Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

28 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачці належала квартира [ADDRESS]. Позивачка є жінкою похилого віку і потребує стороннього догляду, і з цього питання вона звернулася до [PERSON] 18.06.2014 року остання відвезла позивачку до нотаріуса, де між сторонами було укладено правочин, який зі слів [PERSON] був договором довічного утримання. Після укладення договору [PERSON] жодного разу не відвідала позивачку, допомоги не надавала. Згодом позивачка дізналася про те, що насправді між сторонами був укладений договір дарування, за яким позивачка подарувала дочці [PERSON] [PERSON], належну їй квартиру. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 18.06.2014 року, поновлення права власності позивачки на квартиру (т. 1 а.с.а.с. 2 5, 10, 13 16). 15 листопада 2016 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи [PERSON], оскільки [PERSON] продала їй подаровану квартиру за договором купівлі-продажу від 28.09.2016 року. 30 листопада 2016 року позивачка доповнила заявлений позов вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.09.2016 року, зазначивши в якості співвідповідача [PERSON] й О.В. В уточненій позовній заяві позивачка вказала на те, що договір купівлі-продажу є фіктивним і був укладений винятково для позбавлення позивачки можливості повернути належне їй майно. Про це додатково свідчить те, що договір був укладений вже після звернення позивачки до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним (т. 1 а.с.а.с. 126 130). Того ж дня суд за заявою позивачки вжив заходів забезпечення позову, наклавши на спірну квартиру арешт (т. 1 а.с. 141). 16 січня 2017 року позивачка уточнила позовні вимоги, зазначивши в якості третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], яка посвідчила оспорений договір купівлі-продажу (т. 1 а.с.а.с. 210 214). 15 лютого 2017 року позивачка знову доповнила заявлений позов, зазначивши, що договір дарування від 18.06.2014 року був підписаний з боку дарувальника [PERSON], яка діяла від імені позивачки за довіреністю від 16.06.2014 року. Позивачка вважає, видаючи довіреність, вона не зазначила у ній, який саме правочин та на яких умовах повірений має укласти (купівлю-продаж, дарування, обмін) щодо квартири, і як цей правочин має бути погоджений з довірителем. Таким чином, довіреність була видана позивачкою помилково. У новій позовній заяві позивачка виключила вимогу про поновлення за собою права власності на відчужену квартиру, додатково просила визнати довіреність від 16.06.2014 року недійсною, а також витребувати квартиру з незаконного володіння [PERSON] (т. 2 а.с.а.с. 13 19). Ухвалою суду від 06.11.2017 року у звязку зі смертю [PERSON] до участі у справі в якості її правонаступника був залучений її спадкоємець за заповітом [PERSON] (т. 2 а.с.а.с. 37, 62, 64, 72). 21 грудня 2017 року [PERSON] уточнив заявлений позов, зазначивши себе в якості позивача. Крім того, позивач доповнив позов новою вимогою про визнання за ним права власності на відчужену квартиру у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] (т. 2 а.с.а.с. 81 87). У судовому засіданні представниці позивача підтримали позов, пояснивши, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Як людина похилого віку остання потребувала стороннього догляду, і з цього питання звернулася до [PERSON] 16.06.2014 року остання відвезла [PERSON] до нотаріуса, де була складена довіреність на імя [PERSON] на право продати (подарувати, обміняти тощо) належну їй квартиру. 18.06.2014 року між [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] і дочкою останньої було укладено договір дарування, який [PERSON] сприйняла як договір довічного утримання. Згодом [PERSON] продала придбану квартиру [PERSON] Представницею позивача 26.02.2018 року подано відповідь на відзив (т. 2 а.с.а.с. 166 172). Відповідачки, їхні представники у суді заперечували проти позову, пояснивши, що довіреність від 16.06.2014 року не має жодних процедурних недоліків. Позивач не довів належними доказами те, що [PERSON] сприймала договір дарування як договір довічного утримання. Крім того, про той факт, що померла бажала саме подарувати квартиру свідчить зміст електронного доказу, долученого ними до справи. Представником [PERSON], [PERSON] 10.01.2018 року подано відзив на позов, а 04.04.2018 року заперечення щодо відповіді на відзив. 10.04.2018 року представницею [PERSON] також було подано заперечення щодо відповіді на відзив (т. 2 а.с.а.с. 95 98, 191 195, 207 210). Треті особи до суду не з'явилися, звернувшись із заявами про розгляд справи за їхньої відсутності (т. 1 а.с.а.с. 38, 74, 149, 225, 243, т. 2 а.с.а.с. 1, 44, 157). Заслухавши пояснення представників сторін, відповідачок, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилася 12.03.1931 року, страждала на хронічний пієлонефрит ІV ступеню, вторинну анемію внаслідок ішемічної хвороби нирок з інтерстиціальним компонентом, гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, ішемічну хворобу серця, прогресуючу судинну менінго-енцефалопатію складного ґенезу з когнітивним дефіцитом, розсіяну органічну симптоматику, астеновегетативний синдром, отже потребувала стороннього догляду (т. 1 а.с. 6, т. 2 а.с.а.с. 99 103). [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (номер у реєстрі 2428), належала квартира [ADDRESS] (тепер пр. [PERSON]) у м. Дніпропетровську (тепер Дніпро), у якій вона мешкала сама (т. 1 а.с.а.с. 86 89). 16 червня 2014 року [PERSON] видала на імя [PERSON] довіреність, якою доручила останній бути її представником з усіх питань відчуження належної їй квартири (обмін, продаж, дарування). Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (номер у реєстрі 2463) (т. 1 а.с.а.с. 80 82). 18 червня 2014 року між [PERSON], від імені якої за довіреністю від 16.06.2014 року діяла [PERSON], та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, за яким остання прийняла дарунок (ринкова вартість 222\~279,00 грн.) у вигляді спірної квартири. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (номер у реєстрі 2576) (т. 1 а.с.а.с. 75, 101 119). 02 вересня 2016 року [PERSON] склала заповіт, яким усе майно, що належить і належатиме їй на час смерті, заповіла [PERSON] (т. 2 а.с. 64). 28 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання за 49\~971,00 грн. придбала спірну квартиру. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (номер у реєстрі 1839) (т. 1 а.с. 152). Приблизно 22.02.2017 року [PERSON] померла (т. 2 а.с. 37). 01 березня 2017 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т. 2 а.с. 62). Після укладення договору дарування від 18.06.2014 року та договору купівлі-продажу від 28.09.2016 року у квартирі фактично мешкала до дня смерті і була зареєстрована лише [PERSON] Ця обставина у суді відповідачками, їхніми представниками не заперечувалася (т. 1 а.с.а.с. 55, 232). Відповідно до частини 3\~статті 203 Цивільного кодексу України\~(далі ЦК) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1\~статті 229 ЦК). Згідно зі\~статтями 229 233 ЦК\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У відповідності зі\~статтею 717 ЦК\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За правилами, встановленими статтями\~203,\~717 ЦК,\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими\~\~обставинами, як вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявності у позивача спірного житла як єдиного, відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини 1 статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Судом було встановлено, що\~[PERSON] як людина похилого віку за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування у порядку\~статті 229 ЦК. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 року №57463802 (справа №6-372цс16), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) підлягає урахуванню судом. При цьому суд критично ставиться до електронного доказу (відеозапис з розмовою [PERSON] з невідомою особою), долученого до матеріалів справи за клопотанням представника відповідачок і відтвореного судом у засіданні (т. 1 а.с. 59). Так, зміст вказаного доказу свідчить про те, що відеозапис здійснювався приховано, без отримання попередньої згоди [PERSON], що підтверджується тим, що на запису періодично не видно її обличчя, відеоприлад постійно перебуває у русі, а сам запис розпочався ще до входу у квартиру. Крім того, судом було встановлено періодичну відсутність на запису синхронності між рухом губ [PERSON] під час розмови, її словами та жестами рук. Крім того, частинами 1, 2 статті 100 ЦПК визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах памяті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. З матеріалів справи вбачається, що досліджений відеозапис зберігається на оптичному диску в електронній формі, є електронною копією, не засвідченою електронним цифровим підписом. Викладене у сукупності, безумовно, свідчить про недопустимість вказаного доказу у розумінні статті 78 ЦПК. За змістом статей\~317,\~319\~ЦК саме власникові належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статті 387 ЦК\~за загальним правилом власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1\~статті 388 ЦК. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1\~статті 388 ЦК\~пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.\~\~ Згідно зі\~статтею 388\~ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1\~статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що волевиявлення [PERSON] під час укладення договору від 18.06.2014 року не було спрямоване на дарування належної їй квартири. Таким чином, розпорядження останньою майном з помилкою у природі правочину не може вважатись вираженням її волі. З огляду на те, що спірний об'єкт нерухомості вибув з володіння [PERSON] поза її волею, суд доходить висновку про те, що пред'явлення нею позову до добросовісного набувача про витребування цього майна на підставі\~статті 388 ЦК\~відповідає вимогам закону. При цьому для повноцінного захисту порушеного права суд вважає за необхідне також скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру [PERSON] Ураховуючи віндикаційний характер позову, суд вважає безпідставною позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.09.2016 року, оскільки закон не передбачає можливість визнавати недійсними усі правочини, що були укладені без участі як сторони особи, поза волею якої майно вибуло. Розвязуючи спір у частині позовних вимог про визнання недійсною довіреності, суд виходить з такого. У відповідності з частинами 1, 3 статті 244 ЦК представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За правилами, встановленими частиною 1 статті 245 ЦК, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. За твердженням позивача довіреність від 16.06.2014 року має бути визнана недійсною, оскільки [PERSON] не зазначила у ній, який саме правочин та на яких умовах повірений має укласти (купівлю-продаж, дарування, обмін) щодо квартири, і як цей правочин має бути погоджений з довірителем, отже, довіреність була видана помилково і з перевищенням повноважень. На думку суду, вказаний довід позовної заяви жодним чином не узгоджується з приписами цивільного законодавства, оскільки форма і зміст довіреності цілком відповідають статтям 244, 245 ЦК, а при реалізації делегованих повноважень (тобто при укладенні договору дарування) [PERSON] діяла суворо у межах наділених прав. Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за заповітом, то суд бере до уваги те, що з цього приводу між сторонами спору не існує, оскільки позивач вчасно звернувся до нотаріуса з відповідною заявою, є спадкоємцем за заповітом і в разі задоволення позову про визнання недійсним договору дарування та витребування квартири з чужого незаконного володіння зможе реалізувати свої спадкові права у позасудовому порядку. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування та витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння. Решта позовних вимог має бути залишена без задоволення. У порядку статті 141 ЦПК з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача пропорційно задоволеній частині позову підлягає стягненню компенсація судових витрат у сумі 1\~102,40 грн. (по 551,20 грн. з кожної).

Outcome: partial