Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

29.03.2021 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 14700 гривень, 3% річних у розмірі 882 гривні, всього 15582 гривні, а також суму сплачено судового збору у розмірі 908 гривень. Позов обґрунтований тим, що 25.03.2019 р. відповідач взяв у неї метал та причіп на суму 14700 грн. та зобов`язався виплатити вищевказану суму, однак не зробив цього, тому 25.04.2019 р. відповідач надав позивачу при свідках боргову розписку на суму 14700 гривень, які він зобов`язався повернути до 02.05.2019 р.Тобто відбулася новація боргу у позикове зобов`язання, що передбачено законом. Так як добровільно кошти не були повернуті, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом. Позивач просила розглянути справу за її відсутності, надала згоду на заочний розгляд справи (а.с. 47). Відповідач про час і місце судового засідання повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с. 14), про що свідчить отримання судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами (а.с. 55), однак в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, поважності неявки не убачається. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача у розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 25 квітня 2019 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого останній взяв в борг у позивача 14700 гривень, які зобов`язався повернути до 02 травня 2019 року. Вказаний договір сторонами був оформлений письмово у вигляді розписки відповідача, в яких зазначені сума грошових коштів, взятих ним у борг у позивача, та строк, в який він зобов`язався повернути позику, розписку було складено в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, розписка позичальника є документом, що підтверджує факт укладення договору позики. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Такий правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 08.07.2019р. у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зі змісту розписки вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 14700 гривень саме у борг та встановлення обов'язку відповідача повернути грошові кошти позивачу до 02.05.2019 р. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Судом встановлено, що оригінал боргової розписки перебуває у позивача, розписок про повернення позивачу боргу відповідачем суду не надано, що в розумінні ст. 76-78 ЦПК України було б допустимими та належними доказами виконання відповідачем своїх боргових зобов`язань. Нормою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Власник, за встановленим законом виключеннями, не може бути позбавлений права власності, змістом якого є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд (ст. 41 Конституції України, ст. 316-317, 319, 321 ЦК України). Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу відповідач у тому числі порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач до цього моменту не повернув. Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов'язання передбачені у ст. 611 ЦК України, зокрема, до них відноситься сплата неустойки, відшкодування збитків. Отже у разі порушення стороною договору своїх грошових зобов'язань, чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені, 3% річних та інфляційних втрат. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила стягнути з відповідача суму боргу та 3% річних. За порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Порушення зобов`язання почалося з 03 травня 2019 року (з наступного дня після настання строку, в який відповідач зобов`язався повернути позику), а позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми позивач обмежила 2 роками, тобто три проценти річних підлягають стягненню з 03.05.2019 р. по 03.05.2021 р. Розрахунок річної процентної ставки Період розрахункуКількість днів прострочкиСума заборгованостіВідсоток річнихСума річних 03.05.2019 - 31.12.2019 243 14700 3293,60 01.01.2020 - 31.12.2020 366 14700 3 441 01.01.2021 - 03.05.2021123 14700 3 148,61 Разом 732 883,21 Таким чином, внаслідок порушення зобов`язання за договором позики у відповідача виникла заборгованість в сумі 15583,21 гривень, що складається з: заборгованості за договором позики 14700 гривень та трьох відсотків річних від простроченої суми 883,21 гривень, що дещо більше вимог позивача. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, тому відповідач повинен повернути позивачу заборгованість в сумі 15582 гривні, що складається з заборгованості за договором позики 14700 гривень та трьох відсотків річних від простроченої суми 882 гривні, як просила позивач. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved