Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

29.07.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.11.2007 року. Позивачка зазначає, що квартира є її особистою приватною власністю, оскільки, відповідно до положень ст.. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини чи чоловіка є житло, набуте нею/ним за час шлюбу внаслідок його приватизації, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивачка вказує, що відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично у квартирі проживає сама позивачка та діти колишнього подружжя. Відповідач добровільно покинув місце проживання у 2010 році, пішовши з дому та забравши особисті речі. І з цього часу минуло 5 років. Позивачка вказує, що факт припинення сумісного проживання встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2011 року по справі № 2-3330/11, а також відсутність відповідача протягом 5 років за місцем його реєстрації підтверджується актами від 05.01.2015 року, 29.04.2015 року, 20.05.2015 року, затвердженими начальником ЖРЕО № 404. Позивачка вказує, що за період з 2010 року і до теперішнього часу відповідач періодично з'являвся в квартирі, але лише для спілкування з дітьми. З кінця травня 2015 року відповідач почав вчиняти активні дії щодо вселення у квартиру та за твердженням позивачки погрожує останній міліцією та судом. Позивачка зазначає, що таким чином відповідач не визнає та оспорює її право розпоряджатись квартирою на власний розсуд, чим порушує законні права власника. За наведених обставин позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти останнього з реєстрації місця проживання. До початку судового розгляду позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом було направлено судову повістку про виклик до суду, однак поштове відправлення повернулось з відміткою про закінчення терміну зберігання. Враховуючи положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за наведених вище обставин, суд визнає повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи належним. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до частково задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.11.2007 року. За змістом вказаного свідоцтва, квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно довідки форми 3а від 17.07.2015 року, у зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], 1975 року народження (власник), [PERSON], 2005 року народження (дочка), [PERSON], 2007 року народження (син), [PERSON], 1977 року народження (колишній чоловік). Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт не проживання відповідача у належній позивачу квартирі понад встановлені законом терміни, підтверджується актами затвердженими начальником ЖРЕО-404 від 05.01.2015 року, 29.04.2015 року, 20.05.2015 року, зі змісту яких вбачається, що відповідач дійсно фактично не проживають з 2010 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS], але зареєстрований за вказаною адресою. Таким чином, як вбачається з позовної заяви та зібраних по справі доказів, відповідач не проживає в квартирі понад встановлений ст. 405 ЦК України термін. Незважаючи на те, що відповідач не проживає в квартирі, він з реєстраційного обліку не знімається, не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стосовно вимог про зняття вказаної особи з реєстраційного обліку, суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність остаточного рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку відповідними державними органами при пред'явленні їм такого рішення без додаткового зобов'язання рішенням суду здійснити державними органами такі дії. Наведена позиція, зокрема, відображена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». За наведених обставин у задоволенні позовних вимог зняття відповідача з реєстраційного обліку слід відмовити, оскільки в даному випадку відсутній спір між сторонами, адже реалізуючі свої повноваження відповідний державний орган зобов'язаний після набрання цим рішенням стосовно визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням законної сили, зняти цю особу з реєстраційного обліку без будь-якого додаткового зазначення або зобов'язання за рішенням суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial