Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

27.04.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення боргу до відповідача [PERSON] 27.05.2020 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 19.08.2020 року Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. 19.08.2020 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 16.09.2020 року. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалась в зв`язку з неявкою в судове засідання учасників розгляду справи. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 1344550.00 грн., та три відсотки річних в сумі 12487.74 грн., а загалом 1357037.74 грн., та понесені судові витрати по сплаті судового збору Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 12 жовтня 2016 року він позичив у борг [PERSON] , 15000.00 доларів США, що на той час складало 387600 грн.. терміном на один місяць тобто до 12 листопада 2016 року. Вказану суму він надав позичальнику готівкою у доларах США. На підтвердження укладеного договору позики відповідач власноручно написав йому розписку від 12 жовтня 2016 року, оригінал якої знаходиться у нього. Згідно розписки від 12 жовтня 2016 року, у разі несплати коштів у встановлений строк, позичальник [PERSON] , був зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення. У вказаний строк, 12 листопада 2016 року, [PERSON] , борг не повернув. 31.03.2017 року [PERSON] , написав ще одну розписку, відповідно до якої визнав борг перед ним на суму 15000.00 дол. США та 300000.00 грн.. та прохав продовжити термін повернення боргу на два місяці до 31 травня 2017 року. За користування коштами він був зобов`язаний сплатити йому 5% за кожен місяць. 31.05.2017 року позичальник [PERSON] ,. знову не повернув йому борг та став від нього переховуватись і не відповідати на телефонні дзвінки. Зустрівшись з [PERSON] , 06.12.2018 року останній визнав перед ним борг та знову написав розписку, в якій вказав, що станом на 30 листопада 2018 року загальний борг складає 32500 доларів США та 430000.00 грн. В цій же розписці [PERSON] , прохав продовжити термін боргу до 05.12.2019 року. На час подання позову до суду заборгованість [PERSON] , складає 32500 дол. США, що відповідає курсу НБУ 28.13 за один долар США станом на 27.03.2020 року та складає 914550.00 грн., та 430000.00 грн.. а загалом 1344550.00 грн. Згідно домовленості відповідач повинен був повернути йому борг до 05.12.2019 року, але не повернув їх до даного часу. Таким чином прострочення зобов`язання складає 113 днів, що відповідає сумі 12487.74 грн., 35 річних від суми 1344550.00 грн. Зазначену суму відповідач не повертає йому в добровільному порядку, що й стало підставою звернення до суду. Позивач в судове засідання не з`явились, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки від 18.06.2020 року. Відзиву на позовну заяву не надав Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 жовтня 2016 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого позивач передав в борг відповідачу 15000.00 доларів США, що в еквіваленті національної валюти станом на день укладання договору 387600 грн.,що підтверджується розпискою. На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку від 12.10.2016 року. Грошові кошти були передані відповідачеві в момент написання розписки доларах США. На підтвердження укладення договору позики відповідачем в подальшому була надана позивачу розписка від 31.03.2017 року в якій останній підтвердив факт отримання 15000.00 доларів США. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі, оскільки відповідачем видана власноручна написана розписка на підтвердження укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. За доводами позивача відповідач, [PERSON] , взяті на себе боргові зобов`язання не виконав та не повернула позивачу суму боргу у встановлений строк. Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано. З чого суд приходить до висновку, що в відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані. Крім того в подальшому відповідачем були видані ще дві розписки позивачеві на підтвердження боргових зобов`язань перед позивачем. А саме: 31.03.2017 року [PERSON] , написав ще одну розписку, відповідно до якої визнав борг перед позивачем на суму 15000.00 дол. США та 300000.00 грн.. та прохав продовжити термін повернення боргу на два місяці до 31 травня 2017 року за користування коштами він зобов`язувався сплатити позивачеві 5%; за кожен місяць, що підтверджується розпискою. 06.12.2018 року [PERSON] , знову визнав борг перед позивачем та написав наступну розписку, в якій вказав, що станом на 30 листопада 2018 року загальний борг складає 32500 доларів США та 43000.00 грн. В цій же розписці [PERSON] , прохав продовжити термін боргу до 05.12.2019 року, що підтверджується копією розписки. На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про те, в якій валюті підлягає стягненню заборгованість суд виходить з наступного . У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Проте, згідно поданої позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача борг в національній валюті, а саме в гривні, за офіційним курсом, що існував на час подання позовної заяви. За наведених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми боргу -1344550 грн. підлягають задоволенню Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Враховуючи, що з часу невиконання взятих на себе зобов`язань, визначеного в останній розписці, а саме: з 5.12.2019 року, до дня складання позовної заяви пройшло 113 днів, відповідно суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від суми заборгованості в розмірі 12487.74., відповідно до наведеного позивачем розрахунку в позовній заяві, з яким погоджується суд. Також судом встановлено, що первісно боргові зобов`язання за договором позики між сторонами виникли 12.10.2016 року. В розписці від 12.10.2016 року визначений сторонами строк повернення боргу до 12.11.2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України - Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте у визначений в розписці від 12.10.2016 року строк відповідач борг позивачеві не повернув. А подальшому сторони в добровільному порядку врегулювали відносини, що виникли між ними за договором позики, та в кожній наступній розписці, сторонами погоджувався строк повернення позики, останній раз до 05.12.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст.264 ЦК України - Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Таким чином визнання відповідачем боргу, та погодження подальшого строку виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем переривали строк позовної давності і перебіг строку позовної давності для позивача розпочався з 06.12.2019 року. тобто позовна заява подана позивачем в межах строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 10510.00 грн. відповідно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved