Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

28.07.2014 позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаними вимогами до відповідача ТзДВ «СТзДВ «Глобус», посилаючись на порушення останнім зобов'язань взятих на себе як роботодавцем, та полягають у невиплаті заробітної плати у розмірі 95325,04 грн., невиплати агентської винагороди у розмірі 57358,90 грн. та просила стягнути у якості відшкодування завданої їй моральної шкоди грошову суму у розмірі 30000,00 грн. Надалі, подавши 20.11.2015 заяву про збільшення позовних вимог, позивач просила стягнути з відповідача, окрім вже заявлених сум: невиплаченої заробітної плати у розмірі 95325,04 грн., агентської винагороди - у розмірі 57358,90 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., витрати на правову допомогу - 3000,00 грн., та витрати, понесені нею на поїздки до Печерського районного суду м. Києва, у розмірі 1400,45 грн. Обґрунтовуючи вимоги до відповідача, позивач вказала, що з серпня 2009 року відповідач ТзДВ «СТзДВ «Глобус» почав затримувати виплату заробітної плати, примусово без попереджень скоротив розмір заробітної плати на 50 %, при цьому, що з 01.09.2009 по 31.12.2013 працювала понаднормово. Систематичним грубим порушенням її трудових прав було спричинено сильні душевні страждання, як зазначила позивач, та було завдано значної моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 30000,00 грн. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на виписки з рахунку касового апарата, податкові книги, код оператора, що був виданий кожному страховому агенту, за зафіксованим часом проведення розрахунків, якого можна встановити робочий час працівника. [PERSON] також вказала у позовній заяві, що не може надати суду відомості про відпрацьований час за період трудових відносин з ТзДВ «СТзДВ «Глобус» з 2009-2014 роки, оскільки такі дані перебувають у відповідача, який відмовився їх надати їй. Позивач зазначила, що на її численні звернення до представників відповідача щодо виплати повного розміру заробітної плати, їй було повідомлено, що ухилення збоку відповідача обумовлено скрутним фінансовим становищем. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі, враховуючи подану заяву про збільшення позовних вимог, та просили задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що кількість відпрацьованих годин позивачем не доведено, роботодавець не залучав позивача до виконання понаднормових годин, що було зроблено за ініціативою працівника та підтвердити наведені страхові суми неможливо. Суд, вивчивши позовну заяву, заяви про уточнення позовних вимог, дослідивши письмові докази, заслухавши обґрунтування позивача та її представника, заперечення представника відповідача, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Кодексом Законів про працю України. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони перебували у трудових відносинах, що вбачається з копії заяви від 31.03.2005 /т. І, а. с. 110/ та відповідно до наказу № 54 від 28.03.2005 про прийняття [PERSON] на посаду страхового агента з неповним робочим днем (0,5 ставки) з 01.04.2005 з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу із окладу по штатному розпису /а. с. 109/. Так, 13.04.2009 між сторонами укладено договір доручення № 1380-ВК, за умовами якого позивач виконувала обов'язки страхового агента шляхом представництва інтересів відповідача як страховика щодо консультування, пропонування потенційним страхувальникам страхових послуг, укладання договорів страхування, одержання страхових платежів, виконання робіт з обслуговування договорів страхування, у тому числі оформлення необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування, здійснення цих виплат окремим дорученням страховика та вчинення інших юридичних дій, перелік яких визначається у довіреності, що видається страховому агенту на підставі договору доручення /т. І, а. с. 8-9, 104/. На підставі заяви від 01.07.2011 позивача переведено з 0,5 ставки на 0,25 /т. І, а. с. 108/, згідно з наказом № 0-0516-К-11 від 01.07.2011 про переведення за її згодою на неповний робочий день (0,25 ставки) з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу від окладу 960 грн. в місяць /т. І, а. с. 107/. Відповідачем 19.11.2013 з позивачем укладено договір доручення із страховим агентом-фізичною особою № 0530-ДВК /т. І, а. с. 93-102/, яким передбачено, що якщо особа, яка за вказаним договором доручення набуває правовий статус страхового агента, до моменту його укладення з будь-яких причин володіла бланками суворої звітності, що належать страховику та/або оформляла на них договори страхування від імені страховика - до відносин сторін, які виникли до моменту укладення цього договору доручення, застосовуються його умови, згідно з ч. 3 ст. 631 ЦК України /т. І, а. с. 100/. Пунктом 8.4 договору доручення № 0530-ДВК від 19.11.2013 передбачено, що з моменту його укладення всі раніше укладені сторонами договори, які так чи інакше стосуються предмету цього договору втрачають чинність /т. І, а. с. 101/. За заявою позивача від 31.12.2013 /т. І, а. с. 106/, її переведено наказом № 1115-К-13 від 30.12.2013 на повний робочий день з оплатою праці 1218,00 грн. на місяць /т. І, а. с. 105/. У письмових поясненнях на заперечення відповідача, позивачем вказано, що заяви від 31.03.2005 та від 11.07.2011 про переведення були написані під примусом відповідача та з погрозою звільнення. Незважаючи на зміни в умовах праці, фактичний робочий час позивача скорочений не був /т. І, а. с. 127/. На підтвердження власних доводів доказів позивачем не надано суду. Позивач, обґрунтовуючи наявність заборгованості роботодавця перед нею у розмірі 95325,04 грн., посилається на книгу обліку укладених договорів страхування (полісів) агентського пункту, як на доказ кількості відпрацьованого часу, що є понаднормовим у розумінні ст. 50 КЗпП України. Вбачається, що договором доручення № 0530-ДВК від 19.11.2013 не врегульовано умов щодо нарахування винагороди страхового агента у визначеному розмірі. Так відповідно до п. 3.1 вказаного договору доручення, страховий агент має право на отримання винагороди за результатами надання послуг за цим договором, після подання відповідного звіту по результатам роботи, перевіреного та узгодженого безпосереднім керівником та на підставі рапорту (службової записки) зазначеного керівника регіонального підрозділу, якому безпосередньо підпорядкований та у межах території відповідальності якого здійснює свою діяльність, поданого за формою, затвердженою страховиком (додаток № 2 Наказу № 00-0083-Т-10 від 07.12.2010, із наступними змінами), до якого додається звіт по результатам укладання / реалізації договорів (полісів) страхування за видом страхування, погоджений сторонами /т. І, а. с. 97/. Відтак позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 95325,04 грн. та за недоплачену винагороду у розмірі 57358,90 грн. не підлягають задоволенню, як недоведені. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, що визначено ст. 237-1 КЗпП України. Мотивування пред'явленої позивачем вимоги щодо стягнення на свою користь грошової суми у якості відшкодування моральної шкоди, завданої систематичним грубим порушенням її трудових прав, сильних душевних страждань, яких вона зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою збоку відповідача, як зазначено у позові, не підтверджено належними та допустимими доказами у справі. Позовна заява має містити відомості про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням та докази, що підтверджують позов, отже до заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог. Зокрема докази причино-наслідкового зв'язку між станом здоров'я позивача та діями, бездіяльністю або рішеннями відповідача, докази витрат на лікування. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З огляду на відсутність доказів порушення відповідачем прав позивача,така вимога задоволенню не підлягає. Оскільки позовні вимоги позивача по суті спірних правовідносин судом залишаються без задоволення, у стягненні на користь [PERSON] з відповідача суми витрат, пов'язаних із судовим розглядом у розмірі 1400,45 грн. - судом відмовлено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed