Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

28 травня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь боргу за договором позики у розмірі 20000,00 євро та 3% річних - 993,00 євро. Мотивуючи вимоги тим, що 28 квітня 2017 року між [PERSON] і відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав під розписку від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000,00 євро, та зобов`язався повернути борг до 01.10.2017 року. 27.04.2019 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладеного договір про відступлення права вимоги № 20190427/1 за договором позики відповідно до умов якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 20000,00 євро на період з 28.04.2017 року до 01.10.2017 року, про що було повідомлено відповідача шляхом направлення листа від 27.04.2019 року. Оскільки [PERSON] набув право вимоги за договором позики від 28.04.2017 року, відповідач відмовляється добровільно повертати борг, посилаючись на ст. 625 ЦК України позивач просить суд про стягнення, крім суми основного боргу, також 3% річних, що змушує [PERSON] звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. (а.с. 15). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Розгляд якої проводиться за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Відповідачу було роз`яснено право на подання відзиву на позов та визначено строки його подання. (а.с.21) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року закінчено підготовче судове засідання і призначено справу до судового розгляду. (а.с.29). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві, та не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, оглянувши оригінал розписки, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Судом встановлено, що 28 квітня 2017 року між [PERSON] і відповідачем було укладено договір позики, доказом чого є розписка від 28 квітня 2017 року. Зі змісту розписки убачається, що [PERSON] передав відповідачу [PERSON] , а останній отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000,00 євро, які відповідач зобов`язувався повернути в строк до 01.10.2017 року. (а.с. 8). Відсотки за користування грошовими коштами договором не передбачені. 27.04.2019 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладеного договір про відступлення права вимоги № 20190427/1 за договором позики відповідно до умов якої [PERSON] взяв ум борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 20000,00 євро на період з 28.04.2017 року до 01.10.2017 року, про що було повідомлено відповідача шляхом направлення листа від 27.04.2019 року. (а.с.5-7). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За ст. ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, [PERSON] є належним позивачем у справі і має право вимоги за зобов`язанням, що виникло на підставі договору позики від 28 квітня 2017 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] 27 квітня 2019 року на адресу відповідача, [PERSON] направив претензію (вимогу) щодо повернення грошових коштів у розмірі 20 000,00 євро протягом семи днів з моменту отримання претензії та просив сплатити кошти на рахунок нового кредитора - позивача у справі. (а.с. 7, 8). Однак вимоги позивача відповідачем [PERSON] залишились без задоволення. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Як убачається із матеріалів справи, відповідач грошові кошти за розпискою отримав, проте у строк визначений договором [PERSON] грошових коштів за вказаним договором не повернув. За ч. 2,3, ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо наявності перед ним боргу у розмірі 20 000,00 євро суду не надав. Відзиву на позов не направив, чим розпорядився наданими йому процесуальними правами на власний розсуд. Як зазначає Верховний Суд України у постановах від 18.03.2013 року № 6-63цс13 та від 11.11.2015 року справа № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Оскільки [PERSON] порушив взяті зобов`язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості у матеріалах справи не має, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав щодо задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за розпискою від 28 квітня 2017 року в розмірі - 20 000,00 євро. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з розрахунку наданого позивачем, правильність якого перевірена судом, за період з 01.10.2017 року по 27.05.2019 року сума 3% річних становить 993,00 євро, яка також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривні. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За положеннями ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач просить стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 20 000,00 євро та 3% річних - 993,00 євро. Як зазначає Верховний Суд України у Постанові від 01 листопада 2017 року у справі №697/307/15-ц судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. Відповідно до п. 30.1. ст.30 закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Умовами договору позики передбачено, що відповідач зобов`язується в строк до 01 жовтня 2017 року повернути грошові кошти у сумі 20 000,00 євро. Судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за судовим рішенням у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора). Оскільки [PERSON] порушив взяті зобов`язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості у матеріалах справи не має, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав щодо задоволення позовних вимог позивача та стягнення на його користь з відповідача 20 993, 00 євро. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5653,41 грн. (20 993,00 євро х 26,93 курс НБУ станом на 20.01.2020 х1%), оскільки позивач звільнений від його сплати при поданні позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved