилання у наказі про звільнення на порушення Етичного кодексу вченого України, схваленого Постановою загальних зборів НАН України 15.04.2009 року №2, позивач також вважає неправомірним, оскільки він не відноситься до категорії працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну та дисциплінарні стягнення. Крім того Етичний кодекс вченого України не відноситься до законодавчих актів про дисципліну та дисциплінарні стягнення. При застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення та його звільнені ніхто не зажадав письмових пояснень щодо всіх обставин, наведених у наказі. При звільненні було враховано громадську догану від 24 липня 2013 року. Однак в даному випадку можуть бути враховані тільки ті громадські стягнення, які накладені відповідно до положень або статуту, що визначає діяльність громадської організації. Трудовий колектив відділу досліджень електрофільних реакцій ІнФОВ не має ні статуту, ні положення, які б визначали його діяльність та регулювали накладення ним громадських стягнень, і тому накладене громадське стягнення не могло бути прийняте до уваги при вирішення питання про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Окрім того, вказана догана містить загальні фрази, без посилання на конкретні випадки порушення трудової дисципліни чи правил внутрішнього трудового розпорядку з мого боку. Таким чином позивач вважає, що перелічені догани були накладені без будь яких підстав і без посилання на конкретні порушення трудової дисципліни. За час своєї роботи позивач сумлінно виконував свої трудові обов'язки і ніяких дисциплінарних стягнень з цього приводу на мене накладено не було, у зв'язку з чим позивач вважає, що повинен бути поновлений на роботі з виплатою заробітної плати за весь період вимушеного прогулу. Крім того, протиправними діями відповідача позивачу було заподіяно матеріальну шкоду, оскільки в Інституті позивач пропрацював більше 9 років, сумлінно виконував свої трудові обов'язки, не допускав ніяких порушень трудової дисципліни, мав великі наукові плани. Через звільнення позивач лишився без засобів до існування. Формулювання наказу про звільнення носять образливий для нього характер, принижують честь та гідність та завдають безпідставної шкоди репутації, що призвело до втрати нормальних та життєвих зв'язків. Все це завдало позивачу душевних страждання та переживань, призвело до погіршання здоров'я, розладу сну. Вважає, що спричинені моральні страждання повинні бути відшкодовані грішми, в сумі 15 000 гривень. У судовому засідання позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Також позивач зазначив, що відповідачем не надано жодного доказу систематичного порушення трудової дисципліни та не виконання правил внутрішнього трудового розпорядку, за які його було звільнено з роботи, не представлено жодного конкретного посилання на положення нормативно-правових актів, щодо трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку, які він начебто порушив або не виконав, натомість представлені загальні фрази, припущення та неправдиві твердження. Відповідач навіть не повідомив, у чому конкретно виразилися ті проступки, за які його було звільнено з роботи. Ніяких письмових пояснень щодо цих проступків ніхто не вимагав, що не дало йому змоги до звільнення довести правомірність своїх дій. Представники відповідача Ілліріонов О.Ю. та Коваль О.О., які діють на підставі довіреності у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі. Посилалися на те, що підставою для звільнення [PERSON] з посади наукового співробітника відділу ДЕР Інституту є випадок грубого порушення трудової дисципліни збоку останнього. При тому, що раніше керівництво звертало увагу на його поведінку, яка на думку багатьох співробітників Інституту є неприпустимою, носить характер знущання та провокації конфліктів шляхом застосування прийомів психологічного тиску. [PERSON] у письмовій формі було викладено негативне ставлення адміністрації Інституту до його поведінки, а також зроблене попередження, що у разі надходження колективної скарги від співробітників Інституту з метою уникнення зниження творчого і наукового настрою в колективі як відділу, так і всього інституту, та з метою виконання приписів ст.ст. 141- 142 КЗпП, адміністрація буде змушена вжити рішучих кроків щодо наведення порядку та підвищення рівня трудової дисципліни. Проте, на поведінку [PERSON] зазначене ніяк не вплинуло: адміністрація з регулярністю 3-4 рази на тиждень і надалі отримувала безпідставні скарги, листи, прохання, вимоги і таке інше з боку [PERSON] Таким чином звільнення [PERSON] відбулося згідно з вимогами чинного законодавства, зокрема норм КЗпП, із отриманням пояснень від учасників випадку порушень трудової дисципліни, свідків, із додержанням всіх строків і погоджувальних процедур з профспілковим комітетом ІнФОВ. Надали до суду свої письмові заперечення проти позову, які долучено до матеріалів справи. У задоволені позову просили відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від необґрунтованої відмови в прийомі на роботу та незаконного звільнення, а також сприяння в збереженні роботи. Так, з трудової книжки [NUMBER] виданої на ім'я [PERSON] вбачається, що 05 лютого 2004 року на підставі наказу №13/к позивача було прийнято на посаду в. о. молодшого наукового співробітника у відділ досліджень електрофільних реакцій ІнФОВ. 01 жовтня 2004 року позивач був переведений на посаду наукового співробітника того ж відділу вищеназваного інституту. Наказом директора ІнФОВ від 01 листопада 2010 року №98-к я позивач був атестований на займану посаду на новий п'ятирічний термін. Наказом №77/к від 28 жовтня 2013 року [PERSON] був звільнений з займаної посади згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Профспілковим комітетом ІнФОВ було надано згоду звільнення [PERSON] Як вбачається з зазначеного наказу № 77/к, [PERSON] звільнено за систематичне порушення трудової дисципліни, за невиконання правил внутрішнього трудового розпорядку і порушення пп.1.10,1.11 та 5.6 Етичного кодексу вченого України, схваленого Постановою загальних зборів НАН України 15.04.2009 № 2. Підставами для таких висновків стали, поміж з іншим, доповідні записки позивача [PERSON] від 10.10.2013 та пояснювальні записки зав.відділу дослідження електрофільних реакцій [PERSON] від 11.10.2013, інженера відділу дослідження електрофльних реакцій [PERSON] від 14.10.2013, с.н.с. відділу дослідження електрофільних реакцій [PERSON] від 14.10.2013, наказ № 19/к від 29.03.2013 про оголошення догани н.с. [PERSON], протокол зборів трудового колективу відділу дослідження електрофільних реакцій від 24.07.2013. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Так, з матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2013 року наказом № 19/к [PERSON] було оголошено догану за фактом того, що між ним та сторожем [PERSON] стався конфлікт, причиною якого стала безпідставна претензія [PERSON] до сторожової служби Інституту щодо її відповідальності за збереження його власності. Інцидент, по перше пов'язаний з неправомірним зберіганням особистої власності [PERSON] - аркуша з текстом його виступу на ХLVзвітній науковій конференції інституту - на інформаційному стенді інституту без дозволу та оформлення договору на відповідальне зберігання особистої власності між [PERSON] та ІнФОВ НАН України. По-друге, інцидент, що відбувався, пов'язаний з неправомірними і самовільним проникненням [PERSON] на територію чергового приміщення, проникнення на територію якого заборонено «Положенням про сторожову службу охорони Інституту». По-третє, під час інциденту [PERSON] виявив немотивовану агресію та некоректну поведінку з представником служби охорони Інституту [PERSON], що знаходилася при виконанні службових обов'язків. Однак підставою для дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни, тобто вчинення дисциплінарного проступку, під яким мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. З наказу №19/к від 29 березня 2013 року не вбачається, в чому саме конкретно полягало порушення позивачем трудової дисципліни та невиконання Правил внутрішнього трудового розпорядку. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON], який є завідуючим відділом досліджень електрофільних реакцій, підтвердив факти виникнення конфліктних ситуацій між співробітниками та [PERSON], через неправильну поведінку останнього та його не вміння уживатися в колективі. Проте суд ставиться критично до показів свідка [PERSON], оскільки між ним та [PERSON], як вбачається з матеріалів справи, мали місце постійні конфлікти, у зв'язку з чим можна зробити висновок, що між свідком та позивачем були неприязні відносини. Крім того, у відповідності до ст. ст.149 КЗпПУ до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11. 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів » з наступними змінами та доповненнями у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до п. 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. В порушення вимог законодавства, від [PERSON] не було отримано письмових пояснень перед застосуванням дисциплінарного стягнення. Доказів того, що позивач відмовився надати такі пояснення, відповідачем не надано. Крім того, у наказі №19/к від 29 березня 2013 не враховані і не зазначені ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок. У зв'язку чим вказаний наказ не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому відповідач при звільнені позивача не мав правових підстав враховувати вказаний наказ при звільнені [PERSON] Також при звільнені позивача було враховано громадську догану оголошену на зборах трудового колективу відділу досліджень електронних реакцій ІнФОВ НАН України 24.07.2013, відповідно до якої [PERSON] оголошено громадську догану за ухилення від виконання своїх посадових обов'язків та недотримання норм громадської поведінки та соціальної етики у трудовому колективі, які виразилися у повному ігноруванні прав інших членів колективу здійснювати свою діяльність. Проте з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992р. вбачається, що за передбаченими п. З ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Так, відповідачем не надано доказів наявності статуту, що визначає діяльність трудового колектив відділу досліджень електрофільних реакцій ІнФОВ, положення або іншого нормативно - правового акту, який регулює таку діяльність, у зв'язку з чим рішення прийняті на зборах трудового колективу відділу досліджень електрофільних реакцій ІнФОВ мають лише інформаційний характер та не є розпорядчими актами, які породжують будь-які правовідносини, а також не можуть змінювати та припиняти існуючі правовідносини. З відповіді на адвокатський запит наданий ІнФОВ вбачається, що делегування (передача) прав накладання дисциплінарних стягнень трудовому колективу Інституту не здійснюється. Також з вищезазначеної відповіді вбачається, що громадська догана [PERSON] не є доганою в розумінні ст. 147 КЗпП. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач не мав правових підстав враховувати при звільнені громадську догану [PERSON] від 24.07.2013, оскільки при звільненні за п. 3 ст. 40 КЗпП України можуть бути враховані не будь які заходи громадського реагування, а тільки ті громадські стягнення, які накладені відповідно до положень або статуту, що визначає діяльність громадської організації, доказів наявності таких документів суду не надано. Посилання відповідача на те, що поряд з наказом про оголошення догани від 29.03.2013 та громадською доганою від 24.07.2013, підставами для звільнення [PERSON] стали його доповідні записки та пояснювальні записки співробітників Інституту, не обґрунтовані, оскільки написання доповідних записок не є порушенням трудової дисципліни, а мають лише інформаційний характер. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач було звільнено без законних на те підстав. В відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови К М У від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» зокрема нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 ) Відповідно до довідки від 04.11.2013 № 98-16/614 середній заробіток позивача складає 3898,19грн. ( 4170,15 ( заробітна плата за вересень) + 3626,22 ( заробітна плата за жовтень). Таким чином середній заробіток за листопад, грудень та січень становить 11694,50грн. ( 3 (кількість місяців) * 3898,19грн. (середня заробітна плата). Крім того необхідно врахувати 4 робочі дні у жовтні та 7 робочих днів у лютому - 132,83 (середньоденна заробітна плата) * 11 (кількість робочих днів) =1461,13грн. Таким чином середній заробіток за період з 28.10.2013 по 12.02.2014, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивач становить 13155,63грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, а саме те, що незаконне звільнення залишило позивач та членів його родини без засобів існування, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, порушення його законних прав дійсно призвели до моральних страждань, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню - в розмірі 500,00грн. Щодо вимоги позивач про стягнення з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 600 грн., то відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, витрати на правову допомогу можуть бути стягнуті на користь позивача у розмірі не більшому ніж визначено вищевказаним Законом, однак позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, скільки часу було витрачено адвокатом на вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, що унеможливлює розрахунок граничного розміру витрат, який підлягає стягненню з відповідача, а отже в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 600 грн. необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial