Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

27 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб із [PERSON] зареєстрований 15 листопада 2016 року Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №779. В обґрунтування позову вказувала, що сімейне життя між сторонами не склалося через відсутнє взаєморозуміння та взаємоповагу, після народження спільної дитини відносини погіршувались, спільне проживання стало неможливим, тому з липня 2018 року між ними повністю припинені шлюбні відносини, на даний час проживають в різних населених пунктах Миколаївської області, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу вона вважає неможливим. У підготовче судове засідання позивач не з`явилась, надіслала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просила справу розглянути за її відсутності. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просив справу розглянути за його відсутності. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального та відеозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд уважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню, з огляду на наступне. Судом установлено, що 15 листопада 2016 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №779 (а.с.8). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Зі змісту позову вбачається, що сторони не мають спору щодо сумісного майна подружжя та місця проживання дитини. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Зазначена норма національного законодавства відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Згідно приписів статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу. Вирішуючи питання про розірвання шлюбу, суд уважає за необхідне з`ясувати прізвище подружжя після розірвання шлюбу. Позивачем у позовній заяві зазначено про відновлення їй прізвища, яке вона мала до реєстрації шлюбу. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З урахуванням приписів статті 113 СК України позивачу слід відновити дошлюбне прізвище. При ухваленні рішення судом ураховано повне визнання позову відповідачем, яке прийнято судом, оскільки таке визнання не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Крім цього, в позовній заяві позивачем вказано про повернення їй сплаченого судового збору та стягнення витрат на професійну правничу допомогу при зверненні до суду. Згідно частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн (а.с.1). Оскільки відповідач [PERSON] позов визнав повністю до початку розгляду справи по суті, суд уважає, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що складає 384,20 грн. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 17 вересня 2019 року адвокатом Гордейчук Ю.О. в сумі 1000,00 грн, сплата якого підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 17 вересня 2019 року №7 (а.с.9,10). Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини, передбачені частиною четвертою статті 137 ЦПК України та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн. Згідно статті 141 ЦПК України на користь позивача також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 384,20 грн.

Outcome: approved