Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

28.01.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Володарського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.11.2017 року [PERSON] отримала від нього у позику грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 02.02.2018 року, про що власноруч склала розписку. Проте, до теперішнього часу грошові кошти не повернула. Просив стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 48517,20 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США станом на 22.01.2020 року, тобто на час звернення до суду з позовом. Також, з урахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України, просив стягнути з [PERSON] інфляційні витрати за час прострочення в розмірі 6889,44 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2867,12 грн, та, відповідно до положень ст.611 ЦК України, неустойку у вигляді пені в розмірі 16181,46 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 24.02.2020 року відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Копію ухвали надіслано сторонам, відповідачці, окрім копії ухвали копію позовної заяви з додатками. 17.03.2020 року [PERSON] надала відзив, за яким заперечила проти позову, посилаючись на те, що позика повернута шляхом перерахування на картку Приватбанку [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 81000,00 грн, а саме: 13.11.2017 року в розмірі 20000,00 грн, 24.11.2017 року 16000,00 грн, 20.11.2017 року 24000,00 грн та 08.12.2017 року 21000,00 грн. Додала, що грошові кошти за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 2000,00 доларів США не отримувала, а отримала на вказану суму товар. До загальної суми перерахованих відповідачу коштів в розмірі 81000,00 грн, окрім суми позики в розмірі 48517,22 грн, увійшла вартість товару в розмірі 26806,00 грн від 04.11.2017 року, та проценти за користування позикою в розмірі 5677,00 грн за листопад та грудень 2017 року. Вважаючи позику повернутою в повному обсязі, просила відмовити у позові. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 19.03.2020 року, судовий розгляд цивільної справи здійснюється в режимі відеоконференції між Володарським районним судом Донецької області за участі відповідачки та Оріхівським районним судом Запорізької області за участі позивача та його представника. 14.04.2020 року позивач надав відповідь на відзив, за якою [PERSON] , в порушення вимог ст.ст.77, 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів стосовно повернення грошових коштів за договором позики, а тому її доводи, викладені у відзиві, ґрунтуються на припущеннях. Надані в якості доказу роздруківка руху коштів по картковому рахунку відповідачки, не може вважатися доказом, оскільки з неї не вбачається цільове призначення грошових коштів. Наполягав на задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, пояснив, що 04.11.2017 року [PERSON] отримала від нього у борг грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США, зобов`язавшись повернути їх у вказаних розмірі та грошовій одиниці не пізніше 02.02.2018 року, однак до цього часу грошові кошти так і не повернула. Він звертався до [PERSON] з вимогою про повернення позики в досудовому порядку, проте, остання, заперечивши факт існування боргу перед позивачем, звернулась до органів поліції з заявою про вчинене відносно неї з боку [PERSON] шахрайство. У кримінальному провадженні біло проведено судову почеркознавчу експертизу, за висновками якої розписка від 04.11.2017 року, складений [PERSON] .. Оскільки в добровільному порядку [PERSON] свої обов`язки за договором позики не виконує, він змушений звертатися до суду. Не заперечував, що [PERSON] перераховувала йому на картку грошові кошти у грошовій одиниці гривні, але це відбувалось не в рахунок боргу за договором позики від 04.11.2017 року, а за поставлений їй товар, і претензій до [PERSON] в цій частині він не має. Однак за договором позики від 04.11.2017 року відповідачка йому не повернула грошові кошти навіть в частині, а тому просив позов задовольнити. Представник позивача адвокат Швайковський А.А., який діє на підставі довіреності та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, в судовому засіданні також позовні вимоги [PERSON] підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позові, наполягав на його задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що боргу перед позивачем за договором позики від 04.11.2017 року на має, грошові кошти повернула йому в повному обсязі, перерахувавши на його рахунок грошові кошти в загальному розмірі 81000,00 грн, з яких 48517,22 грн сума позики, 26806,00 грн вартість поставленого їй [PERSON] товару, 5677,00 грн проценти за користування позикою за листопад та грудень 2017 року. Додала, що перераховуючи позивачу грошові кошти на картковий рахунок не зазначала призначення платежу, а саме, що грошові кошти спрямовані на погашення боргу за договором позики від 04.11.2017 року, а отже не може це документально підтвердити. Стверджувала, що не брала у [PERSON] в борг 2000,00 доларів США, а брала у нього товар на вказану суму. Однак, факту складання, наявної у позивача, розписки від 04.11.2017 року не заперечувала. Просила взяти до уваги всі її доводи, та відмовити у позові. Представник відповідачки адвокат Демянов І.Г., який діє на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру, в судовому засіданні підтримав позицію відповідачки, просив відмовити в позові в повному обсязі за його необґрунтованістю, оскільки борг за договором позики від 04.11.2017 року відповідачкою повернутий. 01.06.2020 року позивач надіслав на адресу суду оригінал розписки від 04.11.2017 року, який долучений до матеріалів справи. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 14.07.2020 року клопотання відповідачки про витребування доказів у даній цивільній справі було залишено без задоволення. 27.07.2020 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про виклик свідка. Ухвалою суду від 30.09.2020 року заява [PERSON] про виклик свідка була повернута відповідачці без розгляду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 04.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 2000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 02.02.2018 року. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] власноручно написала розписку (а.с.87, 9). Відповідно до\~статі 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка не є формою договору, а лише підтверджує укладення договору позики, оскільки підписується тільки позичальником. Іншими словами, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові\~від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та\~постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (висновки Верховного Суд України у постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року №6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року №6-996цс17). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику і така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019 р. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] власноручно написала розписку, в якій зазначила, що позичила у [PERSON] у борг гроші в сумі 2000,00 доларів США і зобов`язується повернути борг до 02.02.2018 року (а.с.87, 9). Факт складання розписки від 04.11.2017 року вищевказаного змісту [PERSON] не оспорюється. Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що 04.11.2017 року між сторонами укладеного договір позики, за яким позикодавець [PERSON] передав у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язалася повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів в строк до 02.02.2018 року. Як зазначено в статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,\~інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК). Порушення зобов`язання, відповідно до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України). Крім того, частиною 1 статті 1050 ЦК України регламентовано, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України). У встановлений в розписці строк [PERSON] не повернула [PERSON] грошові кошти в сумі 2000,00 США, і до таких висновків суд дійшов виходячи з наступного. Так, відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 5 статті 81 ЦПК України). Не підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82 ЦПК України). Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. При цьому,\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 77, 78 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позивач [PERSON] заперечив факт повернення відповідачкою [PERSON] грошових коштів за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 2000,00 доларів США. Таким чином, обов`язок доведення повернення позики покладається на відповідачку [PERSON] .. На підтвердження своїх доводів щодо повернення [PERSON] грошових коштів за договором позики від 04.11.2017 року, [PERSON] надала виписку по банківській карті [NUMBER] (виписка), з якої вбачається, що 13.11.2017 року було здійснено поповнення карти готівкою в терміналі самообслуговування/відділенні на суму 20000,00 грн, 20.11.2017 року на суму 24000,00 грн, 24.11.2017 року на суму 16000,00 грн та 08.12.2017 року на суму 21000,00 грн. Однак, вказаний доказ не є належним та допустимим доказом повернення позики, в розумінні положень статей 77, 78 ЦПК України, статті 1049 ЦК України, оскільки не доводить факту зарахування грошової суми в розмірі 2000,00 доларів США, що позичалися [PERSON] за договором позики від 04.11.2017 року, на банківський рахунок позивача [PERSON] .. З вказаної виписки не вбачається поповнення грошовими коштами у вказаних сумах карти позивача [PERSON] або здійснення грошових переказів на його карту/рахунок, спрямованих на погашення боргу за договором позики від 04.11.2017 року. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд, за наявності у позивача [PERSON] оригіналу розписки про отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 2000,00 доларів США від 04.11.2017 року, та відсутності у відповідачки [PERSON] належних доказів повернення боргу у вказаній сумі, приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики від 04.11.2017 року. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до\~суду з\~вказаним позовом,\~позивач просив\~стягнути з\~відповідачки грошові\~кошти в\~розмірі \~48517,20\~грн,\~що за\~офіційним курсом\~на дату\~звернення до\~суду з\~позовом еквівалентно\~2000,00\~доларів США.\~Крім того,\~позивач просив\~стягнути з\~відповідачки грошові\~суми,\~визначені частиною\~2\~статті 625\~ЦК України,\~з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 6889,44 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2867,12 грн, про що надав відповідний розрахунок. Встановивши, що позичальник [PERSON] своєчасно не повернула суму позики, вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачки суми боргу, а також сум, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України, відповідають положенням частини 2 статті 1050 ЦК України, в тому числі і вимога \~про нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач обирав валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, тобто валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Проте, перевіряючи наданий позивачем [PERSON] розрахунок заборгованості за договором позики від 04.11.2017 року, суд вважає необхідним зазначити про таке. Як було встановлено судом, за договором позики від 04.11.2017 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США та зобов`язалася повернути їх у строк до 02.02.2018 року. Позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті. Однак, суд в повній мірі не може погодитися з наданим позивачем розрахунком суми боргу за договором позики, що визначена за курсом НБУ станом на дату звернення до суду з позовом, та на яку в подальшому позивач нарахував витрати від інфляції та три проценти річних за несвоєчасне виконання зобов`язання. Так, частинами 1, 2 статті 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, уклавши договір позики в іноземній валюті, а вимоги про стягнення боргу пред`явивши у національній валюті, позивачу необхідно було виходити з суми до стягнення у гривнях, розрахованої за офіційним курсом на день платежу, оскільки у договорі позики не вказано іншого порядку її визначення, а не на час пред`явлення до суду позову про стягнення грошових коштів. Останнім днем платежу за договором позики від 04.11.2017 року, укладеного між сторонами, є 02.02.2018 року. Станом на 02.02.2018 року офіційний курс гривні до долара США складав 27,8695 грн за 1 долар США. Отже, обравши валюту зобов`язання та пред`явивши позовну вимогу про стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті, обґрунтованим є її розрахунок за офіційним курсом день платежу, тобто на 02.02.2018 року, в розмірі 55739,00 грн (27,8695 грн х 2000,00 доларів США). Нарахування сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, також має здійснюватися виходячи з суми боргу, вираженої у грошовій одиниці гривні, що утворилася станом на 02.02.2018 року і становить 55739,00 грн, а саме: витрати від інфляції становлять: за лютий 2018 року 100,9% - 501,65 грн; за березень 2018 року 101,1% - 613,13 грн; за квітень 2018 року 100,8% - 445,91 грн; за вересень 2018 року 101,9% - 1059,04 грн; за жовтень 2018 року 101,7% - 947,56 грн; за листопад 2018 року 101,4% - 780,35 грн; за грудень 2018 року 100,8% - 445,91 грн; за січень 2019 року 101,0% - 557,39 грн; за лютий 2019 року 100,5% - 278,69 грн; за березень 2019 року 100,9% - 501,65 грн; за квітень 2019 року 101,0% - 557,39 грн; за травень 2019 року 100,7% - 390,17 грн; за вересень 2019 року 100,7% - 390,17 грн; за жовтень 2019 року 100,7% - 390,17 грн; за листопад 2019 року 100,1% - 55,74 грн, у загальній сумі 7914,92 грн; три проценти річних від простроченої суми 55739,00 грн 3293,95 грн (55739,00 х 3% / 365 х 719). З наведеного судом розрахунку виходить, що заборгованість за договором позики від 04.11.2017 року з урахуванням сум, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України, є дещо більшою, ніж та, яку позивач просить стягнути з відповідачки, та становить 66947,87 грн. Але, вирішуючи справу, суд виходить з принципу диспозитивності, за змістом якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача і суд не вправі виходити за межі позовних вимог, тим більше, що це призведе до погіршення стану [PERSON] , бо позовні вимоги [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, заявлені в меншому розмірі. За таких обставин, враховуючи, що відповідачка [PERSON] заборгувала позивачу [PERSON] грошові кошти за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 2000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 48517,20 грн, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 48517,20 грн, та сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, а саме суми індексу інфляції в розмірі 6889,44 грн та суми трьох процентів річних від суми позики в розмірі 2867,12 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пені в розмірі 16181,46 грн, суд зазначає наступне. Як зазначалося, пеня є видом неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Під час розгляду справи встановлено, що договір позики від 04.11.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 2000,00 доларів США, не містить умов та обов`язку сплати [PERSON] пені за несвоєчасність виконання нею грошового зобов`язання. Крім того, укладаючи договір, його сторони не погодили, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на його користь пені за порушення грошового зобов`язання в розмірі 16181,46 грн, не ґрунтуються на вимогах закону. Також, суд звертає увагу, що Законом України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» накладений мораторій на виконання договірних зобов`язань та на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1669 -УП, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання\~абзацу третього\~пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2\~грудня 2015\~р.\~№ 1275-р\~(далі\~Розпорядження), яким затвердив\~перелік населених\~пунктів,\~на території\~яких здійснювалася\~антитерористична операція,\~згідно з\~додатком. Згідно Розпорядження село Кременівка Нікольського району Донецької області, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Зареєстрованим місцем проживання відповідачки [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин, є село Кременівка Нікольського району Донецької області. За цих обставин, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором позики від 04.11.2017 року в розмірі 16181,46 грн, також є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з положень статті 141 ЦПК України, та враховуючи часткове задоволення позову, покладає на сторони судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 840,80 грн, які він просив стягнути із відповідачки. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а саме на 78,27% (від заявленої суми позовних вимог 74455,22 грн), то підлягає частковому стягненню з відповідачки на користь позивача і судовий збір. Таким чином, з відповідачки слід стягнути на користь позивача судовий збір у зв`язку з розглядом справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 658,09 грн. (78,27% від 840,80 грн).

Outcome: partial