Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

28 квітня 2016 року до Любешівського районного суду надійшов цивільний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання боргу за договором позики у сумі 30 тисяч доларів США спільною сумісною власністю подружжя, стягнення окремо з кожного відповідача боргу за договором позики по 15 тисяч доларів США, 15356,84 гривень процентів та 12071,65 гривень інфляційних втрат. Позовні вимоги умотивовано тим, що [PERSON] стало відомо про розгляд Любешівським районним судом цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. Оскільки подружжя [PERSON] заборгувало позивачу 30 тисяч доларів США, які зобов'язувались повернути до 01 січня 2014 року, з метою захисту своїх майнових прав він вирішив звернутися до суду з цим позовом. В обґрунтуванні позову [PERSON] вказує, що 01 грудня 2012 року відповідачі отримали у нього у борг 40 тисяч доларів США до 01 січня 2014 року, про що [PERSON] у присутності [PERSON] склав розписку. На цей час відповідачі повернули йому лише 10 тисяч доларів США. Оскільки відповідачі отримували позику у шлюбі на спільні потреби подружжя, позивач вважає, що заборгована йому сума є їх спільним майном, яке підлягає стягненню з відповідачів пропорційно. Крім цього, позивач просить стягнути з [PERSON] три проценти річних та інфляційні втрати. У судовому засіданні позивач, представник позивача [PERSON] позов підтримали. Щодо пред'явлених до стягнення сум представник позивача зазначив, що проводив розрахунки незадовго до подачі цього позову до суду. [PERSON] був допитаний у порядку статті 184 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] позов визнали. [PERSON] був допитаний у якості свідка. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила, також допитувалась у суді у якості свідка. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечив, вважає, що боргова розписка підтверджує не факт укладення договору позики, а факт передачі грошей. Факт укладення чи неукладення договору не може підтверджуватись показаннями свідків. Згаданий у позові правочин з огляду на положення частини 3 статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) має ознаки нікчемності, оскільки не дотримано відповідної форми. Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов наступних висновків. Допитаний у якості свідка позивач [PERSON] показав, що займається різними видами підприємницької діяльності близько 20 років, за цей час він перевозив деревину, торгував вживаними автомобілями тощо. З [PERSON] знайомий близько 15 років, потоваришував з ним, оскільки вони займались схожим бізнесом з продажу побутової техніки. Позивач неодноразово приїжджав до [PERSON] додому у селище Любешів, ночував у них. [PERSON] попросив у нього гроші у борг. 01 грудня 2012 року на кухні у будинку [PERSON] він передав [PERSON] 40 тисяч доларів США. [PERSON] при цьому була присутня: подавала їм на стіл їжу, приносила чай; вона розуміла про зміст їх розмови з [PERSON] і будь-яких заперечень не висловлювала. Згадані кошти він позичав [PERSON] для потреб сім'ї та для «роботи», пригадує, що відповідачі говорили про необхідність купівлі мікроавтобуса. В оговорений строк [PERSON] повернув йому лише 10 тисяч доларів США, про що позивач склав відповідну розписку. Решта коштів не повернуто. На додаткові запитання головуючого позивач зазначив, що підтвердити рівень своїх доходів документально він не може, адже зберігає кошти вдома. Допитаний у якості свідка відповідач [PERSON] показав, що розпочинаючи свою підприємницьку діяльність, придбаваючи будинок, інше майно, він неодноразово брав кредити. Позики брались одна за одною з метою погашення попередньої. З початку підприємництва бухгалтерію він вів самостійно, інколи йому допомагала дружина. Він не розділяв кошти окремо на потреби сім'ї та для ведення бізнесу, [PERSON] у період їх шлюбу мала повний доступ до грошей. Він радився з дружиною про доцільність взяти кошти у борг, у якій валюті позичати тощо. Щодо обставин отримання у позивача у борг 40 тисяч доларів США відповідач [PERSON] фактично підтвердив показання [PERSON] З цього приводу додав, що [PERSON] при складанні ним розписки була присутня і говорила, що не заперечує проти позики. На позичені у [PERSON] кошти він придбав мікроавтобус «Мерседес Спринтер», а також погасив попередні позики перед іншими особами приблизно на 15 тисяч доларів, частину з цієї суми використали на повсякденні потреби сім'ї. У зв'язку з знеціненням гривні йому вдалось повернути [PERSON] лише 10 тисяч доларів США. Щодо обставин безоплатної передачі магазину з продажу побутової техніки у 2014 році, відповідач зазначив, що на цей момент бізнес був у занепаді, а батько, з яким він фактично усе починав, запропонував віддати магазин, на що він погодився. [PERSON] також вважав за необхідне зазначити, що [PERSON] не цікавилась фінансовим станом їх сім'ї, фактично участі у поверненні боргів не брала, попри це подала до суду позов про поділ майна. Відповідач [PERSON], яка також у суді допитувалась у порядку статті 184 ЦПК, заперечила свою участь та згоду на позику у 40 тисяч доларів США, яку нібито надав [PERSON] [PERSON] у кінці 2012 року. Показала, що потреби позичати кошти у цей час у них не було, адже бізнес розвивався, а чистий дохід від нього становив близько 25-30 тисяч гривень щомісячно. За ці кошти і придбавались автомобілі. [PERSON] вважає цю справу помстою [PERSON] за звернення нею до суду з позовом про поділ майна. Додала, що будь-яких коштів від продажу автомобілів у 2014 році вона не отримувала, а надбаний за час шлюбу магазин [PERSON] подарував своєму батьку. Згідно з розпискою від 01 лютого 2012 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 40 тисяч доларів США на придбання автомобілів з зобов'язанням повернути ці кошти до 01 січня 2014 року з трьома процентами річних. 29 грудня 2014 року [PERSON] отримав у [PERSON] 10 тисяч доларів США у рахунок погашення боргу, що також підтвердив розпискою. Подружжя [PERSON] перебували у шлюбі з 20 травня 2004 року по 29 травня 2015 року, що стверджено свідоцтвом про їх одруження, рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 18 травня 2015 року у справі № 162/832/15-ц про розірвання шлюбу. При розгляді справи № 162/622/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів щодо відчуження автомобілів недійсними [PERSON], який допитувався у якості свідка, вказав, що позичав [PERSON] гроші дрібними сумами, загалом 40 тисяч доларів США. [PERSON] у суді не підтвердив належними доказами наявність інших боргів на момент позики 01 грудня 2012 року. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання боргу спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Позивач вказує на наявність у відповідачів перед ним грошових зобов'язань, у зв'язку з цим просить визнати борг їх спільною сумісною власністю. Відповідно до частини першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з статтею 177 ЦК об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У відповідності до положень Глави 13 ЦК гроші, зокрема валютні цінності є видом майна. Частиною першою статті 316 ЦК встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частин першої, другої статті 510 ЦК сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Згідно з статтею 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний зокрема сплатити суму боргу. Аналізуючи процитовані норми законодавства у їх системному зв'язку, суд констатує, що [PERSON], ставлячи однією з позовних вимог визнати боргове зобов'язання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], обрав неналежний спосіб захисту свого цивільного права. Законодавство не містить норм, які б давали можливість визнати право власності на зобов'язання. У зв'язку з наведеним у цій позовній вимозі слід відмовити. Наявність підстав для задоволення інших позовних вимог [PERSON] є предметом наступного аналізу. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] основної суми боргу. Статтями 1046, 1047 ЦК визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до частин першої, другої статті 545 ЦК прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згідно з статтею 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У відповідності до абзацу другого частини першої статті 218 ЦК заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Частинами другою, четвертою статті 65 СК при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. На підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідачів суми позики позивачем подано розписку від 01 грудня 2012 року, яку надав [PERSON], та розписку від 29 грудня 2014 року про часткове повернення боргу, яку склав уже [PERSON] За цими документами [PERSON] має боргові зобов'язанням перед [PERSON] на суму 30 тисяч доларів США. Це у судовому засіданні підтвердили, будучи допитаними у якості свідків, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Натомість [PERSON] заперечила як сам факт позики, обставини складання боргової розписки, так і те, що вона була стороною цього договору. Суд констатує, що відповідач [PERSON], вважаючи складену [PERSON] розписку фіктивною, яка з її слів є помстою колишнього чоловіка за подання нею до суду позову про поділ майна, не заявляла про визнання договору позики недійсним. З аналізу статті 1051, абзацу другого частини першої статті 218 ЦК, слідує, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину, зокрема договору позики, або оспорювання окремих його частини, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. З іншого боку письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення цього правочину, а й передання грошової суми. Таким чином, суд визнає доведеним факт укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON], а сума невиконаних перед позивачем зобов'язань за цим договором складає 30 тисяч доларів США. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення зазначеної суми з обох відповідачів, суд звертає увагу на наступне. Боргова розписка складена 01 грудня 2012 року [PERSON], тобто у період шлюбу [PERSON]. Водночас будь-якої інформації, що боржниками за цим договором позики є [PERSON] як подружжя, немає. Підпис [PERSON] на цьому документі відсутній. [PERSON] вказав, що позичав кошти сім'ї [PERSON]. Про те, що згадані у розписці кошти були витрачені на потреби сім'ї також зазначив і [PERSON] При розгляді справи № 162/622/15-ц про визнання недійсними правочинів щодо відчуження майна подружжя [PERSON], [PERSON] під час допиту у якості свідка говорив, що позичав кошти дрібними сумами, а уже під час розгляду цієї справи настоював, що передав [PERSON] усі 40 тисяч доларів США 01 грудня 2012 року. Суперечності у показаннях [PERSON], [PERSON], [PERSON] з приводу вищевикладеного встановленими цивільним процесуальним законом способами усунути неможливо. Беручи до уваги наведене, суд вважає, що переконливих доказів, що отримані [PERSON] від [PERSON] кошти були використані в інтересах сім'ї відповідачів у ході судового розгляду не здобуто. Як встановлено з показань [PERSON], а також при розгляді справи № 162/622/15-ц [PERSON] не знала про продаж [PERSON] трьох автомобілів у січні 2014 року, будь-яких коштів за це особисто вона не отримала. Крім цього, відповідач [PERSON] уже під час розгляду цієї справи у суді зазначив, що магазин з продажу побутової техніки було безоплатно передано його батьку. Отже позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення 15 тисяч доларів США за договором позики від 01 грудня 2012 року не належить до задоволення. З огляду на встановлені обставини, не виходячи за межі позовних вимог, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача 15 тисяч доларів США позики. При цьому суд звертає увагу, що присудження половини суми від фактично заборгованого [PERSON] не позбавляє права [PERSON] звернутися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] решти коштів згідно з договором позики від 01 грудня 2012 року. Що стосується розміру грошової суми, яка підлягає поверненню позичальником, то суд виходить з положень частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК, відповідно до яких сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На день ухвалення цього рішення Національний банк України встановив офіційний курс гривні до долара США на рівні 24,961680 гривні за один долар США. Таким чином, розрахунок суми, яка підлягає до стягнення з [PERSON] буде наступним: 15000 ? 24,961680 = 374425,2 гривень. Вирішення питання про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Вказані позовні вимоги є похідними по відношенню до вимог про визнання боргу спільною власністю подружжя [PERSON], стягнення основної суми боргу. У зв'язку з тим, що у первинних вимогах [PERSON] щодо [PERSON] було відмовлено, не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з [PERSON] трьох процентів річних та інфляційних втрат. Щодо стягнення з [PERSON] трьох процентів річних суд бере до уваги наступне. Згідно з частиною другою статті 625 боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З змісту боргової розписки вбачається, що [PERSON] взяв борг під три проценти річних, отже, правовою підставою для їх стягнення є стаття 1048 ЦК. Поданий позивачем розрахунок є неправильним і включає період з 01 січня 2014 року по 01 червня 2016 року у 486 днів прострочення. Період з 02 січня 2014 (перший день порушення зобов'язання) по 28 квітня 2016 року (день пред'явлення позову) всього охоплює 848 днів прострочення. Таким чином, формула розрахунку трьох процентів від основної суми боргу буде такою: 374425,2 ? 3% ? 848 (днів прострочення) ? 365 (днів у році). Однак, вирішуючи спір у заявленому [PERSON] розмірі позовних вимог, суд констатує, що пред'явлені позивачем до стягнення суми лежать у межах правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем [PERSON], а тому підлягають до стягнення у повному об'ємі. Між тим, не підлягають стягненню з [PERSON] інфляційні втрати з таких міркувань. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. З наведеного слідує, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає. Розподіл судових витрат між сторонами слід здійснити за правилами статті 88 ЦПК. При цьому суд констатує, що позивачем на підтвердження судових витрат подано лише квитанцію про сплату судового збору у розмірі 6890 гривень. У зв'язку з повною відмовою у позові [PERSON] до [PERSON] понесені позивачем судові витрати стягненню з цього відповідача не підлягають. Відтак, з відповідача [PERSON] належить стягнути судові витрати на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial