Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

29.05.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON],\~[PERSON] про визнання договору №1496 купівлі-продажу нерухомого майна від 21 травня 2001 року квартири за адресою [ADDRESS], дійсним. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 21 травня 2001 року між позивачем, яка діяла від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], та відповідачем укладено договір №1496 купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно умов договору відповідач продав, а позивач придбала квартиру № 40, що знаходиться в місті Миколаєві по вул. Дачна, будинок 11. В подальшому договір був зареєстрований у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» 01.06.2001 року за реєстровим № 17805. Фактично правочин ними та відповідачем був повністю виконаний, домовлені та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: відповідач передав позивачу майно, яке було прийнято та сплачено обумовлену суму. На час укладання договору він відповідач вимогам, встановленим ст.15 Закону України «Про товарну біржу», був зареєстрований на Універсальній Біржі «Південь» та відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав. Саме через це відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору, що в теперішній час унеможливлює здійснення позивачкою прав власника, зокрема щодо відчуження квартири. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. До судового засідання позивач не зявилася, суду надала заяву, в якій просила справу розглянути за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не зявився, суду надав заяву, в якій просив справу розглянути за відсутності його відсутності, проти позовних вимог не заперечував. Треті особи до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.05.2001 року на Миколаївській Універсальній Товарно-сировинній Біржі між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], яка діяла від свого імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір № 1496 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності по 1/3 зазначеної квартири було зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 17805 від 01.06.2001 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобовязання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі позивач сплатила відповідачу ціну договору в повному обсязі, про що зазначено у договорі, а відповідач передав позивачу предмет договору купівлі-продажу квартиру. Також факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. В теперішній час позивач, [PERSON] та [PERSON] не мають можливості розпорядитися своїми правами власників квартири, оскільки Цивільним кодексом України передбачене обовязкове нотаріальне посвідчення договорів щодо нерухомого майна (ст. 657 ЦК України). У звязку з цим, позивач вважає за необхідне визнати зазначений договір дійсним в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обовязків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. На момент укладання даного договору позивач не вважала за необхідне нотаріально посвідчувати договір. У відповідності до постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 21.05.2001 року квартири [ADDRESS] було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що позивач добросовісно помилялася щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved