Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

27 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,40га, розташовану на території Нерушайської сільської ради, що залишилася після смерті його матері [PERSON] В обґрунтування вимог зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON], якій за життя належала зазначена земельна ділянка. Зазначив також, що на день смерті матері постійно проживав та був зареєстрований разом з нею в одному будинку та вів спільне господарство, тому фактично прийняв спадщину. У передбачений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на успадковане майно. Посилаючись на неможливість оформити спадкові права у позасудовому порядку, оскільки оригінал правовстановлюючого документу втрачений, зазначаючи, що інших спадкоємців до майна померлої немає, [PERSON] вважав, що є підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку судом. Позивач та його представник, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглядати справу без її участі. Представник Нерушайської сільської ради, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник Нерушайської сільської ради подав заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника сільради та ухвалити рішення згідно з чинним законодавством. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] року в с.Нерушай Татарбунарського району Одеської області померла [PERSON]. На підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого повторно 17.01.2007 року виконавчим комітетом Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеській області, актовий запис №3 (а.с.5). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 17 лютого 1966 року Нерушайською сільською радою Кілійського району Одеської області, вбачається, що померла [PERSON] є матір'ю позивача (а.с.7). З довідок Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №843 від 15.09.2016року та №827 від 12.09.2016року слідує, що [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає за у [ADDRESS] та на момент смерті його матері [PERSON], яка сталася [INFO], був зареєстрований та постійно проживав разом з нею за вказаною адресою (а.с.а.с.11,12). Судом встановлено, що спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 05.07.2004року, за життя належала земельна ділянка площею 4,40га, розташована на території Нерушайської сільської ради, яку було виділено для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8). Зі змісту оголошення в газеті «Татарбунарский вестник» №38 від 24 вересня 2016 року вбачається, що розміщено повідомлення про втрату державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 05 липня 2004 року Татарбунарською райдержадміністрацією на ім'я [PERSON] (а.с.10). З матеріалів справи також вбачається, що приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] за заявою позивача заведено спадкову справу №230/2016 від 07.09.2016року до майна [PERSON], померлої [INFO] (а.с.а.с.30, 31). З відповіді приватного нотаріуса від 14.09.2016 року №417/02-14 слідує, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON], померлої [INFO] (спадкова справа №230/2016) у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа на успадковане майно - земельну ділянку (а.с.14). Вирішуючи спір, що виник зі спадкових правовідносин, суд виходить з такого. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК). Спадкуванням, згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України, є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК). За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини та відмови від її прийняття встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом зазначеного вище строку. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК). Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 (втратила чинність на підставі постанови КМУ від 03.06.2013року №483) було затверджено форму державного акта на право власності на землю. Державний акт вказаної форми видавався як фізичним, так і юридичним особам державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувався головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу (далі ЗК) України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст.126 ЗК України (в редакції, що діяла до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. З 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку посвідчується на загальних підставах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 9, 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013року №868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначене узгоджується з позицією, висловленою Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача як спадкоємця не визнається, а відтак підлягає захисту в судовому порядку. З урахуванням того, що позивач не має оригіналу правовстановлюючого документа та не може за чинним законодавством отримати його дублікат, відтак, позбавлений можливості оформити у позасудовому порядку спадкові права на земельну ділянку, беручи до уваги те, що спадкова справа до майна померлої заведена у нотаріальній конторі відповідно до заяви позивача, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися, з урахуванням відсутності заперечень Нерушайської сільської ради проти позову, суд доходить висновку про те, що є підстави для визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на зазначену земельну ділянку. З огляду на викладене,

Outcome: approved