Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

28.12.2019 року до Маліновського районного суду з позовною заявою звернулась [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , до [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , та ТОВ «ДАЙБЕР», місцезнаходження: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, Жилий Масив Луч, вул. Стеценко, 13, про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнання договорів комісії та купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Ухвалою Маліновського районного суду м. Одеса від 02.01.2020 року, суддею Мурзенко М.В., була повернута заява позивачки про забезпеченню позову. Ухвалою Маліновського районного суду від 02 січня 2020 року цивільна справа передана за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області. Ухвалою від 09.06.2020 року Овідіопольським районним судом Одеської області відкрите провадження за позовною заявою [PERSON] , до [PERSON] , та ТОВ «ДАЙБЕР», про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання договорів комісії та купівлі-продажу транспортного засобу недійсними. Після остаточного уточнення позовних вимог, якої позивачка просила: - визнати недійсним договір комісії №4523/19/001846 між [PERSON] та ТОВ «Дайбер» щодо автомобіля Mazda-6 2008 р.в. р/ [NUMBER] від 13.02.2019 року. - стягнути з відповідача різницю вартості транспортних засобів, що залишаються у власності відповідача та транспортного засобу, що залишається у власності позивачки, яка складає 351 376 грн; збитки, що спричинені насильницьким примушуванням до підписання договору комісії у розмірі 137 718 грн 50 коп, а також спричинену відповідачем примушуванням її до підписання договору шляхом нанесення побоїв - моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, що разом становить 499 094 грн 50 коп., та витрати позивачки на правничу допомогу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що з 20.09.2008 року по 23.10.2018 року перебувала у шлюбі за відповідачем [PERSON] . Шлюб був розірваний заочним рішенням Маліновського районного суду від 23.10.2018 року. Позивачка [PERSON] вказала, що відповідач відчужив автомобілі у одноособовому порядку, без будь-якої письмової згоди та її відома у період шлюбу. Та один автомобіль був відчужений самою позивачкою 13.02.2019 р. відповідачу [PERSON] будучі заляканою, та побитою ним, та після оформлення даного автомобіля, відповідач [PERSON] кошти за куплений автомобіль не віддав. Позивач, та її представник в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в останній редакції та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила суд у його задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. У відзиві на позов відповідач просив відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що у період шлюбу у власності перебувало 4 автомобіля. «Мазда-6», 2008 року випуску чорного кольору та «Смарт», моделі «FORTWO», 1999 року випуску, був оформлений на ім`я позивачки. LEXUSRX 350, 2006року випускута «Мазда-6», 2006 року випуску, сірого кольору був оформлений на ім`я відповідача [PERSON] . Позивачка у період шлюбу не працювала, відповідач працював з 2007 року по теперішній час, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця. Ідентифікаційний номер [NUMBER] . Перебуваючи у шлюбі, сторони продали 27.09.2016 року LEXUS RX 350, номерний знак [NUMBER] , 2006 р.в. за суму еквівалентну 12 000 доларів США підприємству з продажу автотранспорту,кошти були витрачені на сімейні потреби. 17.11.2014 продали «Мазда-6», 2006 року випуску, сірого кольору, батькові відповідача - [PERSON] за суму еквівалентну 8 000 доларів США, не оформлюючи офіційно договір купівлі-продажу, під розписку, склавши у нотаріуса генеральну довіреність, з правом його продажу. Батько [PERSON] - [PERSON] не може його зняти з реєстрації на території України та перереєструвати на себе, так як перетнути кордон не в змозі (проживає в окупованому м. Донецьку) у зв`язку з військовими діями. Даний автомобіль знаходиться на непідконтрольній Україні території у місті Донецьк. Після розлучення, при добровільному поділі майна подружжя у лютому 2019 року, на ім`я позивачки залишались оформлені два автомобілі «Смарт», моделі «FORTWO», 1999 року випуску. Автомобіль «Мазда-6», 2008 року випуску, якій був зареєстрований на ім`я позивачки 13.02.2019 року був відчужений нею відповідачу [PERSON] за 162 000 грн (еквівалент 6 000 доларів США на той час). Даний автомобіль був після аварії, та його вартість у висновку експерта дуже завищена. Ініціатором продажу даного автомобіля була позивачка, про що сама домовлялась з [PERSON] , якій оформлював вже раніше їй інший автомобіль. (а.с.102-104) Представник відповідача ТОВ «ДАЙБЕР» в судовому засіданні позов не визнала та просила суд у його задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. У відзиві на позов відповідачзазначив,що позивачка просить суд визнати не дійсним договір комісії №4523/19/001846 укладений позивачкою [PERSON] та ТОВ «Дайбер» в особі директора [PERSON]. щодо автомобіля Mazda-6 2008 р.в. р/ [NUMBER] від 13.02.2019. Так при укладанні даного договору комісії порушень не було, та позивачка зазначила ТОВ «ДАЙБЕР» відповідачем по справі зловживаючи процесуальними правами стосовно вибору підсудності, оскільки відповідач [PERSON] зареєстрований у непідконтрольній частині України у м. Донецьк (а.с 175 -177) Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенні у повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 20.09.2008 року по 23.10.2018 року перебували у шлюбі. Шлюб був розірваний заочним рішенням Маліновського районного суду від 23.10.2018 року, справа № 521/13567/18 (а.с.11-13). [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати разом після розлучення до лютого 2019 року. Перебуваючи у шлюбі [PERSON] , 25.02.2011 року купив автомобіль «Мазда-6», 2006 року випуску, сірого кольору. 17.11.2014 року вказаний автомобіль передали батькові відповідача - [PERSON] , не оформлюючи офіційно договір купівлі-продажу, склавши у нотаріуса генеральну довіреність, з правом його продажу відповідно до витягу від 14.07.2020 року та копією розписки від 14.07.2014 року на суму еквівалентну 8 000 доларів США. Вказаний автомобіль зареєстрований на території України на відповідача та знаходиться в окупованій частині України м. Донецьку (а.с.105- 106). Відповідачем [PERSON] перебуваючи у шлюбі, 06.12.2011 року був куплений автомобіль LEXUS RX 350, 2006 року випуску. 27.09.2016 року вказаний автомобіль був проданий за суму еквівалентну 12 000 доларів США підприємству з продажу автотранспорту, що підтверджується Витягом від 14.07.2020 року та довідкою з Регіонального СЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 28.07.2020 року, де вказано, що 18.10.2016 року в ТСЦ 5141 автомобіль LEXUS RX 350, номерний знак [NUMBER] , 2006 р.в. був перереєстрований на іншу особу. [PERSON] 23.11.2013 року був куплений автомобіль «Мазда-6», 2008 року випуску, чорного кольору, який було оформлено у період шлюбу на ім`я позивачки. Автомобіль «Мазда-6», 2008 року випуску, був відчужений вже після розлучення позивачкою через ТОВ «Дайбер», відповідачу [PERSON] 13.02.2019 року за 162 000 грн. (еквівалент 6 000 доларів США). Так позивачкою був укладений договір комісії №4523/19/001846 з ТОВ «Дайбер» від 13.02.2019 року щодо даного автомобіля (а.с 21-22). Вартість відчуженого автомобіля позивачкою не оскаржувалось. У період шлюбу 22.11.2017 року [PERSON] був куплений автомобіль «Смарт», моделі «FORTWO», 1999 року випуску, за суму еквівалентну 3 000 доларів США, який було оформлено на ім`я позивачки, та куплений за кошти які залишились від продажу автомобіля LEXUS RX 350. Даний автомобіль на час розгляду справи перебував у власності та розпорядженні позивачки. Протокольної ухвалою суду від 17.11.2020 року було задоволено клопотання представників відповідачів про виклик у судове засідання свідків, для надання показів. У судовому засіданні свідок [PERSON] , сусід по будинку, пояснив, що машинами користувались колішне подружжя разом, частіше позивачка. Відповідач [PERSON] працював дома, а позивачка [PERSON] часто їздила по справам на автомобілі спочатку на LEXUS RX 350, а після продажу на чорної «Mazda-6» 2008 р.в. Бували випадки, коли після вживання алкоголю, сперечались. Про те що позивачку побив відповідач [PERSON] 13.02.2019 року йому не відомо, та не бачив щоб позивачка була у синцях. Про поділ майна подружжя знав, оскільки позичив гроші, у розмірі 6 000 доларів США [PERSON] для купівлі «Mazda-6» 2008 р.в., у [PERSON] в лютому 2019 року. В день складання угоди бачив позивачку у дворі будинку, була в нормальному стані, не побита, добре себе почувала». У судовому засіданні свідок [PERSON] , охоронець автостоянки, показав, що «чорною «Mazda-6» 2008 р.в., користувалась позивачка, кожний день возила сина до школи, пізніше у них з`явився «Смарт», моделі «FORTWO». Позивачка постійно сплачувала за зберігання автомобілів на автостоянці. У судовому засіданні свідок [PERSON] , показав, що обоє з подружжя ставили автомобілі на стоянці, на якої він працював, позивачка частіше. Договори охорони на обидва автомобілі укладала позивачка і вона платила за стоянку. У стані алкогольного сп`яніння відповідача [PERSON] ні коли не бачив. Позивачка постійно лаялась на [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] , директор ТОВ «Дайбер» відповідач по справі, показав, що раніше він знав позивачку, так як вона купувала через його підприємство автомобіль «Смарт», моделі «FORTWO», 1999 року випуску, в підтвердження він надав копію договору, відповідача [PERSON] раніше не знав. Він також повідомив, що угода відповідала бажанню двох сторін, позивачка добре себе почувала, ніхто на неї не тиснув, їй не погрожував, гроші перед підписанням договору купівлі-продажу позивачка забрала, порахувала і положила собі в сумку. Після складання угоди сторони по справі разом пішли до відділу поліції, що знаходиться поряд з підприємством для подальшого переоформлення автомобіля. У судовому засіданні свідок [PERSON] , якій надавав посередні послуги в МРЕО, на прохання саме позивачки, показав, що [PERSON] заздалегідь зателефонувала йому, просила знову допомогти їй переоформити автомобіль, оскільки раніше зверталась за допомогою вже по переоформленню автомобіля. Він також показав, що між сторонами при угоді, переоформлені автомобіля сварок не було. Перед підписанням договору позивачка попросила гроші, перерахувала їх і положила в свою сумку. До угоди він [PERSON] (відповідача) не знав. Свідок зазначив, що 30-40 хвилин ходив з позивачкою по відділку поліції, печатали заяву, робили експертизу, займались переоформлюванням автомобіля. [PERSON] не жалілась на чоловіка, не була заплаканою, без слідів побиття, була спокійною, довіряла свідку. [PERSON] весь час чекав, поки вони закінчать переоформлення. Суд не бере до уваги відеозапис, якій був досліджений на засідання суду та на якій посилається позивачка, як на доказ, якій підтверджує, що у день відчуження нею автомобіля відповідачу, останній здійснював на неї тиск, оскілки на даних відеозаписах не зазначена дата зйомки, дати файлів зазначені 2014 р., 2015 р., 2017 р., 2018 р., 19.06.20 р., 22.06.2019 р., 08.09.2019 р., про що у судовому засіданні підтвердила сама позивачка, на відеозапису записано перебування [PERSON] у алкогольному абстинентом синдромі, доказів того що відповідач [PERSON] наносив позивачки побої, здійснював тиск, залякував дані докази не містять. Електронний доказ відеозапису біля МРЕО, який наданий позивачкою на підтвердження подій які відбувались 13.02.2019 р., записана промова позивачки, без встановленої дати, відповідача на відеозапису не має, на деревах є зелена листва, та позивачка охайна. На обличчі позивачки лише подряпина на шоці. Суд не бере до уваги надані до матеріалів справи, та досліджені у судовому засіданні фотографії на яких сфотографовано тіло жінки з синцями, синець за вухом, оскільки у судовому засіданні позивачка підтвердила, що дані фотографії були зроблені у 2014 році. Позивачка до правоохоронних органів або до лікарні з приводу побиття не зверталась. Інших доказів, якби б підтверджували твердження позивачки, що при відчуженні автомобіля, [PERSON] , останній бив її, або залякав, а також понесені збитки, позивачка не надала. Судом встановлено, що позивачка зверталась за послугами до відповідача ТОВ «ДАЙБЕР» 2 рази, перший раз при купівлі автомобіля «SMART», моделі «FORTWO», синього кольору, номерний знак [NUMBER] , 1999 року випуску, та при продажу позивачкою автомобіля «Мазда-6» чорного кольору, номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску відповідачу [PERSON] . Позивачка не зазначила у позовній заяви, що саме було порушено відповідачем ТОВ «ДАЙБЕР» при укладанні договору комісії №4523/19/001846 якій був укладений між [PERSON] та ТОВ «Дайбер» щодо автомобіля Mazda-6 2008 р.в. номер [NUMBER] від 13.02.2019 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що кошти позивачка отримала до підписання вищезазначеного договору. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому належну вмотивованість судового рішення необхідно розглядати як самостійну вимогу, яка не є тотожною вимогам законності й обґрунтованості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлений законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року). Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року). Крім того, загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини. Відповідно до ст. 71 СК України та роз`яснень, викладених у постанові ПВСУ України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майноподружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК . Відтак, після розлучення позивач та відповідач [PERSON] можуть поділити тільки фактично наявне у них спільне майно. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладанніодним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що віндіє за згодою другого подружжя, тобто законодавець презюмує згоду одного з подружжя на укладання другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, що укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя (позиція ВСУ у постановах у справі № 6-17цс17 від 22.02.2017 та № 6-533цс16 від 30.03.2016). Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Позивачка просила суд провести поділ спільного майна подружжя (автотранспорту) шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Так, у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У ч.3 ст.61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поділ майна здійснюється з урахуванням вартості речей, які належать подружжю на праві спільної власності. Поділ майна подружжя здійснюється в два етапи: по-перше, суд визначає розмір часток чоловіка та жінки в праві на майно, і, по-друге, здійснює поділ майна відповідно до встановлених часток. При визначенні розміру часток кожного з подружжя суд виходить з того, що відповідно до законодавства частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч. 1 ст. 70 СК). Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один із подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 60 СК). В той же час, згідно роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вартість майна, включеного позивачем до поділу, визначена експертом, якій склав висновки про вартість майна, від 15.10.2019 року, де термін дії даної оцінки зазначено 6 місяців. У власності позивачки та відповідача [PERSON] після розлучення залишилось 3 автомобіля: «Смарт», моделі «FORTWO», 1999 року випуску, та «Мазда-6», 2008 року випуску оформлені на ім`я позивачки, та на ім`я відповідача [PERSON] «Мазда-6», 2006 року випуску, сірого кольору. Сторони після розлучення добровільно поділи майно, так: «Смарт», моделі «FORTWO», 1999 року випуску, відповідно до оцінки , яку надала позивачка, загальною вартістю - 59927 гривень, залишився у її власності та користуванні, «Мазда-6», 2006 року випуску, сірого кольору залишилась у відповідача [PERSON] якій він по розписці, у період шлюбу передав у користуванні своєму батьку у м. Донецьку, де зазначена вартість даного автомобіля 8000 доларів США,та відповідно до наданої оцінки вартість становить 133571гривень.Факт передання вищезазначеного автотранспорту та розписка про отримання коштів період шлюбу, позивачкою не оспорюється. Та «Mazda-6» 2008 р.в. яку позивачка продала за 162 000 гривен, що в еквіваленті на момент продажу складало 6 000 дол. США. відповідачу та співвласнику [PERSON] тобто відповідач [PERSON] передав позивачки повну вартість за автомобіль «Mazda-6» 2008 р.в. чорного кольору. Автомобіль LEXUSRX 350, номерний знак [NUMBER] , 2006 р.в. був проданий у період перебування сторін у шлюбі, тому дане майно не підлягає поділу. Позивач не довела у судовому засіданні та не підтвердила допустимими доказами, що при укладанні договір комісії № 4523/19/001846 від 13.02.2019 між нею, [PERSON] , та ТОВ «Дайбер» були порушення, які зазначені у п. 1 ст. 215 ЦК України, в якої зазначено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд зазначає, що серед підстав не названо ч. 4 ст. 203 ЦК, яка містить вимогу відповідності правочину формі, установленій для нього законом. Отже, недодержання форми правочину не означає автоматичного визнання його недійсним. Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як встановлено судом, позивачка отримала кошти від продажу автомобіля відповідачу [PERSON] до підписання договору комісії, та після підписання автомобіль був переданий відповідачу [PERSON] . Факт примушення, або відсутність волевиявлення позивачки при відчуженні автомобіля допустимими доказами позивачкою не доведено. Судом встановлено, та підтверджено показами свідків, що ініціатором продажу даного автомобіля відповідачу [PERSON] була сама позивачка. Таким чином, аналізуючи наведені норми закону і надані сторонами пояснення та письмові документи, відео запис та фотографії, враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] , як на підставу своїх позовних вимог, не знайшли своє доказове підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на не належних та не допустимих доказах, суд, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з засад виваженості та справедливості, вважає цивільний позов [PERSON] до [PERSON] та ТОВ « ДАЙБЕР» про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та про визнання договорів комісії та купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, не обґрунтованим, у в зв`язку з чим останній не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом ізіншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторонни або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотань або заяв від сторін по справі не надходило. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. На підтвердження витрат представником відповідача ТОВ «ДАЙБЕР» надано договір 28/08 від 28.08.2020 року та додаток до договору 28/08 від 28.08.2020 р. - Акт виконаних робіт №1 від 02.09.2020р. квитанції№63 від 02.09.2020р. до прибуткового касового ордера на суму 10200 гривень; - Акт виконаних робіт №2 від 17.11.2020р. квитанції №64 від 17.11.2020р. до прибуткового касового ордера на суму 1900 гривень; - Акт виконаних робіт №3 від. квитанції № 66 від 10.01.2021р. до прибуткового касового ордера на суму 1900 гривень; - Акт виконаних робіт №4 від. квитанції № 67 від 20.04.2021р. до прибуткового касового ордера на суму 1900 гривень; - Акт виконаних робіт №5 від. квитанції №68 від 26.07.2021р. до прибуткового касового ордера на суму 1900 гривень. Загальна підтверджена вартість послуг надання правової допомоги відповідача ТОВ «ДАЙБЕР» складає - 17 800 гривень Відповідно до вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, а також враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника відповідача ТОВ «ДАЙБЕР» - адвоката Артем`євої К.М. та стягнення з позивача [PERSON] на користь ТОВ «ДАЙБЕР» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 800 гривень.

Outcome: approved