Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

27.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «ДОМІНО ТУР - 7» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 20.03.2017 року по 30.06.2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Разом з тим, оскільки у день звільнення позивача відповідач в порушення ст. 116 КЗпП України не розрахувався з ним та не виплатив останньому заборгованість по заробітній платі, позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду подав письмову заяву, зі змісту якого вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Крім того, у вказаній заяві представник позивача зазначив, що фактично позов стосується стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, загальна заборгованість по заробітній платі за період з 20.03.2017 року по 30.06.2017 року становить 56000,00 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає стягненню з відповідача за період з 03.07.2019 року по дату ухвалення рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що представник позивача не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 20.03.2017 року позивач працював у відповідача на посаді заступника директора з розвитку та 30.06.2017 року був звільнений із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України (наказ № 7 від 30.06.2017 року), що підтверджується копією трудової книжки серії АА № 441791. Відповідно до ч.1 ст. 47 та ч.1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у день звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок по заробітній платі з 20.03.2017 року по 30.06.2017 року в сумі 56000,00 грн. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати за період з 20.03.2017 року по 30.06.2017 року в сумі 56000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З врахуванням вищенаведених положень законодавства, а також перевіривши розрахунки позивача, наведені у позовній заяві, суд на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, вважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, а саме підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.07.2017 року по 22.01.2019 року (дата ухвалення рішення) в сумі 336862,14 грн. (861,54 грн. середньоденна заробітна плата * 391 кількість робочих днів). Крім того, в порядку, визначеному ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 3928,62 грн. Також, суд вважає за необхідне на підставі п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць в сумі 16800,00 грн. (33600,00 грн. / 2 міс).

Outcome: approved