Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

28 грудня 2018 року заступник керівника Хмельницької місцевої прокуратури Терлецький О.Ц. на підставі ст. 14, ч. 2 ст. 19, ст. 131-1 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 1 ст. 30, ч. 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 116, ст. 118, ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 122 ЗК України, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року звернувся до суду із позовом в інтересах держави і просить: визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 07 жовтня 2016 року №22-26595-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2 га (кадастровий номер 6823055400:02:005:0018) для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області; витребувати у [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий номер 6823055400:02:005:0018) для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області; стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, [PERSON] та [PERSON] на користь прокуратури Хмельницької області судовий збір, сплачений за пред`явлення позову. Згідно позовної заяви вивченням питання законності надання земельних ділянок державної власності встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 07 жовтня 2016 року №22-26595-СГ затверджено проект щодо відведення [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га (кадастровий номер 6823055400:02:005:0018), що знаходиться за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства (проект розроблено на підставі наказу від 13 січня 2016 року №22-652-СГ). 17 жовтня 2016 року на підставі зазначеного наказу приватним нотаріусом Оксанюк А.А. зареєстровано право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. 18 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] продала вказану земельну ділянку для [PERSON] . Водночас, наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 07 жовтня 2016 року №22-26595-СГ підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка - витребуванню у [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, адже на час отримання земельної ділянки на підставі зазначеного наказу органу Держгеокадастру [PERSON] вже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (наказ від 25 травня 2016 року №22-12892-СГ). Тобто, всупереч вимогам ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України [PERSON] при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області із заявою від 31 серпня 2016 року не врахувала, що раніше використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, про вказане не повідомила орган державної влади, тому зловживаючи своїм право набула спірну земельну ділянку у власність внаслідок вчинення неправомірних дій. Внаслідок таких дій [PERSON] отримала незаконні переваги порівняно з іншими громадянами чим порушено суспільний інтерес на законність у цій сфері, оскільки кожен громадянин має право лише одноразово використати своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для певної категорії потреб. У зв`язку з цим [PERSON] не мала права отримувати та відчужувати вказану земельну ділянку для [PERSON] Земельна ділянка площею 2,0000 га (кадастровий номер 6823055400:02:005:0018), що розташована за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області, вибула із державної власності внаслідок незаконного використання [PERSON] права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника цих земельних ділянок - держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. У Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовом даної категорії, крім того, цей орган державної влади є відповідачем по справі, тому прокурор самостійно пред`являє позов в інтересах держави. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке проведено з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження держави земельної ділянки, що є умовою реалізації функцій держави з забезпечення громадян правом власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, забезпечення рівності можливостей всіх громадян використати своє право на землю, явно переважає приватний інтерес у неправомірному отриманні [PERSON] спірної земельної ділянки, яка свідомо порушуючи закон набула право власності на неї та у подальшому продала її на користь [PERSON] Народ України делегував державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області повноваження щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної форми власності. Тобто воля держави, як власника таких земель, може виражатися лише в таких діях органу виконавчої влади - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. У зв`язку з цим, повторне безоплатне надання Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області для громадянина земельної ділянки для аналогічних потреб понад норму, встановлену ЗК України, не може оцінюватися як воля держави. 29 грудня 2018 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд. 21 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області згідно якого просять відмовити у задоволенні позову до Управління, не стягувати судовий збір з Управління, а усі судові витрати покласти на [PERSON] . У відзиві вказано, що на підставі зареєстрованих заяв були прийняті накази Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області «Про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою», а згодом і «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність». [PERSON] в поданих заявах повідомляла, що правом на безоплатну приватизацію земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не скористалася, тому Управління діяло відповідно до норм чинного законодавства при розгляді її заяв. Вважають, що усі витрати необхідно покласти на [PERSON] , оскільки вона ввела в оману Управління шляхом шахрайства. Зазначається, що рішення органів виконавчої влади (накази Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області) про передачу земельної ділянки у власність є актами індивідуальної дії і вичерпують себе в момент їх прийняття. Відновлення можливого порушеного права держави є не скасування наказу Управління, а визнання недійсним права власності [PERSON] . Спірним наказом не лише передавалася земельна ділянка у власність (п. 3 наказу), а й затверджувалася відповідна документація із землеустрою (п. 1 наказу), яка в цілому відповідає законодавству. Тому, в будь-якому разі п. 1 наказу не може бути скасований. 01 березня 2019 року прокурор подав суду заяву щодо додаткового обґрунтування підстав представництва прокурором інтересів держави в суді згідно якої відповідно до ст. 80 ЗК України, ст.ст. 2, 170, 326, 374 ЦК України право власності на землі державної власності належать державі Україна, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Ні Держгеокадастр, ні Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ні їх посадові особи при вирішенні даного спору, пов`язаного із поверненням у власність держави спірної земельної ділянки, не здійснюють захист державних інтересів в суді, адже спірна земельна ділянка вибула з володіння держави внаслідок порушення закону не лише набувачем земельної ділянки, а й органу, уповноваженого від імені держави на розпорядження цією земельною ділянкою - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, яке реалізовувало повноваження Держгеокадастру на території Хмельницької області. При здійсненні функцій із розпорядження землями, зокрема, здійснюючи розгляд заяви [PERSON] про передачу спірної земельної ділянки у власність, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області мало не допустити порушень вимог ч. 8 ст. 118, ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, ст.ст. 2, 6 Закону України «Про землеустрій» та відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити [PERSON] у передачі спірної земельної ділянки у власність. Службові особи Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області відповідно до ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 6 ст. 9, ч. 2 ст. 15, ст. 30, ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» мали доступ до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру, відповідно мали можливість перевірити наявність у [PERSON] у власності земельної ділянки даного виду цільового призначення та площі, раніше набутої в порядку безоплатної приватизації. Вимоги ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України при передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , а відтак інтереси держави, порушені саме Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області, тому цей орган не може бути позивачем у справі, а є відповідачем, адже захист інтересу держави в суді, який полягає в скасуванні оспорюваного наказу, не узгоджується із інтересами органів Держгеокадастру. Чинним законодавством не допускається збіг в одній особі позивача і відповідача. Самостійно Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області не може скасувати спірний наказ, оскільки на його підставі за [PERSON] зареєстровано право приватної власності, тому це буде суперечити ч. 1 ст. 154 ЗК України. Виходячи з визначених ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. 28 Закону України «Про центральні органи державної виконавчої влади», Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», п. 5-1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, п.п. 3 п. 6 Положення про Головне управління повноважень, ні Держгеокадастр, ні Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ні їх посадові особи не вправі здійснювати у цих правовідносинах заходи державного контролю (нагляду), які у подальшому можуть бути підставою для вжиття відповідних заходів реагування, у тому числі звернення із позовом до суду. Тобто, органи, які уповноважені здійснювати захист інтересів держави (Держгеокадастр, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області) не можуть здійснювати захист інтересів держави, зокрема і через відсутність у них повноважень щодо звернення до суду у даних спірних правовідносинах. У зв`язку із зазначеним представництво інтересів держави в суді здійснює прокурор, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси держави не залишились незахищеними. 02 квітня 2019 року прокурор подав відповідь на відзив представника Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області згідно якої просить позовні вимоги задовольнити. На адресу [PERSON] судом неодноразово направлялись рекомендованою поштою судові повістки, однак такі не вручені адресату. Крім того, вона повідомлена про розгляд справи шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному сайті судової влади України. Вона не подала до суду ні відзив на позовну заяву, ні докази на підтвердження чи спростування позиції позивача, яка викладена у позовній заяві. [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте його представник адвокат Підлісний О.В. проти задоволення позовних вимог заперечив з тих підстав, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки і не міг знати, що земельна ділянка, яку він придбав, набута [PERSON] з порушенням земельного законодавства України. Представник Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в судове засідання не з`явився, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, щодо прийняття рішення покладається на думку суду. В названому судовому засіданні прокурор Христик Н.П. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Вислухавши прокурора, представника відповідача, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Такі ж положення закріплені й у ч. 1, ч. 2 ст. 324 ЦК України. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1). Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ч. 2). Аналогічні по суті положення закріплені й у ч. 1, ч. 2 ст. 1, ст. 80 ЗК України. В силу ч. 1 ст. 78 ЗК України (тут і далі у редакції, чинній на час постановлення оспорюваного наказу) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Як зазначено в п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (ч. 1). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (ч. 2). У ч. 2 ст. 90 ЗК України вказано, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. В силу ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. У ч. 6 ст. 118 ЗК України вказано, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Як зазначено в абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. В ч. 9 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. В силу п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Як визначено у ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що безоплатна передача громадянам земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності понад норми, визначені ст. 121 ЗК України, та більше одного разу по кожному виду використання, заборонена. Для ведення особистого селянського господарства громадяни можуть приватизувати земельну ділянку у розмірі, що не перевищує 2,0 га. Судом встановлено, що 25 листопада 2015 року [PERSON] подала до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області заяву згідно якої просить надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області. Повідомила, що правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не скористалася. 13 січня 2016 року наказом №22-652-СГ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; місце розташування об`єкта землеустрою: за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області (6823055400:02:005); орієнтовний розмір земельної ділянки - 2,0000 га; із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (01.03). 12 березня 2016 року [PERSON] подала до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області заяву згідно якої просить надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Городнявської сільської ради Шепетівського району. Повідомила, що правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не скористалася. 21 квітня 2016 року наказом №22-9445-СГ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням - землі сільськогосподарського призначення; місце об`єкта землеустрою: із земельної ділянки (кадастровий номер 6825582600:06:042:0001), яка розташована за межами населених пунктів Городнявської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області); орієнтовний розмір земельної ділянки - 2,0000 га. Цільове призначення земельної ділянки до його зміни - для ведення фермерського господарства; цільове призначення земельної ділянки після його зміни - для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] подала до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області заяву (дата на заяві відсутня, однак заява зареєстрована 06 травня 2016 року) згідно якої просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 2,0000 га за межами населених пунктів Городнявської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області та передати їй безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства. 25 травня 2016 року наказом №22-12892-СГ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність зі зміною виду цільового призначення в межах категорії земель за основним цільовим призначенням - землі сільськогосподарського призначення. Змінено вид цільового призначення земельної ділянки з «для ведення фермерського господарства (01.02)» на вид «для ведення особистого селянського господарства (01.03)». Надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 6825582600:06:041:0002) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Городнявської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області. 31 серпня 2016 року [PERSON] подала до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області заяву згідно якої просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 2,00 га, що розташована за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області та передати їй безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства. 07 жовтня 2016 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-26595-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] , яка розташована за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області. Надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 6823055400:02:005:0018) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану за межами населених пунктів Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області. 31 жовтня 2018 року на запит прокурора отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (далі - Інформація з Реєстрів щодо суб`єкта) №143529857 згідно якої: 1) земельна ділянка з кадастровим номером 6822184500:06:018:0850 призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться за адресою: [ADDRESS] га. Власником земельної ділянки є [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка набула право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-4294-СГ від 15 березня 2017 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 квітня 2017 року. Водночас, 06 червня 2017 року її право власності припинено (перехід права власності - повне відчуження); 2) земельна ділянка з кадастровим номером 6822484500:02:003:0118 призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться за адресою: [ADDRESS] га. Власником земельної ділянки є [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка набула право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-29751-СГ від 08 листопада 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 грудня 2016 року. Водночас, 25 січня 2017 року її право власності припинено на підставі договору купівлі-продажу; 3) земельна ділянка з кадастровим номером 6823055400:02:005:0018 призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться за адресою: [ADDRESS] га. Власником земельної ділянки є [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка набула право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-26595-СГ від 07 жовтня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2016 року. Водночас, 18 жовтня 2016 року її право власності припинено (перехід права власності - повне відчуження); 4) земельна ділянка з кадастровим номером 6825582600:06:041:0002 призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться за адресою: [ADDRESS] га. Власником земельної ділянки є [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка набула право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-12892-СГ від 25 травня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 червня 2016 року. Водночас, 01 липня 2016 року її право власності припинено на підставі договору купівлі-продажу. Копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2016 року та копією Інформаційної довідки з Реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна від 18 жовтня 2016 року підтверджується, що [PERSON] набув в результаті купівлі у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 6823055400:02:005:0018, договір посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. 31 жовтня 2018 року на запит прокурора отримано Інформацію з Реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна №143530729 згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 6823055400:02:005:0018, призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться за адресою: [ADDRESS] га. Власником земельної ділянки є [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка набула право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-26595-СГ від 07 жовтня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 жовтня 2016 року. Право власності припинено 18 жовтня 2016 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу згідно якого новим власником став [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В ч. 1 ст. 155 ЗК України зазначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. В силу ч. 5 ст. 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Як зазначено у ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Народ України делегував державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області повноваження щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної форми власності. Воля держави як власника земель може виражатися лише в таких діях органу виконавчої влади - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Із встановлених судом обставин вбачається, що на час прийняття спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-26595-СГ від 07 жовтня 2016 року і отримання на його підставі безоплатно у власність земельної ділянки площею 2,0000 га (кадастровий номер 6823055400:02:005:0018), [PERSON] уже використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання. У зв`язку з цим вона не могла набути таке право ще раз, тому це суперечить вимогам ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України та є підставою для задоволення позовних вимог прокурора щодо визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-26595-СГ від 07 жовтня 2016 року. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та відповідні Протоколи до неї. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. В силу ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, Україна визнала дію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування її норм. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ч. 1). Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ч. 2). У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено у ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2). В ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2). Як вказано у ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Водночас, у ЦК України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Так, в силу ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч. 2). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Водночас, як вже зазначалось, у п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що одним із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (п.п. 37-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц). Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №641/9904/16-ц). У абз. 5 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). В п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року судам роз`яснено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Як встановлено судом, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в порушення вимог земельного законодавства видало спірний наказ №22-26595-СГ від 07 жовтня 2016 року на підставі якого земельна ділянка державної власності площею 2,0000 га (кадастровий номер 6823055400:02:005:0018) незаконно безоплатно отримана у власність [PERSON] . До видачі спірного наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області земельна ділянка перебувала у власності держави, а оскільки вказаний орган державної влади фактично не мав правових підстав для видачі такого наказу, тобто не мав повноважень на розпорядження цією земельною ділянкою, тому земельна ділянка вибула з володіння її власника (держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області) поза його волею. У зв`язку з тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 6823055400:02:005:0018 вибула з власності держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області поза його волею і відчужена в подальшому [PERSON] для [PERSON] , тому може бути витребувана у [PERSON] , як добросовісного набувача, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України (вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом). Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Водночас на наявність прав власника на майно не впливає і та обставина, що воно було предметом угоди щодо відчуження, укладеної іншими способами, оскільки дійсний власник не був стороною такої угоди. Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор обґрунтував наявність підстав для здійснення такого представництва приписами ст. 131-1 Конституції України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 4 ст. 56 ЦПК України, висновками Європейського суду з прав людини по окремих справах, а також існуючою на даний час судовою практикою Верховного Суду України та Верховного Суду. Суд погоджується з тим, що прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави та правомірно звернувся до суду з позовом з метою захисту законних інтересів держави, адже таке звернення спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності. При цьому, прокурор виконує субсидіарну роль, адже замінює в судовому провадженні Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, яке всупереч вимогам ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України прийняло спірний наказ та передало у власність [PERSON] земельну ділянку, яку вона в подальшому відчужила [PERSON] , крім того вказаний орган державної влади є у даній справі відповідачем. За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року), втручання в право особи на мирне володіння майном має бути законним, повинно переслідувати «суспільний, публічний» інтерес та бути пропорційним визначеним цілям. Отже, виходячи з основних критеріїв дотримання вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі, суд вважає, що втручання у майно відповідача [PERSON] є законним в контексті положень національного законодавства; переслідує «суспільний, публічний» інтерес, адже буде дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та приватними інтересами відповідача [PERSON] , тому таке втручання буде законним та справедливим. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Сукупність встановлених судом обставин дає підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року судам роз`яснено, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню вся сума сплаченого судового збору в рівній частині. Суд звертає увагу учасників судового процесу на те, що 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України доповнено п. 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Outcome: approved