Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

27.11.2018 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про звернення стягнення на майно та спадкове майно, у якому просить суд: в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 08.02.2003 року в розмірі 60000,00 доларів США (еквівалент 480000,00 грн.) звернути стягнення на прийняте відповідачкою у спадок від своєї матері [PERSON] майно, а саме: 1/8 частину квартири [ADDRESS] та на 1/3 частку цієї квартири, яка належить відповідачу на правах співвласності в межах суми боргу у розмірі 60000,00 доларів США; визнати за позивачем право власності на 1/8 частину кв. [ADDRESS] , що належить відповідачу як спадкоємцю, та на 1/3 частину цієї квартири, що належить відповідачу на правах співвласника. Також позивач просить покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі є рідними сестрами. 08.02.2003 року відповідачка, батько сторін [PERSON] (помер [INFO] ) та мати сторін [PERSON] (померла [INFO] ) взяли у позивача в борг по розписці 60000,00 доларів США, що еквівалентно 480000,00 грн. Вказані кошти позичальники зобов`язались повернути 01.01.2011 року. Позичальникам на праві спільної власності у рівних частинах, по 1/3 кожному, належить кв. [ADDRESS] . Вартість квартири на момент звернення із позовом становить 264497,00 грн. 03.12.2012 року рішенням суду у справі №2604/7069/12 було в повному обсязі задоволено позов про стягнення боргу. При цьому, відповідачка приймаючи особисту участь в судовому засіданні, підтвердила факт отримання коштів та визнала позов повністю. Судовим рішенням було стягнуто солідарно з відповідачів 482799,00 грн., тобто з відповідача [PERSON] стягнуто Ѕ частину боргу, що становить 241400,00 грн. Позивачка отримавши виконавчий лист за вказаним рішенням суду, пред`явила його до примусового виконання, однак 15.12.2016 року виконавчий лист був повернутий без виконання за відсутністю у боржника майна. Мати сторін у справі [PERSON] померла [INFO] , заповіту померла не залишала. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на кв. [ADDRESS] . Спадкоємцями майна померлої першої черги були її дві доньки (сторони у справі) та її чоловік [PERSON] Відповідачка та чоловік померлої на час відкриття спадщини були зареєстровані разом зі спадкодавцем, тож останні спадщину після померлої прийняли. Відповідачка з метою ухилення від стягнення боргу не з`являється до нотаріальної контори та не бажає отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері. У такому випадку єдиним способом захисту, на думку позивача, є стягнення на спадкове майно у розмірі 1/8 частини майна, що перейшла до відповідача. Рішенням суду договір позики недійсним не визнаний, отже він є правомірним. Ухвалою суду від 05.12.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін на усунення виявлених недоліків. Ухвалою суду від 20.12.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 18.02.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні по суті. В судовому засіданні 05.06.2019 року протокольної ухвалою суду постановленою на місці, задоволено клопотання представника відповідача, постановлено направити до архіву суду запит про витребування матеріалів справи №755/22571/13-ц для дослідження матеріалів вказаної справи в судовому засіданні. Ухвалою суду від 05.09.2019 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та просить позов задовольнити. Представник відповідача, який також одночасно є представником третьої особи у справі [PERSON] , в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у позові посилаючись на те, що позовна заява ґрунтується на рішенні суду від 03.12.2012 року у справі №2604/7069/12, яким начебто позов про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Але вказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва було постановлене в заочному порядку, відповідачка участі у розгляді цієї справи не приймала, тож безпідставними є твердження сторони позивача, що відповідачка в судовому засіданні визнала наявність боргу та визнала позовні вимоги, адже відповідачці навіть нічого не було відомо про наявність такого позову. Зі змісту заочного рішення суду від 03.12.2012 року вбачається, що відповідачі ( [PERSON] та [PERSON] ) в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. При цьому, на час подання вказаного позову [PERSON] вже помер, а [PERSON] судових повісток не отримувала. Після того, як відповідачка [PERSON] дізналась про існування заочного рішення суду від 03.12.2012 року, нею було подано заяву про перегляд цього рішення і 26.12.2013 року у справі було постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] (спадкоємець за заповітом майна померлого [PERSON] ) про стягнення боргу за договором позики було відмовлено в повному обсязі. Вказане рішення не оспорювалось та набрало законної сили. За таких умов представник вважає, що відповідачка немає боргу перед позивачем і відповідно не має відповідати по неіснуючим боргам своїм майном. На думку представника, позивачка у незаконний спосіб намагається отримати право власності на 1/8 частину квартири та за відсутності правового обґрунтування на підставі вищевикладених обставин просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, що належить відповідачу як співвласнику. Загалом позов є надуманими припущеннями про наявність начебто боргових зобов`язань зі сторони відповідача. У зв`язку з незаконними діями позивача, відповідачка вже кілька років не проживає у квартирі співвласником якої вона є, на даний час до суду поданий позов про вселення в квартиру, тож відповідачка не могла отримувати будь-яких листів з нотаріальної контори для надання необхідних документів та видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за законом. Відсутні будь-які докази створення відповідачкою перешкод в оформленні права на спадкування. Представник третьої особи Восьмої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2012 року у справі №2604/7069/12 був частково задоволений позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, стягнуто солідарно з відповідачів 482799,00 грн. У цьому рішенні зазначено, що відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За таких умов безпідставними є твердження сторони позивача, що відповідачка приймаючи особисту участь у судовому засіданні підтвердила факт отримання коштів та повністю визнала позов. За наявними у справі доказами, означене заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2012 року було скасоване за заявою сторони відповідача і 26.12.2013 року у справі №755/22571/13-ц було постановлене нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] (спадкоємець майна померлого [PERSON] ) про стягнення боргу за договором позики. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. У рішенні зазначено, що [PERSON] посилалась на те, що позичила [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 60000,00 доларів США. Боржники коштів не повернули. [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] і його єдиним спадкоємцем за заповітом є [PERSON] . В судовому засіданні представник [PERSON] заперечував факт підписання розписки, просив витребувати оригінал розписки з метою проведення експертного дослідження, однак представник позивача відмовився надавати оригінал розписки та повідомив, що даний документ у нього відсутній. За таких обставин суд відмовив у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2018 року, третя особа у справі - [PERSON] є власником 1/3 частини кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.09.2018 року. Крім того, 1/3 частина вказаної квартири належить відповідачці у справі [PERSON] на підставі дублікату договору міни виданого 13.05.2017 року та 26.04.2012 року. Відповідна Інформація також містить дані про право власності померлої [PERSON] на 1/3 частину зазначеної квартири та про право власності померлого [PERSON] на 1/3 зазначеної квартири на підставі дублікату міни від 26.04.2012 року. Судом встановлено, визнано та не оспорювалось сторонами, що належну померлому [PERSON] 1/3 частину квартири успадкувала за заповітом [PERSON] . Після смерті [PERSON] заяву про прийняття спадщини подала її донька [PERSON] , яка була зареєстрована в органі нотаріату 26.06.2009 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.04.2010 року [PERSON] визначений додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] тривалістю в три місяці, починаючи з часу набрання рішенням законної сили. 26.05.2010 року [PERSON] повторно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON] . За змістом довідки форми №3 від 27.03.2009 року, станом на час смерті [PERSON] у кв. [ADDRESS] була зареєстрована відповідачка у справі - [PERSON] та батько сторін у справі - [PERSON] . Сама померла [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 27.04.1995 року по день своєї смерті та знята з реєстрації 24.04.2003 року, що підтверджується копією довідки №337 виданої начальником ЖРЄО-414 27.03.2009 року. 22.09.2018 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] на 1/3 частину спадкового майна, яким є 1/3 частина кв. [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса від 22.09.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] із посиланням на те, що на час винесення відповідної постанови існують два документи, що встановлюють право власності на кв. [ADDRESS] . Останній документ - Дублікат договору міни знаходиться на руках у [PERSON] , адреса перебування якої невідома. Оскільки документа необхідного для вчинення нотаріальної дії на вищевказане майно не було подано, згідно ст. 49 Закону України «Про нотаріат», [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що належала її померлій матері [PERSON] Звертаючись до суду із відповідним позовом, позивачка вважає, що за умови наявності грошового боргу відповідачки перед позивачкою, остання має право в межах суми боргу звернути стягнення на майно відповідачки власником якого вона є (1/3 частина кв. [ADDRESS] ) та на прийняте відповідачкою від своєї матері спадкове майно, на яке свідоцтво про право на спадщину відповідачка не оформила (1/8 частина кв. [ADDRESS] ). Звернення стягнення на майно за змістом позовних вимог визначено шляхом визнання за позивачем права власності на вказані частки нерухомого майна. Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047, 1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Обґрунтовуючи наявність грошового боргу відповідача перед позивачем, остання посилається на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі №2604/7069/12 від 03.12.2012 року, яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 479580,00 грн. Однак судом встановлено, що вказане заочне рішення суду було скасоване та новим рішенням від 26.12.2013 року у справі №755/22571/13-ц відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, зокрема, з підстав відсутності оригіналу боргової розписки. Отже, судом рішенням наявності боргу відповідача перед позивачем не підтверджено, рішенням, яке не оспорювалось та набрало законної сили, встановлено відсутність підстав для стягнення коштів за договором позики. До своєї позовної заяви позивачка самої боргової розписки або її копії не долучала, а у вивчених судом матеріалах цивільної справи №755/22571/13-ц міститься лише копія розписки, яка з підставі відсутності її оригіналу не була прийнята судом до уваги, як доказ наявності боргу при прийняті рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, що також вказує на відсутність підстав для врахування судом такої копії і при розгляді цього спору. Таким чином, позивачем не доведено, що вона є кредитором відповідача. Крім того, у даному випадку суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту, який не лише не передбачено законом, а який так само суперечить закону. Так, відповідно до положень ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Отже, чинним законодавством чітко передбачений порядок звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, але для застосування таких положень закону позивачка мала б перш за все довести, що є кредитором відповідача, однак належних, достатніх та достовірних доказів цьому, суду не надала. Стосовно вимог позивача про звернення стягнення на спадкове майно, прийняте відповідачкою у спадок після смерті її матері [PERSON] , суд також не вбачає підстав для задоволення цих вимог, з огляду на наступне. По-перше суд знов звертає увагу на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості за борговою розпискою, за якою одним з позичальників значилась також [PERSON] . Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , тобто до набрання чинності 01.01.2004 Цивільним кодексом України. При цьому, за змістом положень ст.ст. 556, 557 ЦК УРСР, що був чинним на час смерті [PERSON] , спадкоємець, який прийняв спадщину, відповідає по боргах спадкодавця в межах дійсної вартості успадкованого ним майна. На таких саме підставах відповідає держава, до якої надійшло майно, у порядку статей 534, 553, 555 цього Кодексу. При наявності кількох спадкоємців вони відповідають по боргах спадкодавця пропорціонально до одержаних ними спадкових часток. Вимоги кредиторів спадкодавця підлягають задоволенню раніше претензій осіб, на користь яких спадкодавцем покладено на спадкоємців зобов`язання. Спадкоємці, які прийняли спадщину, відшкодовують у межах дійсної вартості спадкового майна необхідні витрати, яких зазнали треті особи по догляду за спадкодавцем під час його хвороби, на похорони спадкодавця, а також по охороні спадкового майна і по управлінню ним. Відшкодування зазначених витрат (якщо його не було проведено раніше відповідно до частини другої статті 552 цього Кодексу) провадиться поряд з задоволенням вимог кредиторів спадкодавця. Кредитори спадкодавця вправі протягом шести місяців з дня відкриття спадщини пред`явити свої претензії спадкоємцям, які прийняли спадщину, або виконавцеві заповіту за місцем відкриття спадщини. При відсутності зазначених осіб претензія може бути в той же строк пред`явлена в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини. Претензії пред`являються незалежно від строку настання права вимоги. Недодержання правил, передбачених цією статтею, тягне за собою втрату кредиторами належних їм прав на вимоги. Отже, позивачем не лише не доведено, що вона є кредитором померлої [PERSON] , а й в матеріалах справи загалом відсутні дані, що протягом шести місяців від дня смерті [PERSON] , позивачка пред`явила відповідачу, як спадкоємцю майна померлої, свої претензії кредитора, що у відповідності до положень ст. 557 ЦК УРСР призводить до втрати навіть у належного кредитора права на вимогу. За наведених обставин суд приходить о висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed