Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

28 вересня 2015 року позивач [PERSON] кооператив «8 Марта» (надалі - ЖБК) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі Відповідач 1), [PERSON] (надалі Відповідач 2) про стягнення заборгованості за житлово комунальні послуги. В обгрунтування позову зазначив, що на балансі ЖБК знаходиться будинок №6 по вулиці Горловській у м.Маріуполі (надалі - будинок). Відповідач 1 є власником квартири №191 у будинку, а Відповідач 2, як рідний брат Відповідача 1, проживає у цій квартирі. Не зважаючи на це, Відповідачі не здійснюють оплату квартирної плати та плати за утримання прибудинкової території. У звязку з чим, у Відповідачів станом на 01.08.2015 року виникла заборгованість в сумі 1753,00 гривень. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26.08.2015 року ЖБК було відмовлено у видачі судового наказу про стягнення заборгованості з Відповідачів. Посилаючись, зокрема на ст.162 ЖК України, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ЖБК просив суд: стягнути солідарно з Відповідачів на користь ЖБК 1753,00 грн., як заборгованість з квартирної плати та комунальним послугам за період з серпня 2014 року по серпень 2015 року; стягнути солідарно з Відповідачів на користь ЖБК судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 487,20 грн. та за надання правової допомоги в сумі 500,00 грн. Відповідач 2, який також на підставі довіреності є представником Відповідача 1, подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких зокрема зазначив, що вимоги Позивача про стягнення з нього заборгованості з квартирної плати на підставі ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є неправомірними, оскільки між ним та ЖБК не укладено договір. Відносини між учасниками в сфері житлово-комунальних послуг, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повинні регулюватися виключно на договірних началах. Представник ЖБК [PERSON] не укладає з ним відповідний договір, тому що не бажає визнавати його прав споживача на проведення кількісних та якісних показників послуг, що надаються. Саме через відсутність укладеного з ним договору, він не може розраховуватися з ЖБК за житлово комунальні послуги, оскільки є законослухняним громадянином. В задоволені позовних вимог ЖБК по Відповідачів просив відмовити повністю. В судовому засіданні, представники позивача голова ЖБК [PERSON] та адвокат [PERSON], що діє на підставі договору, підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. При цьому уточнили, що заборгованість з квартирної плати та комунальним послугам є фактично заборгованістю за утримання будинку і прибудинкової території, а судові витрати у вигляді судового збору просили стягнути відповідно до сплачених квитанцій. Відповідач 1 в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України, вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Відповідач 2, в судовому засіданні, підтримав позицію викладену в запереченнях проти позову. Також зазначив, що у квартирі №191 він проживає з моменту її придбання. За послуги не платить з моменту вказаному в позові, хоча раніше платив по встановленому тарифу без будь-яких паперів. З письмовою заявою про укладання з ним відповідного договору до ЖБК не звертався. Відповідач 1, хоча і є власником квартири №191, але у квартирі не проживає. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників ЖБК та Відповідача 2, який також є представником Відповідача 1, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Загальна площа цієї квартири складає 84,9 кв.м. (а.с.15). В судовому засіданні, на підставі пояснень Відповідача 2, судом встановлено, що фактичним користувачем квартири №191 є [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно з ч.1 ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст.179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Положення п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. №572 передбачають, що власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що до житлово-комунальних послуг відносяться послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Пункт 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, зі змісту ч.1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Зі змісту ст.187 ЖК України та п.15 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. №186, вбачається, що саме житлово-будівельний кооператив здійснює експлуатацію і ремонт належного йому жилого будинку (будинків) та утримання придомової території. Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Рішенням Виконавчого комітенту Маріупольської міської ради від 17.09.2008 №351/2 для будинків 3 типу (упорядковане житло з ліфтом) була затверджена плата за утримання будинків і прибудинкових територій для населення, яке мешкає у житловому фонді, всіх форм власності в розмірі 1,70 грн. за 1 кв.м. загальної площі. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач 2 в судовому засіданні підтвердив, що ЖБК плата за житлово-комунальні послуги не сплачується, а також не спростував той факт, що ЖБК надаються послуги з утримання будинку та прибудинкової території (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Згідно з ч.1 ст.541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Виходячи з того, що суду не надано доказів того, що власником квартири або її фактичним користувачем (наймачем), вноситься плата за житлово-комунальні послуги на користь ЖБК, то суд вважає, що спірна заборгованість є неподільним зобовязанням та Відповідачі несуть солідарний обовязок щодо її погашення. Таким чином, вимога ЖБК про солідарне стягнення з Відповідачів заборгованості з утримання будинку і прибудинкової території є обгрунтованою та підлягає задоволенню. В той же час, суд не погоджується з розрахунком заборгованості Позивача за період серпня 2014 року по серпень 2015 року (12 місяців), та вважає, що стягненню підлягає сума в розмірі 1731,96 гривень (84,9 х 1,7) х 12). При цьому, суд не приймає до уваги, твердження Відповідача 2 про безпідставність вимог ЖБК про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги через відсутність відповідного договору, оскільки утримання ЖБК будинку та прибудинкової території є підтвердженням того, що між сторонами існують фактичні договірні відносини по наданню відповідних послуг, а тому споживач зобов'язаний їх оплачувати. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного [PERSON] України, викладеною ним у постанові від 27.03.2013 по справі №6-6ц13. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому, солідарне стягнення судових витрат з однієї сторони на користь іншої сторони законом не передбачено. З матеріалів справи вбачається, що ЖБК під час подання позову було сплачено судовий збір в розмірі 1218,00 грн. (а.с.1,2, 22). Таким чином, відповідно до вимог пропорційності, з Відповідачів підлягає стягнення сума судового збору в розмірі 1202,78 грн. або по 601,39 грн. з кожного. Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Зі змісту ч.1 ст.11 ЦПК України вбачається, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Відповідно до матеріалів справи, участь адвоката [PERSON] в судовому засіданні на стороні позивача складала близько 2 годин 10 хвилин. Таким чином, відповідно до вимог пропорційності та з урахуванням меж заявлених вимог, з Відповідачів підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу в розмірі 493,74 грн. або по 246,87 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial