Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

28 травня 2015 року позивач Про ненко С.І. звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] (далі відповідач 1 ФОП [PERSON]Р.), Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі відповідач 2 ПАТ «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову посилався на те, що 06 грудня 2014 року за місцем проживання позивача: м. Кривий Ріг мікрорайон 5-й Зарічний, 78/39, ним було укладено договір індивідуального замовлення № cz399L з ФОП [PERSON] на виготовлення метало-пластикових виробів профілю «Lider» та фурнітурою «Roton» на загальну суму 11711,00 грн. Одночасно в цей же день позивач уклав договір споживчого кредиту з співвідповідачем ПАТ «Акцент-Банк» на вказану суму, згідно якого банк повинен був перерахувати на рахунок ФОП суму коштів для оплати товару за договором підряду. Після уходу як він вважав працівників ФОП та Банку, більш детально ознайомившись з умовами вищевказаних договорів, позивач вирішив відмовитись від замовлення вищевказаних товарів та послуг, оскільки переплата за кредитні послуги банку складала 10890,18 грн., тобто позивач повинен був переплатити 51,95 %. 07 грудня 2014 року він зателефонував до ФОП [PERSON] з вимогою про відмову від договору, та йому було повідомлено про неможливість відмовитись від договору, що позивач вважає дискримінацією його як споживача. В той же день 07 грудня 2014 року позивач склав та направив на адресу відповідачів ФОП [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» письмові заяви про розірвання договорів індивідуального замовлення та споживчого кредиту відповідно. 12 грудня 2014 року банк повідомив позивача про неможливість розірвання договору. Позивач вважає незаконною відмову від розірвання договорів відповідачів та просить визнати розірваним договір індивідуального заказу № cz399L від 06 грудня 2014 року укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], визнати розірваним кредитний договір (заяву позичальника) ABHORG № 134460209 від 06 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк», зобовязати ФОП [PERSON] повернути ПАТ «Акцент-Банк» отримані за договором кошти, стягнути з ФОП [PERSON] на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити, пояснив, що позивач звертався до органів поліції щодо шахрайських дій ФОП [PERSON] і йому було розяснено право звернення до суду у порядку цивільного провадження. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд за згодою позивача вправі постановити заочне рішення. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач-2 у справі являється субєктом підприємницької діяльності ( а.с. 9, 72, 148). Судом встановлено, що 06 грудня 2014 року між позивачем та ФОП [PERSON] був укладений договір з індивідуальним номером заказу cz-399L, відповідно до умов якого ФОП [PERSON] зобовязався здійснити роботи по виготовленню та передачі у власність позивача ПВХ конструкцій за ціною 11711 грн. (а.с. 9-10) Також, 06 грудня 2014 року між позивачем та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» був укладений кредитний договір (заява позичальника) № ABHORG № 134460209, відповідно до умов якого Банк надав позивачу кредит в розмірі 11711,00 грн. для оплати товару, шляхом безготівкового перерахування цих грошових коштів на поточний рахунок СПД [PERSON] № 26005010025126, відкритий у ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» (а.с. 11). Факт безготівкового перерахування кредитних коштів на поточний рахунок СПД [PERSON] підтверджується ПАТ «Акцент-Банк» копіями рахунку та випискою по рахунку (а.с. 116-118), а також змістом листа банку на імя позивача від 12.12.2014 про неможливість закриття кредитного договору, оскільки банком вже виконані взяті на себе зобовязання про надання коштів (а.с. 19). На вказані правовідносини розповсюджується дія Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно ч. 2 ст. 867 ЦК України Замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. 09 грудня 2014 року позивач надіслав до ФОП [PERSON] письмову заяву про розірвання договору та відмову від виготовлення металовиробів, а також до ПАТ «Акцент-Банк» письмову заяву про розірвання (анулювання) заяви позичальника в звязку з відмовою від послуг (а.с. 13-15), що підтверджується копіями фіскальних чеків «Укрпошта» від 09.12.2014, рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, копією конверту із позначкою про повернення за закінченням строку зберігання (а.с. 16-18). Як вбачається з копії листа № 20.1.0.0.0/141212/758 відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» було надано відповідь позивачеві про те, що банк не має можливості виконати прохання про закриття кредитного договору (а.с. 19). З цієї відповіді на заяву також вбачається, що відповідачем-2 було виконано зобовязання і перераховано кошти. Також [PERSON] було повідомлено про те, що розглянути питання про закриття кредитного договору банк може лише за наявності підтвердження від магазину того, що товар не був доставлений, або акту про повернення товару (а.с. 19). Товар, зазначений у договорі (вікна) позивачу не був доставлений та встановлений. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. Випадки, передбачені ч. 7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в даній справі не встановлені; разом з тим, суду не було надано доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження перерахування коштів 16.12.2013 р. на рахунок ФОП [PERSON], натомість в копіях документів . Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зокрема, ч. 3 ст. 651 ЦК України визначено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладених договорів, і цим правом скористався позивач, а отже, для суду наявні підстави для ухвалення рішення про розірвання договорів, адже в позасудовому порядку сторони не дійшли згоди з означеного питання, та порушені права позивача підлягають захисту в обраний позивачем спосіб (ст. 16 ЦК України). Що стосується вимог позивача про зобовязання ФОП [PERSON] повернути ПАТ «Акцент-Банк» отримані грошові кошти, то в цій частині суд вважає їх безпідставними, оскільки, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] уклав договір на виготовлення металопластикових конструкцій з ФОП [PERSON], а банком кошти перераховані на рахунок СПД [PERSON], з якою позивач ніяких договорів не укладав. Згідно п. п. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При встановленні наявності спричинення позивачу моральної шкоди, а також її розміру, суд враховує тривалість порушення права позивача як споживача з 2014 року, досудові звернення до правоохоронних органів, відповідачів. Суд вважає, що вказані обставини беззаперечно змінили життя позивача у негативний бік, спричинили моральні страждання, а отже факт спричинення позивачу відповідачем моральної шкоди доведений. Разом з тим, суд вважає що позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, який останній просить стягнути і вважає за доцільне визначити розмір моральної шкоди 1000 грн. Як встановлено в ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Розмір ставок судового збору визначений в ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн.). Враховуючи викладене, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1653 грн. 60 коп., тобто по 826,80 грн. з кожного пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial