Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

28 серпня 2013 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] де зазначила,що 6.10.2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 27.06.2013 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 23 травня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача. Під час шлюбу, а саме - 11.12.2001 року та за сумісні кошти ними було придбано квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована на ім'я відповідача. Крім того, 27.04.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір з метою придбання автомобіля ВАЗ 211540 -110-42, реєстраційний № [NUMBER]. Оскільки вони не досягли домовленості з відповідачем щодо поділу сумісного майна, просила провести його розподіл ,за яким відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на квартиру, а за відповідачем право власності на автомобіль. Підставою для відступу від засади рівності часток просила врахувати те,що у травні 2012 року відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за ст.. 130 КУпАП, за період з березня по червень 2013 року відповідач неодноразово спричиняв її побиття у присутності їх дітей, у відповідача є домоволодіння у сел.. Чармалик Тельманівського району Донецької області, їх діти перебувають на диспансерному обліку за станом здоров'я та розмір присуджених аліментів у 13 частці від заробітку відповідача є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. (а.с.6-7). В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, пояснивши, що з березня 2013 року у них розірвалися сімейні стосунки, 27 червня 2013 року їх шлюб було розірвано. Вони проживають в одній квартирі, але між ними виникають сварки, мали місце випадки її побиття відповідачем. Вважала, що їх сумісне проживання у спірній квартирі є неможливим та просила визнати за нею право власності на квартиру, а за відповідачем право власності на автомобіль. Представник позивачки - [PERSON], що діяв на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснивши, що за час сумісного проживання відповідач діяв на шкоду інтересів сім'ї, був притягнутий адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, неодноразово спричиняв побиття позивачки, що вказує на неможливість сумісного проживання, просив задовольнити позов в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, а саме: судовий збір, витрати на правову допомогу та за проведення оцінки квартири. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у позові, пояснивши, що у нього немає іншого житла, окрім спірної квартири, у них дійсно погіршилися відносини з позивачкою, але тілесні ушкодження їй він не спричиняв. Аліменти сплачує на підставі рішення суду у розмірі 13 частини, які відраховуються з його заробітку. Окрім аліментів, він купує дітям необхідні речі, оскільки вони мешкають разом. Він не заперечував би проти позову, якщо позивачка сплатила б йому 12 частку вартості квартири. Представник відповідача - [PERSON] , позовні вимоги не визнав та просив у позові відмовити, оскільки за таким розподілом відповідач буде фактично позбавлений житла. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали по справі, вважає,що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 6 жовтня 2001 року у Чермалицькій сільській Раді Тельманівського району Донецької області був зареєстрований шлюб між сторонами, актовий запис № 7. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей : [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, а саме 11 грудня 2001 року за договором купівлі - продажу на ім'я відповідача було придбано квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат корисною площею 56,0 кв.м. та житловою площею 40,6 кв.м. ( а..с.15). 27 квітня 2012 року між ПАТ «ВТБ «Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № R 52110242435В за цільовим призначенням, а саме для здійснення розрахунків з метою придбання у власність в інтересах сім'ї нового автомобіля та сума кредиту склала 58579 грн.( а.с. 18-22). Для забезпечення виконання зобов'язання між відповідачем та ПАТ «ВТБ «Банк» було укладено договір застави транспортного засобу - автомобілю марки ВАЗ , модель - 211540, 2012 року випуску, державний реєстраційний № [NUMBER], власником якого був зареєстрований [PERSON] (а.с.53-54,59). 27 червня 2013 року рішенням Іллічівського районного суду м. Маріупооя від 27 червня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.(а.с.13). Станом на 27 червня 2013 року за кредитним договором було сплачено: за тілом кредиту - 9471 грн. 72 коп., процентів за користування кредитом - 11234 грн. 28 коп., а ткож на момент укладання договору 27.04.2012 р. було внесено авансовий платіж - 11021 грн., комісійний платіж 1901 гр. 51 коп.( а.с. 78).В зв'язку з неможливістю в добровільному порядку провести розподіл сумісного майна, позивачка звернулася до суду , просила провести його розподіл, відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на квартиру , а за відповідачем право власності на автомобіль. Аналізуючи обґрунтованість позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно документів, наданих до суду сторонами, вартість спірної квартири, за звітом про незалежну оцінку майна, складеним оцінювачем [PERSON], складає 19803 долари США, по курсу НБУ (7,61613 грн.) на дату складання 12.12.2013 р. - 158283 грн.( а.с. 61-67). Вартість автомобіля за кредитним договором - 58579 грн. Таким чином, виходячи з засад рівності часток, доля кожного у спільному майні буде складати : 158283 + 58579= 216862 : 2 == 108431 грн. Ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України передбачена можливість відступу від засади рівності часток подружжя за обставин,що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини , чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови,що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Наполягаючи на поділі майна з відступом від засад рівності часток, позивачка та її представник не навели обставин, за якими суд має це зробити та не довели наявність цих обставин. Посилання позивачки та її представника на те,що відповідач негативно поводить себе за місцем проживання у спірній квартирі, та створює умови неможливого разом з ним проживання нічим, окрім слів позивачки, не підтверджені . Судом були оглянуті матеріали Іллічівського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області за №№ 2766, 3945, 5843 за зверненнями позивачки [PERSON], які спростовують її твердження щодо її побиття відповідачем, крім того, у двох матеріалах є її особисті заяви щодо відсутності претензій , тілесних ушкоджень та моральної шкоди, в третьому матеріалі вона просила вжити заходи до її чоловіка, який не віддавав їй її речі та погрожував. (а.с. 86-91). Таким чином, вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприємні відносини, що притаманні при розлученні, але не є такими, що повинні бути враховані при відступу від засади рівності часток подружжя у сенсі вимог ч.2 ст. 70 СК України. Як на підставу відступу від засади рівності часток подружжя, позивачка та її представник посилалися на те,що сумісні неповнолітні діти за станом здоров'я перебувають на диспансерному обліку, в зв'язку з чим розмір аліментів у 13 частці від доходів відповідача, визначений за рішенням суду є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, надавши довідки від 14 серпня 2013 року щодо перебування [PERSON], [INFO] на «д»- обліку у зв'язку з діскинезією жовчовивідних шляхів з 2008 року та [PERSON] , [INFO] на «д» - обліку у групі ЧДБ.( а.с. 12-12а). Разом з тим, позивачкою було надано до суду заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 23 травня 2013 року, за яким з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1 3 частки з усіх видів його заробітку. Як вбачається, вказаним рішенням позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі, оскільки саме в такому розмірі вона просила суд стягнути аліменти на її користь, визначаючи їх розмір, як такий , що забезпечить обов'язок батька по утриманню своїх неповнолітніх дітей. (а.с. 14) . З часу набрання рішенням законної сили воно виконується , про що свідчить довідка з місця роботи відповідача. (а.с.52). Крім того, позивачкою не доведено, що розмір аліментів , які вона отримує, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей та не спростувала твердження відповідача щодо його витрат на утримання дітей, окрім аліментів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин суд вважає, що , позивачкою не доведена наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя. Не є таким доказом, у сенсі вимог ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України, і факт притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП (а.с.44), на який посилалася позивачка в позовній заяві та представник позивачки у судовому засіданні. Враховуючи, що інші позовні вимоги окрім розподілу майна подружжя з визнанням за кожним з них права власності на конкретне майно, позивачкою не заявлялися, суд, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про те,що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з тим, що в позові [PERSON] відмовлено, немає підстав для відшкодування понесених нею судових витрат.

Outcome: dismissed