Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

27.07.2021 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] , про звільнення майна з-під арешту, в обґрунтування якого вказала, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2002 р., зареєстрованому державним нотаріусом Миргородської державної нотаріальної контори Смага Л.М. в реєстрі за №2-1794. При укладенні договору купівлі продажу, продавець [PERSON] (відповідач по справі) свідчила, що дана квартира в спорі та під забороною не перебувала. Позивачка вирішила продати належну їй вищевказану квартиру. При збиранні документів для переоформлення квартири, позивачка дізналася, що на підставі договору застави №2859, виданого 11.04.2002 року приватним нотаріусом Явтух Г.І., на дану квартиру 18.02.2005 р. державним реєстратором Миргородської міської ради, [PERSON] накладено заборону на відчуження. Жодних боргових зобов`язань позивачка ні перед ким не має. Заборона відчуження, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладено після укладення договору купівлі-продажу квартири позивачкою, але у відомостях про особу, майно якої обтяжується, зазначена інша особа - [PERSON] - колишня власниця квартири, відповідач по справі. Отже, як стверджує позивач, про існування боргу у колишньої власниці квартири - відповідача по справі, позивачу не відомо.Наявність зареєстрованого обтяження на квартиру [ADDRESS] перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися власним майном, в позасудовому порядку реалізувати своє право на зняття заборони на його відчуження [PERSON] не в змозі, а тому звернулася до Миргородського міськрайонного суду з даною позовною заявою. Ухвалою судді від 28.07.2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, 02.08.2021 року позивач отримавши ухвалу суду, надала уточнену позовну заяву, ухвалою судді від 03.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 15 годину 00 хвилин 13.09.2021 року. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її та позивача участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.( а.с. 43) Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, заяв, клопотань та відзиву до суду не надала.( а.с. 37) Суд, відповідно до ст. 247 ЦПК України розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлено , що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.2002 р., зареєстрованому державним нотаріусом Миргородської державної нотаріальної контори Смагою Л.М. в реєстрі за №2-1794. 24.05.2021 року ( а.с. 10) При укладенні договору купівлі продажу, продавець [PERSON] (відповідач по справі) свідчила, що дана квартира в спорі та під забороною не перебувала (а.с. 8-9). На підставі договору застави №2859, виданого 11.04.2002 року приватним нотаріусом Явтух Г.І., на дану квартиру 18.02.2005 р. державним реєстратором Миргородської міської ради, Ставицькою В.П., накладено заборону на відчуження (а.с. 41). Заборона відчуження, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладено після укладення договору купівлі-продажу квартири позивачкою, у відомостях про особу, майно якої обтяжується, зазначена інша особа - [PERSON] - колишня власниця квартири, відповідач по справі (в.с. 10-11). Між сторонами виник спір щодо заборони відчуження майна. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно дост.41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ізст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ,3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач позбавлена можливості реалізувати право власності на майно в частині продажу квартири через наявність арешту та заборони на її відчуження. Таким чином, обтяження, накладене на майно порушує право власності позивача. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. №31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон. Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат», накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, позивачка є власником квартири, на яку накладено арешт. При цьому арешт був накладений на вказану нерухомість, коли вона перебувала у власності відповідача. Наразі відповідач не є власником даної квартири. Право власності позивача на квартиру ніяким чином не оспорюється , зокрема, і відповідач не оспорює, однак існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення поданого позову. Судовий збір, сплачений [PERSON] при зверненні з даним позовом до суду, не підлягає стягненню з відповідача, оскільки позивач згодна нести судові витрати самостійно. Таким чином судові витрати по справі слід вважати фактично понесеними.

Outcome: approved