Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

27 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування після смерті [PERSON] . Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що, [INFO] помер батько позивачки [PERSON] . Після смерті батька позивачка дізналась, що за життя- [INFO] , батько залишив заповіт на зовсім чужу людину відповідачку [PERSON] . На момент смерті батька позивачка була непрацездатною дочкою [PERSON] , пенсіонером, інвалідом 2 групи, тому вона подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса. Відповідачка не має право на спадкування, оскільки сприяла тому щоб батько не міг скасувати заповіт. Позивачка фактично за власні кошти купила спірне майно, провела ремонт та підготувала до жилого стану. Це було пов`язано з тим, що вона бажала доглядати за перестарілим батьком. Нерухоме майно було оформлено на батька. Позивач познайомила батька з відповідачкою, оскільки уклала усну домовленість про постачання відповідачкою батькові молочних продуктів. Протягом всього життя батька позивачка піклувалась про нього, надавала йому матеріальну допомогу. Під кінець життя батько захворів і йому було рекомендовано лягти в стаціонар, проте з невідомих причин і за поради відповідачки, яка працювала в Богородчанській районній лікарні, батько відмовився від госпіталізації. В тяжкому стані потрапив до лікарні № 1 в м. Івано-Франківську де і помер. Позивачка має підозри щодо не доброчесності відповідачки та бажання останньої заволодіти майном батька. 29 січня 2021 року відповідачка подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позов не визнає, оскільки [PERSON] 12.09.2019 року склав заповіт, яким заповів все майно саме відповідачці і в нього були на те підстави. Рідні діти [PERSON] відмовились із ним спілкуватися та доглядати через бажання заволодіти його майном. 07.11.2008 року [PERSON] був склав заповіт на користь сина [PERSON] , але син не піклувався про батька, тому він його анулював і зазначив причини. За переконанням дочки [PERSON] продав квартиру в Полтаві та садибу у с. Новоселівка і переїхав до Івано-Франківська. Дочка про батька не піклувалась тому і познайомила його з відповідачкою щоб приносила батьку молочні продукти. [PERSON] мав погані стосунки з дочкою та її чоловік, які наполягали щоб батько квартиру подарував дочці, але [PERSON] був вольовою людиною і змінив замки в квартирі щоб вони не змогли туди потрапити. [PERSON] був цивільним чоловіком відповідачки та понад 5 років постійно проживав з нею в [ADDRESS] . До квартри приїжджав рідко, щоб отримати пенсію. [PERSON] та відповідачка уклали церковний шлюб 24.08.2018 року. Жодних підстав для усунення від спадкування представник позивача у позовній заяві не навів, а висловлює лише свої чи позивачки міркування, підозри. Жодних доказів перешкоджання скласти заповіт, внести до нього зміни, скасувати до позову не надано. Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено [PERSON] . Представник позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому, просив позов задоволити. Позивачка в судові засідання не з`являлась, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки жодних доказів на підтвердження своїх вимог позивачка суду не надала. Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав клопотання про відкладення розгляду справи, але в наступні засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких зазначив, що [PERSON] останні 5 років жив з [PERSON] в селі Хмелівка в Богородчанському районі. Дочка та син [PERSON] не хотіли його доглядати, оскільки батько не переписав на них квартиру. 21 травня 2020 року свідок відвозив [PERSON] до лікарні, оскільки йому було зле і ніхто не хотів везти. За обстеження в лікарні в Богородчанах домовилась [PERSON] , оскільки вона там працювала. Потім він поїхав до Івано-Франківська і вже тоді викликав швидку та поїхав до лікарні в місті. [PERSON] розказував свідку, що дочка дочка забрала його з Полтави та переконала купити квартиру в Івано-Франківську. Квартиру купила дочка за грошві [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких зазначила, що [PERSON] вона не знає, бачила одного разу, [PERSON] є її сусідкою, [PERSON] вона знала, оскільки той проживав разом з [PERSON] в селі до смерті. Ніхто [PERSON] не примушував жити з [PERSON] . З дочкою [PERSON] не спілкувався і через це дуже сумував. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.21). 12 вересня 2019 року [PERSON] склав заповіт, яким все майно, що буде належати йому на час смерті він заповів [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. [PERSON] та [PERSON] є інвалідами третьої та другої групи інвалідності та подали заяви про прийняття спадщини, оскільки мають право на обов`язкову частку у спадщині. [PERSON] також подала заяву про прийняття спадщини за повітом після смерті [PERSON] . На час смерті [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.12-13). Представник позивача в позовній заяві стверджує, що в позивачки є сумніви щодо дійсності заповіту, волі [PERSON] на складання такого заповіту, а також є побювання, що відповідачка перешкоджала [PERSON] змінити чи скасувати заповіт на користь [PERSON] . Але, жодних доказів на підтвердження своїх тверджень, сумнівів представник позивача суду не надав. Як вбачається із копії свідоцтва таїнства подружжя [PERSON] та [PERSON] уклали церковний шлюб (а.с.54). Із показів свідків вбачається, що вони проживали разом в с. Хмелівка Богородчанського району, отже, не були чужими людьми, як вказує представник позивача. Позивачка стверджує, що вона придбала спірну квартиру, але не надає доказів на підтвердження своїх слів. Як вбачається із договорів купівлі-продажу, [PERSON] продав свою квартиру у м. Полтава та земельну ділянку в Полтавській області та купив квартиру в м. Івано-Франківську (а.с.191, 194). Також представник позивача в позові зазначає, що її батько не погодився на госпіталізацію як захворів через пораду відповідачки. Але, як вбачається із показів свідка та матеріалів справи 22.05.2020 року [PERSON] звернувся до Богородчанської районної лікарні, пройшов обстеження, після чого йому було рекомендовано госпіталізацію. [PERSON] в то й же день поїхав до Івано-Франківська та швидкою допомогою був госпіталізований до лікарні № 1 в м. Івано-Франківську. Доказів того, що відповідачка якимось чином перешкоджала госпіталізації [PERSON] представником позивача суду не надано. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Тобто положення частини другої статті 1224 ЦК України необхідно розуміти так, що підстави для усунення спадкоємця за заповітом чи за законом від права на спадкування через умисні дії, в результаті яких збільшилася їхня частка у спадщині, може виникнути лише тоді, коли така особа перешкоджала спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті. Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині (постанова ВС у справі № 320/2176/17-ц від 24.09.2020 року). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, позивач не надала належних та допустимих доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що [PERSON] , маючи на меті отримати спадкове майно, умисно перешкоджала [PERSON] скасувати заповіт або внести зміни до нього. Сам по собі факт наявності у заповідача захворювання не є достатнім доказом його фізичної неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення чи скасування заповіту. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку мають бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги. Між іншим, різноманітність аргументів. Які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статі 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За наведених обставин позов не підлягає до задоволення, позовні вимоги є необґрунтовані. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивача звільнено від сплати судових витрат, представник відповідача не надав доказів понесення судових витрат, тому підстав для розподілу судових витрат на даний час немає. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 1216, 1217, 1223, 1224 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed