Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

28 вересня 2015 року, [PERSON], звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд, визнати свою колишню дружину - відповідачку [PERSON], такою, що втратила право користування жилою площею (квартирою) за адресою : [ADDRESS] та зобов'язати Овідіопольський РВ ГУДМС України в Одеській області зняти її з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, мотивуючи це припиненням будь-яких відносин зі своєю колишньою дружиною відповідачкою, шлюб з якою був розірваний у 2012 р., і яка більше 3-х років без поважних причин не проживає у вищевказаній квартирі, яка належить йому на праві приватної власності, а реєстрація відповідачки у його квартирі заважає йому як законному власнику спірної квартири в повній мірі реалізувати його права по управлінню, користуванню і розпорядженню своєю власністю, отримувати пільги та субсидії, а також у зв'язку з тим, що він несе збитки від сплати за відповідачку послуг з водопостачання квартири, за вивіз сміття, які сплачуються за кожного зареєстрованого по вказаній адресі. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку SMS-повідомлень, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду свою заяву, в якій повністю підтримав позов, який просив задовольнити та проханням про слухання справи за його відсутності (а.с. 21,22,24). Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши суду, що позивач шантажував її тим, що у випадку не зняття її з реєстрації із спірної квартири, він не буде оплачувати вартість навчання доньки [PERSON] у навчальному закладі. Заслухавши пояснення відповідачки та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.. Статтями 316,317,321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Статтями 71,72 ЖК України передбачено - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить - користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що згідно свідоцтва про право власності від 15.07.1997 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації № 917 від 14.07.1997 р. - спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності в рівних частках кожному [PERSON] (позивачу), [PERSON] (відповідачка) та їхнім дітям [PERSON], [PERSON], які зареєстровані у вищевказаній квартирі (а.с. 8-15). У зв'язку з чим, суд вважає хибними, необґрунтованими і безпідставними твердження позивача про те, що йому особисто на праві власності належить вищевказана квартира. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.10.2012 р., яке набрало законної сили 22.10.2012 р. був задоволений позов [PERSON] та розірваний шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] (а.с. 16) У вказаному рішенні суд встановив, що спільне життя у подружжя не склалося у зв'язку з виявленням несумісності характерів, різних поглядів на життя позивача з відповідачкою, з якою вони втратили почуття любові, поваги один до одного, взаємодопомоги, порозуміння, внаслідок яких у них виникали постійні сварки і в сім`ї панувала напруженість і розлад, внаслідок чого, сторони з травня 2012 року не підтримують шлюбних стосунків та на сьогодні, їхній шлюб носить формальний характер, а спільне проживання сторін неможливе. Як показала суду відповідачка, саме з травня 2012 р. у зв'язку з виниклими неприязними стосунками з позивачем внаслідок сімейних сварок і негативного ставлення до неї та дітей з боку позивача, який на той час був її чоловіком, і з яким спільне проживання стало нестерпним, вона була вимушена покинути вищевказану квартиру, яка належить їй та дітям на праві спільної сумісної власності разом із дітьми і всіма речами та оселитись в іншому будинку, де проживає з дітьми на сьогоднішній день. У зв'язку з чим, суд вважає, що відповідачка не проживає у своїй квартирі понад 1 рік з поважних причин описаних вище, а тому на думку суду, вона не втратила права користування спірною квартирою, якою володіє на праві власності на рівні з позивачем та дітьми в рівних частках на праві спільної сумісної власності. Судом не приймаються до уваги твердження позивача про те, що реєстрація відповідачки у спірній квартирі заважає йому як законному власнику спірної квартири в повній мірі реалізувати його права по управлінню, користуванню і розпорядженню своєю власністю, отримувати пільги та субсидії, а також у зв'язку з тим, що він несе збитки від сплати за відповідачку послуг з водопостачання квартири, за вивіз сміття, які сплачуються за кожного зареєстрованого по вказаній адресі, враховуючи безпідставність і необґрунтованість вказаних тверджень з підстав описаних вище, враховуючи законне право власності відповідачки, як співвласниці спірної квартири, в якій вона зареєстрована на законній підставі у відповідності до чинного цивільного законодавства. На підставі викладеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову.

Outcome: dismissed