Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

27.08.2014 р. [PERSON], [PERSON] і [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який вчинено під впливом обману, який було змінено та заявлено вимоги про визнання правочину недійсним (угоди удаваною). Ухвалою суду від 06.04.2015 р. позов, в частині заявлених позовних вимог [PERSON] і [PERSON], був залишений без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. В зміненій позовній заяві зазначено, що у лютому 2010 р. [PERSON] терміново були потрібні грошові кошти для термінового лікування. З тижневої газети «Привоз», що видається в м. Запоріжжі, він вибрав декілька телефонів, по яким йому відповіли, що за певних умов він може отримати позику. Зупинившись на умовах, які його влаштовували, він домовився про зустріч з позикодавцем. При зустрічі з останнім, той запропонував зустріч зі своїм знайомим, який надає позики. За знайомство він запросив 300 доларів США у якості вдячності, які пізніше отримав. Таким чином він дізнався, що [PERSON] надає грошові кошти під відсотки і домовився з ним про зустріч. 05.02.2010 р. він звернувся до [PERSON] з проханням надати йому позику для власних потреб у сумі еквівалентній 20000 доларів США , на що той запропонував приїхати до нього в офіс, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 06.02.2010 р. він зустрівся з відповідачем, який погодився надати кошти в сумі еквівалентній 20000 доларів США під 54% річних, але з оформленням договору позики нотаріально. 01.03.2010 р. позивач, [PERSON] і [PERSON] прийшли до зазначеного відповідачем [PERSON] нотаріуса Морозової В.М., де їм відразу надали для ознайомлення договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Проти укладення договору купівлі-продажу належної їм квартири, вони заперечували, проте після того, як [PERSON] запевнив їх, що державну реєстрацію права власності він проводити не буде, а після повернення боргу, вони знову отримають свою квартиру. Того ж дня договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був посвідчений приватним нотаріусом в їх присутності, присутності відповідача і свідків. Після підписання договору, [PERSON] передав їм грошову суму у розмірі 159 000 грн., що було еквівалентно 20000 доларів США. Ніяких дій по передачі майна, а саме - передачі ключів від квартири, встановлення строків її визволення, та інших дій не відбувалося до травня 2013 р. В подальшому, за період з березня 2010 року по травень 2013 р. ним в присутності свідків, щомісячно передавались відповідачу грошові кошти на загальну суму, еквівалентну 34200 доларам США, що за загальним підрахунком з урахуванням падіння курсу гривні по відношенню до валюти, склало 376200 грн. На вимогу надавати розписки за передані щомісячно кошти, відповідач щоразу відмовляв, запевняючи, що надасть розписку після повного повернення боргу з процентами. 29.04.2013 р. при зустрічі з відповідачем з приводу виплати процентів, він запропонував провести звірку розрахунків за три роки, на що [PERSON] відповів, що рахувати нічого, за три роки були сплачені тільки відсотки, а саме тіло позики залишилось незмінним. Після такої розмови [PERSON] припинив повертати відповідачу борг та заявив про необхідність повернути йому і його родині переоформлену квартиру. Починаючи з травня 2013 р. [PERSON] постійно телефонує йому і вимагає подальшої виплати позики. Весь час, з моменту оформлення договору купівлі-продажу квартири і до теперішнього часу позивач з родиною зареєстровані та постійно проживають в квартирі, сплачує комунальні платежі та інші витрати на її утримання. [PERSON], всупереч договору купівлі-продажу квартири, не проводив державної реєстрації права власності на неї протягом трьох років, поки отримував кошти. Право власності на квартиру [PERSON] зареєстрував тільки 27.05.2013 р. Зазначене свідчить, що на підставі договору купівлі-продажу не настали реальні наслідки, визначені умовами договору. Отже договір купівлі-продажу квартири між ним і відповідачем був укладений виключно з метою приховання іншого правочину, а саме - договору позики грошових коштів, який сторони насправді вчинили. За позовом, посилаючись на 203, 215, 235, 1047, 1048 ЦК України, просить визнати недійсним (удаваним) договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 01.03.2010 р. між ним, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом ЗМНО Морозовою В.М. за № 490, вчинений з метою приховання іншого правочину - договору позики грошових коштів під заставу майна; визнати вищезазначену угоду договором позики коштів під заставу та скасувати запис № 1175720 від 27.05.2013 р. про реєстрацію права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях проти позову. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В.М. до суду не з»явилась, про розгляд даної справи повідомлялась у встановленому законом порядку, про що свідчить розписка, наявна в матеріалах справи, заяви про бажання приймати участь у розгляді справи до суду не надходило. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.03.2010 р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, було укладеного договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка належала продавцями на праві спільної сумісної власності. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 490 (а.с.5). В п.2 договору сторони визначили ціну та порядок розрахунків, а також підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). Ст.235 ЦК України визначає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Договір купівлі-продажу, укладений сторонами, відповідає за змістом і формою чинному законодавству, оскільки посвідчений нотаріально; волевиявлення сторін було вільним та сторони договору мали намір створити реальні передбачені цим договором наслідки, про що свідчать їх підписи; ніхто із сторін на момент укладення договору не визнаний недієздатним. В матеріалах справи докази того, що сторони уклали оспорюваний договір купівлі-продажу з метою приховання іншого правочину - договору позики відсутні, а тому, підстав для задоволення позову, судом не встановлено. У відповідності до ст..88 ЦПК України, стягненню не підлягають і судові витрати.

Outcome: dismissed