Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

27 лютого 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, посилаючись на те, що 11 лютого 2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі у виконкомі Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що було зроблено актовий запис за №1. Від шлюбу мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які мешкають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. 26 червня 2014 року рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області шлюб між сторонами був розірваний. Оскільки відповідач не бажає щомісячно в добровільному порядку надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дітей, позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. У судове засідання позивачка не зявилась, надала заяву з проханням слухати справу у її відсутності, позов підтримала та просила у разі неявки відповідача винести заочне рішення (а.с. 13). Відповідач в судові засідання неодноразово не з'явився. Відповідно до довідки Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 22.03.2017 року (а.с.11), [PERSON], [INFO], зареєстрований [INFO]. Судові повістки, відповідно до вимог абз.3 ч.5 ст.74 ЦПК України надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку і отримані ним завчасно відповідно до вимог ч.3,8 ст.74 ЦПК України, що підтверджується надісланими до суду повідомленнями про вручення поштового відправлення (перша повістка з копіями позову та додатків до нього повернулися до суду з поміткою «за відмовою від отримання» (а.с.14); друга повістка повернулась з поміткою «за закінчення терміну зберігання»(а.с.18); третя повістка на 10.05.2017 року вручена адресату особисто(а.с.19). [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність або заперечення проти позову суду не надав. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден. Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі проживали в зареєстрованому шлюбі з 11.02.2009 року, від шлюбу мають дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. На теперішній час сторони проживають окремо, не спілкуються між собою, їх діти проживають біля матері - позивачки по справі. Вказане підтверджується: - рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 червня 2014 року (а.с.4) з якого слідує, що шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - розірвано; - копіями свідоцтв про народження серії І-ЖД №164918 від 09.01.2009 року (а.с.5) та І-ЖД №216479 від 05.05.2010 року (а.с.6), виданих виконавчим комітетом Приморської сільською радою Татарбунарського району Одеської області, з яких слідує, що позивачка та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; - довідкою за №125 від 27.01.2017 року, виданою Приморською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.7) вбачається на утриманні [PERSON] знаходяться діти: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Враховуючи, що відповідач не бажає щомісячно в добровільному порядку надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дітей, вона звернулась до суду з вказаним позовом про стягнення з останнього аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову, тобто у даному випадку - з 27.02.2017 року. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, за відсутності заперечень відповідача, суд вважає, що останній повинен сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання двох дітей, у частці від свого заробітку, яка має становити 1/3 частину всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.02.2017 року, до повноліття старшої дитини [PERSON], а потім - за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Тому, вимоги позову підлягають задоволенню в повному обсязі, як основані на законі. Питання судових витрат по справі суд вирішує у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved