Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

27.11.2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 39965 грн., проценти за користування позикою у розмірі 11989,5 грн., а також інфляційні втрати та 3% річних за час прострочення виконання зобов'язання, понесений ним судовий збір та витрати на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.01.2013 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу 5000 доларів США, про що останньою написано розписку, в присутності двох свідків. Згідно з умовами договору, відповідач зобов'язалася сплачувати позивачу 500 доларів США щомісячно, за користування позикою. Відповідач була зобов'язана повернути позику до 08.04.2013 року, проте своє зобов'язання не виконала. У зв'язку з цим позивач просить суд стягнути борг в судовому порядку, при цьому застосувати положення ст. 625 ЦК, щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми. В судовому засіданні представник позивача підтримує позов у повному обсязі і просить суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її участі не надала. Про час, дату та місце розгляду справи відповідач повідомлялася належним чином, про що свідчить її підпис в повідомленні про отримання судової повістки. Судові повістки направлялись відповідачу за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення, тому суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що 08.01.2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав у борг [PERSON] 5000 доларів США, на умовах сплати за користування позиченими коштами 500 доларів США щомісячно, з кінцевим терміном повернення боргу 08.04.2013 року. Договір оформлено розпискою, що відповідає положенням ч. 2 ст. 1047 ЦК.(а.с. 6) В судовому засіданні позивачем долучено оригінал даної розписки. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що позику було повернуто в строк. Оскільки кінцевий термін повернення позики минув і відповідач своє зобов'язання за договором не виконала, суд вважає за можливе стягнути заборгованість по договору позики в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Укладаючи договір сторони узгодили, що за користування коштами, [PERSON] сплачуватиме 500 доларів США щомісячно. Статтею 1048 ЦК передбачено право позикодавця на отримання процентів від суми позики. Проценти є платою за користування чужими грошима. Визначена сторонами сума, також є платою за користування позикою, хоча по своїй суті не є процентами, які нараховуються на суму позики. Враховуючи, що положення договору не були предметом оскарження, суд приходить до висновку про вільне волевиявлення сторін при його укладенні, на вказаних умовах. Сторони досягли згоди щодо істотних умов договору в цій частині і стягнення плати за користування чужими коштами не суперечить закону. Тому суд вважає за можливе стягнути суму заборгованості по договору, згідно з визначеними сторонами умовами. Виходячи із вищезазначеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по договору позики у розмірі 5000 доларів США та плату за користування чужими коштами в період дії договору (3 місяці), що становить 1500 доларів США. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивач просить суд стягнути суму заборгованості з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми, враховуючи, що борг відповідач мала повернути 08.04.2013 року і відсотки на прострочену заборгованість, згідно договору не нараховувались. При цьому в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат, необхідно відмовити, оскільки Національним банком індексується гривня, а не іноземна валюта. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе стягнути суму боргу в національній валюті, відповідно до курсу Національного банку України на день винесення рішення - 22.01.2014 року. Згідно курсу Нацбанку на офіційному сайті установи, курс долара станом на 22.01.2014 року такий: 100 доларів США = 799,3000 грн. Таким чином, сума боргу у розмірі 5000 доларів США, еквівалентна 39950 грн. Сума коштів за користування чужими грошима у розмірі 1500 доларів США еквівалентна 11985 грн. Три відсотки річних від простроченої суми боргу становлять 1198,50 грн. 3% річних на суму плати за користування чужими коштами (11985 грн.) не нараховуються, оскільки вони не є основним боргом і їхня функція є такою ж, як і функція 3% річних - забезпечення майнового інтересу кредитора. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 08.01.2013 року у розмірі 53133,50 грн., що складається із позичених коштів - 39950 грн., коштів за користування чужими грошима - 11985 грн. та 3% річних від простроченої суми - 1198,50 грн. Позивач також просить суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на правову допомогу. Такі витрати мають бути стягнуті з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на підставі статей 79, 84, 88 ЦПК України. Позивач зазначає, що понесені ним витрати на правову допомогу становлять 2000 грн., на підтвердження чого до матеріалів справи долучено квитанцію (а.с. 8). Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Законами України про Державний бюджет на відповідні роки, встановлено мінімальний розмір заробітної плати з 01.12.2013 року - 1218 грн., з 01.01.2014 року - так само 1218 грн., а з 01.01.2013 року по 01.01.2013 року, мінімальна заробітна плата становила 1147 грн. Позов було подано 27.11.2013 року. Таким чином, на момент надання правової допомоги в судових засіданнях, під час ознайомлення з матеріалами справи та під час участі в окремих процесуальних діях, мінімальний розмір заробітної плати становив 1218 грн., а 40% від неї - 487,20 грн. З наданого представником позивача розрахунку витрат на правову допомогу вбачається, що складання позовної заяви коштувало 300 грн., консультація з питань права - 100 грн., ознайомлення адвоката з матеріалами справи - 300 грн., участь адвоката в судовому засіданні - 1300 грн. (а.с. 22) Враховуючи норми ст. 1 вищевказаного Закону, до стягнення з відповідача підлягають витрати за участь адвоката в судових засіданнях під час розгляду справи та під час ознайомлення з матеріалами справи. З матеріалів справи вбачається, що адвокат не брав участі в попередньому судовому засідання, яке відбулося 25.12.2013 року (а.с. 16-17). Судове засідання 22.01.2014 року, за участю адвоката, триває протягом 30 хв. Так само 30 хв. було витрачено адвокатом на ознайомлення з матеріалами справи, відповідно до заяви від 21.01.2014 року. Витрачений адвокатом час в сумі становить 1 годину і відповідно до Закону може бути оплачений у розмірі 487,20 грн. Суд також вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на підготовку позову у розмірі 300 грн., оскільки у разі відсутності спору, позивачу не довелось би звертатись до суду та нести такі витрати, з метою отримати кваліфіковану допомогу. В розрахунку не зазначено жодних відомостей щодо наданої адвокатом консультації, окрім її вартості (час, місце проведення, характер консультації), тому суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат. З відповідача також має бути стягнуто на користь позивача, понесений ним судовий збір у розмірі 519,55 грн.

Outcome: partial