Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

28.09.2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в рівних частках - по ? частки за кожним. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 29.08.1998 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який 09.10.2008 року був розірваний Московським ВРАЦС ХМУЮ. Спільних дітей у сторін від шлюбу не має. У період спільного життя, сторонами за кошти родини було придбано житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 19.05.2004 року. Вказаний будинок був придбаний за спільні кошти сторін, але був оформлений на відповідача, оскільки він займався всіма справами. Позивач постійно мешкає у вказаному будинку. З відповідачем позивач не спілкується, за власні кошти проводить ремонт будинку, постійно піклується про його утримання, сплачує всі комунальні послуги. 15.03.2016 року позивач була знята з реєстрації за адресою своєї матері, оскільки комунальні платежі нараховувались на позивача також, а вона там не проживає, що призводило до витратної частини. Зареєструватися за новою адресою у придбаному у шлюбі будинку позивач не має можливості, оскільки право власності зареєстровано за відповідачем. У зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у свою відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, та ухвалити заочне рішення по справі. Відповідач до судового засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ст.169 п. 4 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. 29.08.1998 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 09.10.2008 року. Спільних дітей від шлюбу сторони не мають. В судовому засіданні встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.05.2004 року, посвідченого ПН ХМНО Бєсєдою О.Д., зареєстр. в реєстрі за №1590. Вказаний будинок було оформлено та зареєстровано за відповідачем. Позивач була зареєстрована з 08.05.1996 року за адресою: [ADDRESS], але 15.03.2016 року була знята з реєстрації за даною адресою. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved