Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

28.07.2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (на далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та третьої особи Служби у справах дітей про виселення. Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 17.11.2015 року, позовні вимоги в частині виселення [PERSON] - залишені без розгляду. Свій позов позивач обґрунтував тим, що 24.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № NKIPGA00000098, відповідно до умов якого він надав відповідачу кредит у розмірі 29105,00 доларів США, строком до 24.04.2018 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON], було укладено договір іпотеки № NKIPGA00000098 від 24.04.2015 року, відповідно до якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на праві власності на підставі Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.11.2004 року, а саме: житловий будинок загальною площею 70,90 кв.м., житловою площею 31,70 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з тим , що [PERSON] порушила умови кредитного договору та не повернула вчасно кредитні кошти, рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 31.10.2014 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до повідомлення від 23.04.2015 року за № 30.1.0.0/2-993, Банком на адресу відповідачів була направлена вимога про добровільне звільнення приміщення квартири, що є предметом іпотеки. Але до теперішнього часу вказана вимога відповідачами виконана не була, у зв'язку з чим, позивач просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] із житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. В судове засідання відповідачі не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про день розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON]адвокат Толпєкін А. А. в судове засідання не з*явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. В судове засідання представник служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення просив ухвалити з урахуванням інтересів дітей. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 24.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № NKIPGA00000098, відповідно до умов якого він надав відповідачу кредит у розмірі 29105,00 доларів США, строком до 24.04.2018 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядки, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON], було укладено договір іпотеки № NKIPGA00000098 від 24.04.2015 року, відповідно до якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, яке належить їй на праві власності на підставі Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.11.2004 року за №2-6786 та зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №101, номер запису 17544 та в ЄРПВНМ за р.№ 16700636, а саме: житловий будинок загальною площею 70,90 кв.м., житловою площею 31,70 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.629 ЦК України, передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України, передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору. У пункті 2 ст.1050 ЦК України, зазначено якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинам, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частинами позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, судом встановлено, що [PERSON] порушила умови кредитного договору та не повернула вчасно кредитні кошти, у зв'язку з чим рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 31.10.2014 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по [ADDRESS]. Відповідно до довідки комітету самоорганізації населення Залізничного селища Заводської районної адміністрації Миколаївської міської ради від 04.12.2012 року за № 1053, за адресою [ADDRESS] проживають відповідачі по справі: [PERSON], [PERSON], малолітні діти [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] Відповідно до повідомлення від 23.04.2015 року за № 30.1.0.0/2-993, Банком на адресу відповідачів була направлена вимога про добровільне звільнення приміщення квартири, що є предметом іпотеки. Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку»у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» також передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Але як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Зазначені правові позиції були висловлені Верховним Судом України в постанові від 24 червня 2015р. у справі № 6-447цс15, від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-875цс15, які є обов*язковими для застосування в судах. Оскільки у справі, що розглядається, спірна квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана [PERSON] не за рахунок отриманого кредиту в 2008 році, а в порядку визнання за нею права влансості на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.11.2004 року , а також враховуючи відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачам одночасно з виселенням, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення без надання іншого постійного жилого приміщення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] слід відмовити через їх необґрунтованість.

Outcome: dismissed