Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

28.04.2015 до суду звернувся позивач з вимогою до відповідача [PERSON] про визнання недійним договору купівлі-продажу від 17.04.2014 за реєстровим № 1247, укладений між [PERSON] та [PERSON] з моменту його укладення. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що, 17.02.2010 між ним та подружжям [PERSON] у особі - [PERSON] укладено договір позики строком до 17.02.2014, відповідно до умов якого, позикодавець (позивач) передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 500000,00 грн. Як вказано у позовній заяві, позичальник ([PERSON].) стверджувала, що перебуває у законному шлюбі та що вказаний договір позики укладався за згоди іншого із подружжя, в інтересах подружжя та неповнолітньої дитини. Оскільки у строк, встановлений договором позики від 17.02.2010, позичальник не повернула грошові кошти, позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу, також подавши заяву про забезпечення позову, шляхом вчинення заборони відчуження квартири № 24, яка належить відповідачу [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.04.2014 вказану заяву було задоволено, заборонивши вчиняти її відчуження. У подальшому, як позивач зазначив, 17.04.2014 [PERSON] уклав договір купівлі-продажу із [PERSON], відповідно до умов якого продав останньому квартиру [ADDRESS]. Таким чином, позивач вказує, що договір купівлі-продажу від 17.04.2014 укладено незаконно, оскільки вже станом на 11.04.2014 набрала законної сили ухвала Дарницького районного суду м. Києва про забезпечення позову, відповідно до змісту якої було вчинено заборону відчуження квартири відповідача [PERSON], на підставі чого просить визнати вказаний договір недійсним з моменту укладення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.08.2014 провадження у справі зупинено, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, до 13.11.2014, тобто до спливу строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для подання заяви спадкоємцями про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [INFO], що стало відомо при розгляді справи /а. с. 124 т. І/. 14.11.2014 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва провадження у справі відновлено /а. с. 142 т. І/ та позивачем подано клопотання про заміну неналежного відповідача [PERSON] належним - [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] - спадкоємиці померлого /а. с. 149 т. І/. 26.02.2015 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, на підставі ч. 2 ст. 31 ЦПК України, доповнивши вимогою про скасування реєстрації права власності, яку було вчинено [PERSON] 17.04.2014 на квартиру [ADDRESS] Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2015 у цивільну справу № 757/10403/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним об'єднано в одне провадження з цивільною справою № 757/23062/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про скасування рішення про реєстрацію права власності, яку подано 06.07.2015 /а. с. 100 т. ІІ/. У цивільній справі № 757/23062/15-ц, яку об'єднано з № 757/10403/15-ц, ухвалою суду від 30.07.2015 задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру № 24 відповідача [PERSON], яка знаходиться у [ADDRESS], загальною площею 51,00 кв. м. та житловою площею 30,50 кв. м. /а. с. 81 т. ІІ/. Позивач 08.12.2015 подав до суду заяву про виключення із складу сторін справи відповідача [PERSON], яка діє як законний представник неповнолітньої [PERSON], мотивуючи заяву тим, що [PERSON] в інтересах своєї доньки - неповнолітньої [PERSON] подала до Шостої Київської нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини від померлого [PERSON] та тим, що не було виявлено будь-якого майна після [PERSON], яке могло бути об'єктом спадкування /а. с. 165-166 т. ІІ/. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти вимог позивача, посилаючись на їхню безпідставність. Третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Лабутіна Ю. Ю. повідомлялася належним чином про судове засідання, у матеріалах цивільної справи наявна заява, у якій вона просить проводити розгляд справи за її відсутності /а. с. 73 т. І/. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд, вислухавши пояснення та доводи позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Положенням ст. 16 ЦК України задекларовано право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу За правилом ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач, мотивуючи свої вимоги, вказав на те, що, 17.02.2010 між ним та подружжям [PERSON] у особі - [PERSON] укладено договір позики строком до 17.02.2014, відповідно до умов якого, позикодавець (позивач) передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 500000,00 грн. Як вказано у позовній заяві, позичальник ([PERSON].) стверджувала, що перебуває у законному шлюбі та що вказаний договір позики укладався за згоди іншого із подружжя, в інтересах подружжя та неповнолітньої дитини. Окрім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.04.2012 шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано /а. с. 140 т. ІІ./. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з частиною 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона і позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже, вищенаведені норми Цивільного кодексу України свідчать про те, що наслідком укладення договору позики є виключно виникнення між його сторонами зобов'язальних правовідносин, змістом яких є, зокрема, право позикодавця вимагати від позичальника повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики), що була надана. Нормами статті 65 СК України передбачено, що при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби (ч. 2 ст. 73 СК України). Встановлено, що [PERSON] договір позики від 17.02.2010, укладений між [PERSON] та позивачем, не підписував та письмової згоди на його укладення в інтересах сім'ї не надавав. Як вказав позивач, за словами [PERSON], її колишньому чоловіку - [PERSON] було відомо по укладення договору позики, що не підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2011 № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що, відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Встановлено, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу від 17.04.2014, предметом якого є квартира [ADDRESS], та що належить відповідачеві [PERSON] Наявність між позивачем спірних правовідносин з колишньою дружиною [PERSON] стосовно повернення суми позики не наділяє позивача цивільними правами по відношенню до майна [PERSON] Позивач у якості підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири вважає ту обставину, що вказаний договір було укладено внаслідок обману [PERSON] зі сторони [PERSON], якому нібито було відомо про факт накладення заборони на відчуження вказаної квартири ухвалою Дарницького районного суду м. Києва про забезпечення позову від 11.04.2014. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. З викладеної норми випливає висновок, що належним позивачем на підставі закріплених у ній фактів, може бути або особа, яку ввели в оману, або її представник. Представник [PERSON] - [PERSON] вказала, що її довіритель не вбачає в діях [PERSON] жодних ознак введення у оману під час укладення договору купівлі-продажу квартири та ніколи жодним чином не уповноважував позивача на подання від свого імені позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Ухвала Дарницького районного суду м. Києва про забезпечення позову від 11.04.2014 залишилася не виконаною, оскільки не була пред'явлена до виконання. Окрім того, вимога позивача про скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], не підлягає задоволенню, оскільки дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду у порядку адміністративного судочинства. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.04.2014 за реєстровим № 1247, укладений [PERSON] та [PERSON] та про скасування рішення про реєстрацію права власності, а відтак у задоволенні позову відмовляється.

Outcome: dismissed