Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

28 січня 2016 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПрАТ «[PERSON], Інк» про стягнення суми заборгованості. В обґрунтування позову посилається на те, що він працював у відповідача з 16.03.1983 року по 06 липня 2015 року. Наказом № 659/к від 06.07.2015 року позивача звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з скороченням штату працівників. На день звільнення в порушення чинного законодавства заробітну плату, вихідну допомогу і інші передбачені законом платежі позивачу виплачено не було. Зазначені платежі здійснено лише після отримання позивачем наказу суду і передачі відповідачу на виконання. У довідці про заборгованість по заробітній платі, виданій відповідачем після звільнення позивачу, не були зазначені суми за лікарняними листами. За лікарняним листом № 103584 з 18 лютого по 03 березня 2015 року відповідач заборгував 864,58 грн. За лікарняним листом № 727268 за період з 05.03.2015 року по 09.04.2015 року відповідач заборгував 2907,58 грн. За лікарняним листом № 727864 за період з 10 квітня 2015 року по 30 квітня 2015 року відповідач заборгував 1677,45 грн. Всього заборгованість за лікарняними листами становить 5449,63 грн. Протиправною поведінкою відповідача позивачу також завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що замість отримання зароблених грошей він змушений постійно ходити до відповідача, принижуючи свою честь та гідність, і просити надати довідки та документи, витрачати час на захист інтересів в суді, а не на лікування. Позивач є інвалідом. З урахуванням викладеного, просив суд стягнути з відповідача 5449,63 грн. заборгованості та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не зявився, суду причини неявки не повідомив, повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності представника підприємства та письмових заперечень на позов не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Установлено, що позивач по справі з 02 грудня 2013 року перебував у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки. Позивача було звільнено з підприємства 06 липня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) відповідно до наказу №659 к від 26 червня 2015 року. Установлено, що [PERSON] знаходився на лікуванні у КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» з 18 лютого 2015 по 03 березня 2015 року. Крім того, Комунальним закладом «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» позивачу в звязку з тимчасовою втратою працездатності видавалися та продовжувалися листки непрацездатності Серія АГС № 727268 з 04.03.2015 року по 09.04.2015 року та № 727864 з 10.04.2015 року по 30.04.2015 року. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені устатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-114цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Позивач вказує, що фактичний розрахунок з ним не проведений та існує заборгованість відповідача щодо оплати лікарняних листів. Зазначає, що з відповідача необхідно стягнути на його користь заборгованість по оплаті лікарняних в розмірі 5449,63 грн. Разом з тим, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. В свою чергу, відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Під час слухання справи судом розяснювались права та обовязки учасникам процесу, передбачені ЦПК України, але ж відповідних клопотань щодо збирання, витребування доказів по справі стороною позивача не заявлялись. \~\~\~\~\~\~\~\~Частина 4 статті 60 ЦПК України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. Пленум Верховного Суду України у ч. 11 постанови N 14 від 18.12.2009 р. наголошує, що суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Жодного доказу в обґрунтування своїх вимог та доводів позивачем не надано. Крім того, позивач взагалі не надав суду жодного розрахунку, з якого можна було б прийти до висновку, що стягненню з відповідача підлягає саме ця, а не інша сума боргу. Cуду також не надано достовірних доказів, що розрахунок щодо оплати листків непрацездатності не був проведений з позивачем. Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. Позивач вказує, що відповідачем йому не сплачені лікарняні в розмірі 5449,63 грн. Разом з тим, суду не надано достовірних доказів наявності заборгованості по виплаті лікарняних позивачу, оскільки наявність лікарняних листів як таких не є доказом того, що такі розрахунки з позивачем не були проведені. З урахуванням викладеного суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити,оскільки вони не знайшли свого підтвердження доказами у судовому засіданні. Суд також відмовляє у стягненні моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від основних вимог про стягнення заборгованості за листками непрацездатності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed