Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

28.11.2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат «імені Ілліча» (надалі - ПАТ «ММК імені Ілліча») про стягнення індексації невиплаченої заробітної плати та компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. Протягом судового розгляду декілька разів уточнювала та збільшувала свої позовні вимоги, останній раз 16.10.2014 року. В обгрунтування яких зазначила, що працювала з 16.07.1996 року по 11.03.2014 року в ПАТ «ММК імені Ілліча», з березня 2003 року їй при виплаті заробітної плати не проводилася її індексація, передбачена діючим законодавством. Її прохання до ПАТ «ММК імені Ілліча» про надання довідки про розмір заборгованості з заробітної плати, у зв'язку з не проведеною індексацією було залишено без задоволення. Натомість їй було запропоновано, отримати заборгованість із заробітної плати, яка, як їй роз'яснили, складалася лише з заборгованої індексації, без урахування компенсації при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. При цьому, отримати вказану заборгованість вона б змогла, після підписання заяви про відмову від жодних матеріальних претензій до відповідача ПАТ «ММК імені Ілліча». Проте, з такою позицією відповідача ПАТ «ММК імені Ілліча» вона не згодна. Посилаючись, зокрема на ст.ст.117, 2371 КЗпП України, закон України «Про оплату праці», ст.2,4,5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст.1-3,6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», просила суд: стягнути з ПАТ «ММК імені Ілліча» на її користь невиплачену (заборговану) індексацію заробітної плати за період з 01.03.2003 року по 11.03.2014 року в сумі 3986 грн. 11 коп.; стягнути з ПАТ «ММК імені Ілліча» на її користь компенсацію, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплатив розмірі 4052 грн. 66 коп.; стягнути з ПАТ «ММК імені Ілліча» на її користь середній заробіток в сумі 45874 грн. 50 коп. за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 11.03.2014 року по 31.10.2014 року; стягнути з ПАТ «ММК імені Ілліча» на її користь 1000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди. Відповідач ПАТ «ММК ім.Ілліча» проти задоволення позову заперечував. У наданих до суду письмових запереченнях проти позову зазначив, що позивачки в березні 2014 року була перерахована сума індексації заробітної плати та сума, що еквівалентна компенсації, а 11.03.2014 року з нею був проведений повний фактичний розрахунок, необхідний при звільненні. Щодо моральної шкоди, то ПАТ «ММК ім.Ілліча» вважало, що порушення трудових прав позивача не було, а тому підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки, то ПАТ «ММК ім.Ілліча» зазначило, що підстави для його стягнення також відсутні. При цьому вказавши, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку потрібно визначати з урахуванням суттєвості суми заборгованості у порівнянні з середнім заробітком (його співрозмірністю). Під час судового засідання, позивачка підтримала позовні вимоги в остаточній редакції та просила їх задовольнити. Представник відповідача Головко А.В., яка діє на підставі довіреності, під час судового засідання, підтримала позицію раніше викладену у запереченнях, просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] у період з 16.07.1996 по 11.03.2014 рік перебував у трудових відносинах з ПАТ «ММК «імені Ілліча», що підтверджується копією трудової книжки та копіями наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи (а.с.12-15, 68, 69, 127, 128), і за цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ч.3 ст.94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч.6 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (надалі - Закон про індексацію) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. N 1078 (надалі - Порядок). Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст.2 Закону про індексацію, п.2 Порядку). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону про індексацію, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Відповідно до ст.5 Закону про індексацію, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Пункт 11 Порядку передбачає, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. При цьому обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону про індексацію. Абзац 5 цього пункту також передбачає, що для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Частина 2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначає, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. N 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713 суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (надалі - Закон про компенсацію), підприємства, установи та організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст.3 Закону про компенсацію, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З розрахунків суми індексації, що підлягає сплаті позивачці [PERSON] за період з березня 2003 року по липень 2006 року, які були надані відповідачем ПАТ «ММК імені Ілліча» вбачається, що сума індексації становить 527,04 грн., а сума компенсації за несвоєчасну сплату сум заробітної плати становить 543,56 грн. Загалом 1070,60 грн. (а.с. 31, 74, 85, 88). З матеріалів справи вбачається, що позивачці [PERSON] сума індексації у розмірі 527,04 грн. та сума компенсації за несвоєчасну сплату сум заробітної плати у розмірі 543,56 грн., а всього 1070,60 грн. були сплачені 14.03.2014 року (а.с. 126, 171), що не заперечувала у судовому засіданні і позивачка. Отже, суд вважає, що підставі для стягнення індексації та компенсації за несвоєчасну сплату сум заробітної плати відсутні. Щодо стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до наданого суду розрахунку середнього заробітку позивача вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед звільненням складала 234,88 грн. (а.с.170). Суд бере за основу саме цей розрахунок, оскільки він відповідає вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З моменту звільнення [PERSON] (11.03.2014 р.) з ПАТ «ММК імені Ілліча» по день фактичного розрахунку (14.03.2014 року) минуло 3 робочих дні. З довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за період з моменту звільнення по день фактичного розрахунку з позивачем становить 704,64 грн. (3 дні х 234,88 грн. = 704,64 грн.). Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 704,64 грн. Враховуючи, що з моменту звільнення позивача з підприємства до моменту повного розрахунку минув незначний проміжок у часі, а сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією все ж таки була виплачена відповідачем у добровільному порядку, а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності при задоволенні позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку, яка є пропорційною до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була виплачена з затримкою. При цьому суд враховує, що за період з 01.03.2003 р. по 31.07.2006 р. заробітна плата, що підлягала компенсації, склала відповідно до довідки-розрахунку 49220,00 грн.(а.с.85), з неї вчасно не було виплачено позивачу сума індексації в розмірі 527,04 грн., що складає 1,07 % від суми заробітної плати за цей період (527,04 грн. х 100 : 49220 = 1,07%), отже на користь позивача слід стягнути 7,54 гривні (704,64 грн. х 1,07%:100% = 7,54 грн.). Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки у відповідності з положеннями ст..237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, також наведених позивачем обґрунтувань моральних страждань і визначає до відшкодування 100 грн. Зі справи вбачається, що правова допомога надавалася [PERSON] адвокатом [PERSON] (а.с.87). На підтвердження оплати правової допомоги в розмірі 300,00 грн. позивачем надана довідка-акт, в якій адвокатом [PERSON] зазначено про отримання вказаної суми. Проте, виходячи з аналізу ст..ст.84 та 88 ЦПК України та ст..30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі, з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до ст..1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (наприклад, огляд доказів за їх місцезнаходженням) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто перелік видів правової допомоги, за які передбачена компенсація понесених стороною витрат, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Окрім того, ці види стосуються лише судового розгляду справи. Більш того, з боку позивача суду не надано документів, які підтверджують розрахунки витрат, а саме: документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку). Отже, позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат (правової допомоги) в розмірі 300,00 грн., задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок.

Outcome: partial