Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

27 липня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу, відсотків за користування коштами та інфляційних витрат. В обґрунтування позову зазначив, що 29 травня 2014 року відповідач під розписку позичив у позивача грошові кошти у сумі 44 000 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути суму коштів позивачеві у строк до 31 серпня 2014 року та сплатити 36% річних за користування отриманими у борг коштами. У вказаний в розписці строк, а саме до 31 грудня 2014 року, кошти позивачеві відповідачем повернуті не були. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 968944, 28 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача відсотки за користування коштами в розмірі 405204,53 грн., інфляційні витрати в розмірі 496355,30 грн., що разом становить 901559,83 грн. В подальшому позивачем було надано суду заяву про збільшення позовних вимог, яка долучена до матеріалів справи, та в якій просив стягнути на його користь з відповідача борг у сумі 968944,28 грн.; 36% річних у сумі 659 413, 03 грн.; інфляційне збільшення боргу у сумі 539 234,27 грн.; судові витрати - витрати на правову допомогу у сумі 39 000 грн. та судовий збір у сумі 3654 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, надав суду заяву у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити та розглядати справу за його відсутності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, в подальшому у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про перенесення судового засідання у зв'язку із відрядженням, але доказів на підтвердження вказаних у клопотанні фактів суду надано не було. В судовому засіданні був допитан свідок [PERSON] який пояснив, що розписка була складена за власним волевиявленням сторін без стороннього примусу та підтвердив факт власноручного підписання розписки сторонами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено наступне. 29.05.2014 року [PERSON] під розписку позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 44 000 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути суму коштів позивачеві у строк до 31.08.2014 року та сплатити 36% річних за користування отриманими у борг коштами. У вказаний в розписці строк кошти позивачеві відповідачем повернуті не були, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно розрахунку 36% річних, суми інфляційних витрат за користування коштами наданого позивачем сума заборгованості становить у розмірі у сумі 2 167 591,65 грн., яка складається з: 968 944,28 грн. - основна сума заборгованості; 659 413,03 грн. - 36% річних (405 204,53 - за розрахунком від 27.07.2015 та 254 208,50 грн. - за розрахунком від 18.04.2016); 539 234,27 грн. - інфляційне збільшення боргу (496 355 грн. - за розрахунком від 27.07.2015 та 42 879,27 грн. - за розрахунком від 18.04.2016). Щодо заявленого відповідачем клопотання про допит свідка, який може підтвердити безгрошовість договору позики суд враховує правові положення ст. 1051 ЦК України де вказано, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказана позиція також висвітлена в ухвалі Верховного суду України від 11 березня 2009 року, в якій роз'яснено положення ст. 1051 ЦК України, а саме те, що за змістом ч. 2 цієї норми при укладенні договору позики в письмовій формі безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України), тому показання свідка у даному випадку є неналежним доказом. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України: «За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.» Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України: «На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.» Відповідно до п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України: «Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.» Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України: «Зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.» Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України: «Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.» Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України: «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.» Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України: «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення…..» Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України: «Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу…..» Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 2 167 591,65 грн., що складається з: 968 944,28 грн. - основна сума заборгованості; 659 413,03 грн. - 36% річних (405 204,53 - за розрахунками від 27.07.2015 та 254 208,50 грн. - за розрахунками від 18.04.2016); 539 234,27 грн. - інфляційне збільшення боргу (496 355 грн. - за розрахунками від 27.07.2015 та 42 879,27 грн. - за розрахунками від 18.04.2016), підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідач у визначений строк сторонами взяті на себе зобов'язання по поверненню боргу не виконав. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на отримання правої допомоги, то суд приходить до наступного висновку. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, що визначено пунктом 2 частини третьої статті 79, статтями 84, 88, 89 ЦПК України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», де вказано, що: «Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, …не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, …». При цьому Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Вказана позиція викладена в п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10. Витрати мають бути документально підтверджені та доведені. В матеріалах справи міститься докази на підтвердження витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги Договору про надання правової допомоги б/н від 23.07.2015 року, Додаткова угода № 1 до вказаного Договору, Свідоцтво про право на здійснення адвокатської діяльності № 2212 видане адвокату Гончаровій О.В., профайл адвоката Гончарової О.В., квитанція про сплату за послуги адвоката про сплату суми в розмірі 39000,00 грн., акт приймання-передачі від 31.07.2015 року, звіту про виконану адвокатом роботу (надані послуги) від 31.07.2015 року. Суд вважає, що вказані витрати з урахуванням наданих процесуальних документів в матеріалах справи, та те що адвокат виключно складав процесуальні документи і не приймав участі у справі підлягають частковому стягненню. Вданому випадку суд з урахуванням положень ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI може врахувати лише час затрачений на складання процесуальних документів, тобто 8 годин, що виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час складання позову становило 1218,00 грн. 40% від якої становить 487,20 грн. Враховуючи розрахунки послуг про надання правової допомоги, долучених представником позивача до матеріалів справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати на надання правової допомоги у розмірі 3 900 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial