Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

28 квітня 2020 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 11 листопада 2015 року на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] , з відповідача на її користь стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття. Примусове стягнення не здійснювалося, але починаючи з січня 2019 року відповідач припинив свою участь в утриманні сина та його вихованні. Разом з цим зазначає, що з часу ухвалення рішення витрати на утирання сина збільшилися. Відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх дітей, працює неофіційно та має значний дохід. Посилаючись на викладені обставини, просить змінити визначений рішенням суду спосіб стягнення з відповідача аліментів: замість відсоткової частки на тверду форму в розмірі 6000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 06 травня 2020 року відкрито провадження в справі. 29 травня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково визнав позов: у частині стягнення аліментів не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В іншій частині позовних вимог просить відмовити за безпідставністю. При цьому зазначає, що він працює в ТОВ «Інтерсан» на посаді водія, а його оклад по курсу НБУ становить 4604 грн. 46 коп. Також просить стягнути на його користь понесені ним витрати на правову допомогу. 15 липня 2020 року до суду надійшли заперечення на відзив відповідача. У судовому засіданні [PERSON] та її представник - адвокат Третьяков С.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Його представник - адвокат Латишева В.О. просила відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю, а в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку заяву відповідача про часткове визнання позову підтримала. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 18 серпня 2020 року відмовлено [PERSON] у прийнятті визнання позову в частині стягнення аліментів не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 18 серпня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки - [PERSON] про допит свідка [PERSON] , оскільки його було заявлено без додержання вимог ст. 91 ЦПК України, після дослідження всіх доказів у справі, з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України. Крім того, суду не було повідомлено точної адреси свідка, за якої необхідно здійснювати його виклик. Заслухавши позивачку, представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що з 08 серпня 2009 року сторони зареєстровали шлюб, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 7, 8). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 11 листопада 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 20 жовтня 2015 року (а. с. 9). За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30%). Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №682/3112/18 зазначено, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. З огляду на викладене, доводи позивачки про зміну мінімального розміру аліментів, не є підставою для задоволення позовних вимог. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів одержувач аліментів може звернутися до суду із заявою про збільшення їх розміру. Значне погіршення матеріального становища платника може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів - але ці обставини підлягають доказуванню. Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року в справі №415/4386/16-ц, від 20 грудня 2019 року в справі №288/168/19. З огляду на характер і зміст заявленого позову, встановленню та доказуванню підлягає факт покращення матеріального стану відповідача, якій є платником аліментів. Саме цією обставиною позивачка обґрунтовувала необхідність збільшення розміру аліментів і визначення його у твердій грошовій сумі - 6000 грн. щомісяця. З матеріалів справи вбачається, що відповідач працює на посаді водія на 3/5 ставки в ТОВ «Інтерскан», м. Москва, РФ. Останньому встановлено посадовий оклад в розмірі 12117 рублів на місяць до утримання податків на доходи фізичних осіб, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу (п.п. 5.1 трудового договору від 18 листопада 2019 року №7/19). За період з січня по квітень 2020 року [PERSON] отримав 48468 рублів, тобто по 12117 рублів на місяць, що станом на 18 серпня 2020 року за офіційним курсом НБУ становить 4497 грн. 95 коп. на місяць(а. с. 67-72, 74). Свідок [PERSON] суду показала, що восени 2019 року [PERSON] пропонував її чоловіку поїхати на заробітки до РФ, говорив, що він матиме 1000 доларів доходу. Свідок [PERSON] показала, що вона хрещена позивачки. Перед карантином розмовляла з [PERSON] , який працює разом з відповідачем. [PERSON] розказував, що він працює на «міксері» і його заробітна плата залежить від виробітку. На місяць менше 1000 доларів США він не отримує. Зараз вони не працюють. В останнє [PERSON] свідок бачила близько року тому. Скільки останній заробляє їй не відомо, але відомо, що [PERSON] ніколи не працював на мінімальну заробітну плату, оскільки прагнув заробити більше. Свідкок [PERSON] показав, що він є братом [PERSON] . Останній розповідав, що працює водієм в службі доставки, отримує невисоку заробітну плату (до 15000 рублів), але працює офіційно. Як вбачається з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76, ч. 2 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц. Належних і допустимих доказів на підтвердження покращення матеріального стану відповідача, якими обґрунтовувалася необхідність збільшення розміру аліментів і визначення його у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Фотографії будинків, додані позивачкою до позовної заяви, суд вважає неналежними доказами, оскільки вони не є доказом покращення матеріального стану позивача. Крім того, з них взагалі неможливо встановити, де, ким, коли та за яких обставин вони були зроблені та який стосунок мають до [PERSON] . Доводи позивачки про те, що розмір заробітної плати, зазначений у трудовому договорі, не відповідає реальному розміру, суд також вважає безпідставними, оскільки доказів на підтвердження протилежного суду надано не було. Посилання на те, що в трудовому договорі є виправлення в даті його укладення, також не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки розмір заробітної плати відповідача підтверджується не лише договором, а й довідкою про доходи від 19 травня 2020 року, яка стороною позивача під сумнів не ставилася. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки жоден із зазначених свідків не володіє інформацією про розмір заробітної плати відповідача та про покращення матеріального стану останнього. У судовому засіданні представник позивачки стверджував, що відповідач отримує неофіційний заробіток, але належних і допустимих доказів на підтвердження цих своїх доводів суду не надав, як і доказів на підтвердження розміру заробітної плати останнього та покращення його матеріального стану. З огляду на викладене, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов`язує можливість збільшення розміру аліментів, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд також враховує, що додаткові витрати на дитину не були предметом даного позову. Що стосується вимог відповідача про стягнення з позивачки на його користь понесених витрат на правову допомогу, то суд приходить наступних висновків. До відзиву на позовну заяву відповідач долучив квитанцію від 26 травня 2020 року №42, витяг з договору про надання правової допомоги (а. с. 77, 79). Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які останній поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, до відзиву додані не були. У подальшому зазначені документи суду також не надавалися. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. З огляду на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі №904/4494/18, неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді разом з першою заявою по суті спору, є підставою для відмови у відшкодуванні таких судових витрат За змістом ч. ч. 2, 3, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу положень ст. 137 ЦПК України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. У статті 19 вказаного Закону визначені такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, у судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. п. 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З огляду на положення ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року в справі №466/9758/16-ц. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі №199/3939/18-ц, від 09 червня 2020 року в справі №466/9758/16-ц. У правій позиції Верховного Суду в постанові від 22 грудня 2018 року в справі №826/856/18 зазначено, що при визначенні розміру судових витрат, пов`язаних з правовою допомогою, компенсації підлягають лише ті послуги, які вказані у відповідному договорі. У правій позиції Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові від 18 грудня 2019 року в справі №522/17845/15-ц Верховний Суд зазначив, що визнаним міжнародним стандартом здійснення адвокатської діяльності є принципи чесності та добропорядної репутації адвоката, який відображений в етичних кодексах поведінки адвокатів та який розповсюджується на всі напрями професійної діяльності адвоката. Договір про надання правової допомоги має відповідати вимогам Закону та Правилам, а також визнаним міжнародним та національним стандартам надання правової допомоги. Правові підстави для стягнення винагороди адвоката за надані послуги (гонорар) мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а саме: договором про надання правової допомоги, письмовими документами про проведені розрахунки між сторонами договору. З квитанції від 26 травня 2020 року №42 вбачається, що адвокат Латишева В.О. видала її [PERSON] за надану правову допомогу по договору від 25 травня 2020 року. Гонорар 6500 грн. (а. с. 77). Проте, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач сплатив вказану суму адвокату суду надано не було. Доказів того, що договір про надання правової допомоги містить детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо суду також надано не було. З огляду на викладене, оскільки відповідач не надав суду належних і допустимих доказів, зокрема, відповідної квитанції, які б підтверджували факт сплати 6500 грн. адвокату, також не надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, у договорі про надання правової допомоги не вказано розмір гонорару адвоката, правові підстави для стягнення витрат на правову допомогу відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed