Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

28 травня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», права вимоги якого на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року набув позивач, та відповідачем укладено кредитний договір №ML-302/476/2007, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 84000 швейцарських франків, зобов`язавшись повернути кредит до 28 грудня 2037 року в порядку та на умовах, визначених договором. Виконання позичальником договірних зобов`язань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі договором іпотеки №РML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року, предметом якої є належна відповідачу квартира [ADDRESS] . Відповідач своїх зобов`язань із повернення кредиту не виконав належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої станом на 29 квітня 2020 року становить: 83091,37 швейцарських франків - заборгованість за тілом кредиту; 4375,42 швейцарських франків - заборгованість за відсотками, 8658994,38 гривень - пеня. З огляду на викладене позивач просив суд звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки в рахунок повернення вказаного боргу за кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з визначенням початкової ціни предмету іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Також позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Натомість представник надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також вказав на підтримання ним позовних вимог, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач, його представник також в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, в якій представник зазначила, що позовних вимог не визнає, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, в ході розгляду справи від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, фактично виклавши у формі відзиву заяву про застосування строків позовної давності. Таку заяву відповідач мотивував тим, що кредитодавцем було реалізоване право вимагати дострокове повернення кредиту протягом 30 днів з дня отримання позичальником відповідної вимоги шляхом надіслання відповідачу листа від 25 лютого 2009 року. Даний лист отримано відповідачем 04 березня 2009 року. 19 грудня 2011 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська залишено без розгляду поданий 19 серпня 2009 року позивачем до відповідача позов про стягнення заборгованості за вказаним вище кредитним договором, а 12 травня 2010 року відповідачем здійснено останню оплату за кредитним договором. З огляду на викладе відповідач вказав, що строк позовної давності у спірних правовідносинах, з урахуванням його переривання 12 травня 2010 року, сплив 12 травня 2013 року. В той же час, із даним позовом до суду позивач звернувся лише 28 травня 2020 року. (а.с.65-67) За таких обставин суд вважає за можливе з урахуванням на положення ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за відсутності учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №ML-302/476/2007, за умовами якого (п.п.1-5 частини №1), з урахуванням додаткового договору №ML-302/476/2007/CHF від 26 грудня 2007 року до кредитного договору №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року, вказаний відповідач на придбання нерухомого майна отримав кредит в розмірі 84000 швейцарських франків, зобов`язавшись повернути кредит не пізніше 28 грудня 2037 року щомісячними ануїтетними платежами відповідно до графіку повернення кредиту, сплативши 4,49% річних + FIDR (плаваюча процентна ставка), а також інші обов`язкові і передбачені договором платежі. Також кредитним договором (пп.4.1.1 п.4.1 розділу 4 частина №2) сторони узгодили, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочення, пеня сплачується додатково до прострочених сум. Крім того, положеннями пп.19.1 п.1.9 розділу 1 частини №2 кредитного договору визначено відповідне право кредитодавця вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту у випадку порушення останнім своїх кредитних зобов`язань за договором, а також кореспондуючий цьому праву обов`язок позичальника здійснити таке дострокове повернення кредиту протягом 30 днів з дати одержання позичальником відповідної письмової вимоги банку про здійснення такого повернення. Дані обставини підтверджуються копією вказаного кредитного договору з додатками, копією додаткового договору до нього. (а.с.6-18) Виконання позичальником своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі нотаріально посвідченим договором іпотеки №РML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», як іпотекодержателем, та відповідачем, як іпотекодавцем. Предметом зазначеного договору іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу предмету іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. 26 грудня 2007 року за реєстровим №17748. Загальна площа квартири становить 62,6 м2, а житлова - 43,9 м2. В день укладення договору іпотеки здійснено державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек, а також зареєстровано обтяження предмету іпотеки. Викладені обставини підтверджуються копією договору іпотеки, копією витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек, копією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.19-21, 23, 25). Через неналежне виконання позичальником свого договірного зобов`язання із своєчасного повернення отриманого кредиту, 25 лютого 2009 року кредитодавець ЗАТ «ОТП Банк» в порядку реалізації свого права вимагати дострокового повернення кредиту в повному обсязі звернувся до позичальника із відповідним листом-вимогою, в якому вимагав погасити протягом 30 днів з дати отримання такої вимоги заборгованість за кредитним договором №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року. Вимогу позичальник отримав 04 березня 2009 року. 19 серпня 2009 року кредитодавець звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за згаданим вище кредитним договором, однак ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2011 року, яка набрала законної сили 26 грудня 2011 року, вказаний позов залишено без розгляду. Викладені двома абзацами вище фактичні обставини встановлені судом на підставі ст.82 ч.4 ЦПК України з рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року по справі №175/1387/16-ц, а також із постанови Верховного Суду від 25 квітня 2019 року по справі №175/1387/16-ц, яким залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вказані судові рішення, з огляду на суб`єктний склад учасників справи та предмет спору, мають преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. (а.с.68-76) 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», як правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та позивачем укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, а також договір відступлення права вимоги, за умовами яких позивач набув належні першому права вимоги в тому числі за кредитним договором №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року та договором іпотеки №РML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року. Дані обставини підтверджуються копіями зазначених договорів купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги з додатками, копією статуту ПАТ «ОТП Банк» та позивача, копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.26-46). 06 квітня 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року. За наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у вказаній справі Апеляційним судом Дніпропетровської області своїм рішенням від 05 липня 2017 року у справі №175/1387/16-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено з підстав спливу передбаченого ст.559 ч.4 ЦК України строку поруки (в частині позовних вимог до [PERSON] ), а також внаслідок спливу трирічного строку позовної давності за основним кредитним зобов`язанням (в частині позовних вимог до [PERSON] ). Також вказаними судовими рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції, які в силу ст.82 ч.4 ЦПК України мають преюдиційне значення для розгляду і вирішення цієї справи, встановлено, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту станом на 03 березня 2016 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 87466,79 швейцарських франків, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 83091,37 швейцарських франків та заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 4375,42 швейцарських франків. Викладені обставини підтверджуються копіями згаданих судових рішень (а.с.68-76). Із матеріалів даної цивільної справи судом також встановлено, що позичальник дотепер не виконав належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання (останній платіж за кредитом здійснено позичальником ще 12 травня 2010 року), внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої станом на 29 квітня 2020 року становить: 83091,37 швейцарських франків - заборгованість за тілом кредиту, 4375,42 швейцарських франків - заборгованість за процентами за користування кредитом. Крім того, позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 29 квітня 2019 року по 29 квітня 2020 року за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань із повернення кредиту - в розмірі 320128,45 швейцарських франків, що за курсом НБУ на момент визначення загальної суми заборгованості становило 8658994,38 гривень. Викладені фактичні обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості (а.с.22) Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищезазначених договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Закону України «Про валюту і валютні операції». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Нормою ст.533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким законом є ст.193 ЦК України, ст.524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Закону України «Про валюту і валютні операції», а також Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, означене законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин та/або на момент розгляду справи, не містить. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). За змістом ст.ст.546, 547, 573 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст.575 ЦК України різновидом застави є іпотека. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом норм ст.ст.3, 5, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.574, 575, 577, 585 ЦК України іпотека як форма застави виникає і на підставі договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено Законом України «Про іпотеку». Згідно ст.ст.7, 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у нормах ст.ст.589, 590 ЦК України. Нормою ст.39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за наслідками розгляду даної цивільної справи по суті знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем в обґрунтування свого позову факти укладення між ЗАТ «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого в кінцевому рахунку на підставі належних договорів є позивач, та відповідачем кредитного договору №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року (з урахуванням додаткового договору до нього №ML-302/476/2007/CHF від 26 грудня 2007 року) та договору іпотеки №РML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року із дотриманням вимог законодавства щодо змісту та форми таких договорів, відповідності предмета іпотеки вимогам профільного закону, державної реєстрації іпотеки у відповідному реєстрі, а також встановлено факт невиконання відповідачем, як позичальником, на відміну від кредитодавця, своїх договірних зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, що зумовило виникнення у позичальника кредитної заборгованості, а у позивача - права на звернення стягнення, зокрема дострокове, на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . В той же час, судом не встановлено підстав, передбачених ст.39 Закону України «Про іпотеку», для відмови у достроковому зверненні стягнення на предмет іпотеки. Крім того, вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд також виходить з того, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який встановлює заборону на примусове звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань позичальника-фізичної особи за кредитом, наданим йому кредитною установою-резидентом України в іноземній валюті, а також яке відповідає визначеним цим законом характеристикам і умовам. Однак, встановлений цим законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Окрім того, згідно з п.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього закону на період його чинності. Таким чином, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року по справі №6-483цс15, від 21 жовтня 2015 року по справі №6-1644цс15, від 02 березня 2016 року по справі №6-1356цс15, постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року по справі №3645/7940/15-ц, від 16 травня 2018 року по справі №742/1826/16-ц, від 17 жовтня 2018 року по справі №468/2121/14-ц, від 26 грудня 2018 року по справі №758/10605/14-ц, від 13 лютого 2019 року по справі №725/885/16-ц, від 20 лютого 2019 року по справі №2018/2-441/11, від 29 січня 2020року по справі №760/11516/15-ц, від 26 лютого 2020 року по справі №645/984/18, від 17 лютого 2020 року по справі №708/660/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №760/8401/17, від 18 листопада 2020 року по справі №545/619/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №726/1538/16-ц. За таких обставин суд приходить до висновку, що наведені вище правові висновки та встановлені судом фактичні обставини спірних правовідносин сторін можуть бути достатніми для часткового задоволення позову. Висновок суду про можливу частковість задоволення позову зумовлений наступним. Зі змісту норм законодавства, яке регулює кредитні правовідносини, а також з огляду на усталену судову практику слідує, що якщо кредитодавець використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитодавець на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору (строку кредитування), періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Втрата вказаного права відбувається з моменту спливу означеного строку кредитування, зміненого кредитодавцем у наведений спосіб, а саме пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту може бути здійснене як шляхом направлення в досудовому порядку відповідної письмової вимоги позичальнику, так і шляхом звернення до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості в достроковому порядку чи про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки. Права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний викладеному правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року по справі №760/11516/15-ц, від 16 вересня 2020 року по справі №161/14201/18, від 15 жовтня 2020 року по справі №210/6117/13-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 05 листопада 2020 по справі №466/7784/13-ц. Разом з тим, в ході розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що кредитодавець, правонаступником якого є позивач, внаслідок неналежного виконання відповідачем, як позичальником, своїх договірних зобов`язань із своєчасного повернення кредиту частинами скористався передбаченим як кредитним договором №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року (пп.19.1 п.1.9 розділу 1 частини №2), так і чинним законодавством (ст.1050 ч.2 ЦК України в контексті ст.1054 ч.2 ЦК України) правом вимоги дострокового виконання позичальником своїх зобов`язань із повернення кредиту. Реалізуючи таке своє право, кредитодавець 25 лютого 2009 року направив відповідачу письмову вимогу щодо здійснення означеного дострокового повернення кредиту протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги. Вимогу відповідач отримав 04 березня 2009 року, а отже 03 квітня 2009 року сплив останній тридцятий день строку кредитування, зміненого кредитодавцем в порядку реалізації права вимоги дострокового повернення кредиту. Відтак, з 04 квітня 2009 року кредитодавець, а отже і позивач, втратили право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у формі пені. Разом з тим, як слідує з розрахунку заборгованості, долученої позивачем до позову, пеню нараховано відповідачу за період часу з 29 квітня 2019 року по 29 квітня 2020 року, що вочевидь є неправомірним. Саме з цих підстав суд вважає позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року в частині нарахованої пені станом на 29 квітня 2020 року в розмірі 8658994,38 гривень такими, що не можуть бути задоволені з огляду на їх безпідставність та неправомірність. Отже, як і вказувалось вище, встановлені судом і наведені вище правові висновки та обставини спірних правовідносин сторін мали б бути достатніми підставами для часткового задоволення даного позову. Не зважаючи на це, позовні вимоги позивача задоволенню, навіть частковому, не підлягають на підставі наступного. Так, як зазначалось судом видом раніше, відповідач, подавши до суду відзив на позов, фактично виклав у формі відзиву заяву про застосування строків позовної давності, передбачену ст.267 ч.3 ЦК України. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Застосування строків позовної давності здійснюється за заявою сторони по справі, якою є позивач та відповідач, а також за заявою тих суб`єктів, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Як встановлено судом в ході розгляду справи та зазначалось вище, позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 29 квітня 2019 року по 29 квітня 2020 року, тобто вже після спливу строку кредитування, зміненого кредитодавцем в порядку реалізації свого права вимоги дострокового повернення кредиту. Оскільки ж після спливу строку кредитування кредитор не має права нараховувати неустойку, застосування позовної давності до вимоги в цій частині, про що просить суд відповідач, є неможливим з огляду на наведені вище судом правові висновки. Відтак, у задоволенні позовних вимог в означеній частині слід відмовити внаслідок їх правової неспроможності, а не спливу строків позовної давності. Щодо можливості застосування за заявою відповідача строків позовної давності до решти заявлених позовних вимог, які мали б бути задоволені, суд керувався наступним. Так, відповідно до ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення кредитної заборгованості законом встановлено загальну трирічну позовну давність. Початок перебігу позовної давності визначено ст.261 ЦК України, частина 5 якої встановлює, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України). Положеннями ст.264 ЦК України встановлено, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Нормою ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №372/2937/16-ц). В ході розгляду даної цивільної справи судом встановлено та зазначалось вище, що кредитодавцем відповідача внаслідок невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту 25 лютого 2009 року було направлено відповідачу письмову вимогу про дострокове повернення кредиту в повному обсязі протягом 30 днів з дня отримання такої вимоги. Такими діями, передбаченими як кредитним договором №ML-302/476/2007 від 26 грудня 2007 року (пп.19.1 п.1.9 розділу 1 частини №2), так і чинним законодавством (ст.1050 ч.2 ЦК України в контексті ст.1054 ч.2 ЦК України), кредитодавець змінив строк виконання позичальником своїх зобов`язань/строк кредитування, який з огляду на отримання відповідачем згаданої вище письмової вимоги 04 березня 2009 року сплив 03 квітня 2009 року (останній день строку). При цьому, відповідачем останній платіж за кредитом здійснено пізніше - 12 травня 2010 року, що у відповідності до норми ст.264 ЦК України розцінюється судом як визнання боргу, а отже є підставою для переривання трирічного строку позовної давності, який таким чином має обчислюватись не з 04 квітня 2009 року включно (31 день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі - дата невиконання позичальником забезпеченого іпотекою зобов`язання), а з 12 травня 2010 року. Відтак, позивач мав право звернутися до суду із даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором до 12 травня 2013 року включно, однак звернувся до суду із даним позовом лише 28 травня 2020 року. Разом з тим, жодних заяв чи клопотань про поновлення строків позовної давності із посиланням та доведенням поважності причин пропуску таких строків від позивача до суду не надходило. При цьому, звернення до судів раніше із позовами про стягнення з відповідача кредитної заборгованості за тим же кредитним договором суд не приймає до уваги як підстави для зупинення строку позовної давності, оскільки перший зі згаданих позовів було залишено судом 26 грудня 2011 року без розгляду, що не зупиняє строків позовної давності, а у задоволенні другого позову, поданого 06 квітня 2016 року, судами апеляційної та касаційної інстанції відмовлено з огляду на пропуск тих же строків позовної давності. Викладене дозволяє дійти висновку про обґрунтованість та доведеність заяви відповідача, викладеної у відзиві, про застосування строків позовної давності в частині вимог, що стосуються звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення кредитної заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі: в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення кредитної заборгованості з нарахованої пені - через безпідставність та неправомірність таких позовних вимог, а в частині решти позовних вимог - про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок повернення іншої частини нарахованої відповідачу кредитної заборгованості - внаслідок пропуску строків позовної давності. Враховуючи результат розгляду справи, судові витрати позивача у вигляді сплаченого ним при зверненні до суду судового збору відшкодуванню йому не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed