Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

27.02.2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за ним в порядку спадкування після смерті 09.04.2012 року його матері [PERSON] право на завершення приватизації земельної ділянки, виготовлення технічної документації та отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку в порядку спадкування, а саме на земельні ділянки загальною площею 1,9178 га, та 0,7935 га розташовані на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка, крім того, прийняла, але не оформила спадщину після смерті 03.01.2005 року свого батька [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 03.01.2005 року помер його дід [PERSON], що проживав в [INFO] на вул. Макаренка, 39, спадщину після смерті якого прийняла дочка останнього, а його мати [PERSON], проте не встигла оформити, так як померла 09.04.2012 року. Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається, зокрема, із права на незавершену приватизацію земельної ділянки, що складається із двох земельних ділянок ріллі та багаторічних насаджень, що знаходяться на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району і виділені його діду [PERSON] відповідно до розпорядження Шаргородської районної державної адміністрації від 08.10.2008 року за №413. Спадкоємцем [PERSON] за законом є він. Інших спадкоємців немає. Спадщину після смерті матері він прийняв. При оформленні спадщини на земельну ділянку встановлено, що його дід включений до списку померлих громадян, які мають право на земельну ділянку на підставі рішення Шаргородської РДА за №413 від 08.10.2008 року. Зазначене підтверджується наявністю прізвища діда за порядковим номером 30 в додатку №4 до розпорядження Шаргородської РДА від 08.10.2008 року №413. При зверненні до нотаріуса з метою оформлення спадщини йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку через відсутність державних актів чи інших правовстановлюючих документів про право власності діда на цю земельну ділянку. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 10.10.2016 року (а.с.16), не зявилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності його та позивача через неможливість прибути в судове засідання, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з тих підстав, що зазначені в позові. Просить позов задовольнити (а.с.74). Представник відповідача Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився. Рахнівсько-Лісовий сільський голова [PERSON] подав до суду заяву від 06.03.2017 року про розгляд справи у відсутності представника Рахнівсько-Лісової сільської ради, у якій також зазначив про те, що сільська рада заперечень щодо задоволення позовних вимог [PERSON] немає. (а.с.22). Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 03.01.2005 року в м. Астана помер дід позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії №0228329 (а.с.38). 09.04.2012 року померла матір позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №231328 (а.с.11). Матір позивача [PERSON] при житті зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого заповіла останньому житловий будинок, що знаходиться по вул. Макаренка, 39, в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується заповітом від 01.03.2001 року, посвідченого нотаріусом м. Астана Республіки Казахстан та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №230, що підтверджується матеріалами спадкової справи №102/16 до майна померлої 09.04.2012 року [PERSON] (а.с.46-69). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Крім того, судом встановлено, що спадщину після смерті діда позивача [PERSON] прийняла за законом дочка останнього, а матір позивача [PERSON] (а.с.75-76), яка, прийнявши спадщину після смерті батька, не оформила свої спадкові права на спадкове майно, що залишилося після смерті останнього, оскільки померла 09.04.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №231328 (а.с.11). До складу спадкового майна після смерті [PERSON] належать: право на завершення приватизації на земельну ділянку за №432, загальною площею 2,7113 га, в тому числі 0,7935 га ріллі та 1,9178 га багаторічних насаджень, що знаходиться за межами населеного пункту на території Рахнівсько-Лісової сільської ради, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в процесі роздержавлення та приватизації земель Сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства ім. 9-ої Кримської кавалерійської дивізії с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області [PERSON], спадщину після смерті якого за законом прийняла, але не оформила матір позивача [PERSON] Спадщину після смерті матері [PERSON] прийняв позивач та вже частково оформив свої спадкові права, зокрема: на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, на вул. Макаренка, 39, який належав померлій на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу 02.06.1997 року в реєстрі за №341 та зареєстрованого у КП «Могилів-Подільське МБТІ» Вінницької області 23.11.2000 року і записано в реєстрову книгу за №1199, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.63) Крім того, судом встановлено, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає, таким чином позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] за законом, так як є сином останньої (а.с.51), а також на день смерті останньої проживав та був зареєстрований із нею по вул. Макаренка, 41, у с. Рахни-Лісові, що підтверджується довідкою виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради від 22.12.2015 року № 80 (а.с.58) та спадкоємцем [PERSON] за правом представлення (а.с. 39-40). Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи №28/2017 до майна померлого 03.01.2005 року [PERSON] (а.с.36-45), копією спадкової справи №102/16 до майна померлої 09.04.2012 року [PERSON] (а.с.46-69). З оглянутої у судовому засіданні «Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки земельних часток (паїв) громадян, які мають право на земельні частки (паї) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області», що у Протоколі розподілу земельних часток (паїв) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради від 20.07.2008 року, який затверджений загальними зборами громадян, які мають право на земельну частку (пай) по Рахнівсько-Лісовій сільській раді Шаргородського району Вінницької області, під №394 значиться [PERSON]. Відповідно до розпорядження голови Шаргородської РДА від 08.10.2008 року №413 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки», затверджено проект роздержавлення та приватизації земель СВАТ, визначено землі, що підлягають поділу та передачі працівникам та пенсіонерам СВАТ для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, затверджено протокол розподілу земельних часток (паїв) між громадянами, які мають право на земельну частку (пай), затверджено проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), передано у власність земельні ділянки у розмірі частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно із списками (додатки 1,2), прийнято рішення про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки спадкоємцям померлих громадян, що мали право на земельну частку (пай) згідно додатками 3, 4 (а.с.8). З додатку за №3 до розпорядження голови РДА від 08.10.2008 року №413 «Список громадян, яким видаються державні акти на право власності на землю на території Рахнівсько-Лісової сільської ради», вбачається, що спадкодавець [PERSON] включений до Списку за №32; зазначено номера земельної частки (паю) 432, площа ріллі в гектарах 0,7935 га (а.с.9). З додатку за №4 до розпорядження голови РДА від 08.10.2008 року №413 «Список померлих громадян, державні акти на право власності на землю яких видаються спадкоємцям згідно чинного законодавства України», вбачається, що спадкодавець [PERSON] включений до Списку за №30; зазначено номер земельної частки (паю) 432, площа багаторічних насаджень в гектарах 1, 9178 га (а.с.10). Таким чином, судом встановлено, що дід позивача спадкодавець [PERSON] та розпочав процедуру приватизації земельних ділянок відповідно до норм чинного на той час земельного законодавства України, проте документів про право власності на земельну ділянки не отримав, так як помер. Враховуючи що матір позивача [PERSON] при житті не завершила процедуру приватизації земельної ділянки, виділеної [PERSON], спадкоємцем якого вона є за законом і спадщину після смерті якого прийняла, то право на завершення приватизації і отримання правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки входить до складу спадщини після смерті [PERSON] Позивач [PERSON], який прийняв та частково оформив спадщину після смерті [PERSON], не може оформити спадщину на означені земельні ділянки через відсутність документів про право власності, у звязку із чим 18.01.2017 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК [PERSON] відмовлено позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні ділянки, площею 1,9178 га та 0,7935 га (а.с.13-14). Рахнівсько-Лісовою сільською радою не продовжено позивачу процедуру приватизації означених земельних ділянок, що входять до складу спадщини після смерті [PERSON], оскільки відповідно до норм діючого на сьогодні цивільного та земельного законодавства це не входить до компетенції органу місцевого самоврядування. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України, ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1233, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття, в тому числі внаслідок спадкування, та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її… Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч.ч.1,3,4 ст.1268 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). В силу ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку правовстановлюючого документа на земельну ділянку; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. За приписами ст.ст.1217, 1218 ЦК України та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкодавці [PERSON] та [PERSON] у визначений законом спосіб не набули права власності на земельну ділянку №432, яка складається із двох земельних ділянок площею 0,7935 га ріллі та 1,9178 га багаторічних насаджень, оскільки не завершили процедуру їх приватизації та не отримали правовстановлюючих документів. Згідно з правовою позицією, викладеною у п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно із ст.125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на імя спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Визнання за позивачем права на завершення приватизації земельних ділянок не порушує права та інтереси інших осіб. Оскільки право [PERSON] на оформлення його спадкових прав на спадщину померлої матері [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи, що відповідачем Рахнівсько-Лісовою сільською радою визнано позовні вимоги [PERSON], то суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Outcome: approved