Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

28 серпня 2020 року адвокат Стадник С.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за борговою розпискою. Вимоги мотивовані тим, що [PERSON] 15 січня 2019 року надала [PERSON] позику за борговою розпискою в сумі 20 000 грн., яка остання зобов`язалась повернути за вимогою позивача. Строк повернення позики усно був узгоджений між ними. Однак, відповідач [PERSON] свій обов`язок перед позикодавцем - [PERSON] щодо повернення коштів наданих їй у позику не виконала і всіляко уникає виконання взятого на себе зобов`язання. На цих підставах, [PERSON] звернулась до відділу поліції, однак кримінальне провадження з приводу повернення коштів [PERSON] відкрито не було з огляду на відсутність ознак складу злочину у діянні відповідача, зазначено, що є невиконання цивільно-правового обов`язку. Позивач зверталась до [PERSON] з усними вимогами про сплату боргу та надіслала 10 серпня 2020 року на адресу, за якою проживала відповідач вимогу про сплату боргу. Однак, відправлення остання не отримала, оскільки за вказаною адресою не проживає та місце проживання відповідача наразі не відомо. Вказує, що відповідач порушила умови боргової розписки щодо повернення грошових коштів за вимогою позикодавця та всіляко ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо їх повернення, що є підставою для стягнення суми заборгованості у судовому порядку. Посилаючись на порушення прав позивача, її представник - адвокат Стадник С.В. просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 20 000 грн. за борговою розпискою, яка була укладена між ними 15 січня 2019 року. Ухвалою від 10 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом як малозначної, тобто таку, що потребує швидкого розгляду, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 08 жовтня 2020 року, яке відкладено на 16 листопада 2020 року (а. с. 22-23). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує ( а.с. 36). Представник останньої - адвокат Стадник С.В. направив до суду електронною поштою заяву про проведення засідання без їх участі, просить справу розглянути за наявними матеріалами, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує ( а.с. 34-35 ) . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась повторно, хоча належним чином повідомлялась за місцем реєстрації : [ADDRESS] , про день, час та місце розгляду справи, поштове повідомлення повернулося до суду не вручене, оскільки адресат відсутній за місцем реєстрації (а. с. 27, 31 ). Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України виклик відповідача по справі вважається належним чином повідомлений про час, день та місце проведення судового засідання. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що представник позивача зазначив у заяві, що проти заочного вирішення справи не заперечують, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, яким обґрунтувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може гуртуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 15 січня 2019 року [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, яку зобов`язалась повернути, про що свідчить копія розписки (а. с. 9). За повідомлення Білопільського ВП від 10 вересня 2018 року вбачається, що на звернення [PERSON] було проведено перевірку. В ході якої було встановлено, що [PERSON] й надалі збирається виплачувати заборгованість, з останньою проведено бесіду профілактично-роз`яснювального характеру про вчасну виплату заборгованості коштів. Після проведення заходів по даному матеріалу прийнято рішення про припинення подальшої перевірки та рекомендовано вирішити спірне питання з цього приводу у цивільно-правових відносинах (а. с. 10). За результатами розгляду заяви [PERSON] 08 вересня 2018 року органами поліції було винесено висновок щодо припинення подальшої перевірки за заявою [PERSON] . В ході перевірки було встановлено, що в грудні 2017 року [PERSON] прийшла до заявниці і попросила дати їй в борг гроші які потрібні їй на лікування свекрухи. [PERSON] зняла зі своєї кредитної картки 19 000 грн. [PERSON] кожного місяця вчасно виплачувала 2600 грн. заборгованості, але через деякий час знову позичила гроші у [PERSON] . В ході спілкування з [PERSON] , остання пояснила, що й надалі збирається виплачувати заборгованість. З [PERSON] проведено профілактично-роз`яснювального характеру бесіди про вчасну виплату заборгованих коштів та рекомендовано заявниці вирішити спірне питання у судовому порядку, оскільки воно відноситься до цивільно-правових відносин (матеріали ЄО № 4345 від 30 серпня 2018 року). 10 серпня 2020 року позивачем [PERSON] було направлено на адресу відповідача [PERSON] письмову вимогу про повернення коштів за борговою розпискою в сумі 20 000 грн. у п`ятиденний строк (а. с. 11). Проте, вказана вимога адресату, тобто відповідачу у справі [PERSON] , вручена не була, оскільки одержувач за вказаною у вимозі адресою не проживає, у зв`язку з чим конверт було повернуто відправнику (а. с. 12). Відповідно частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно частиною 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як зазначено в статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. В силу ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Виходячи із змісту та характеру заявлених [PERSON] позовних вимог, у справі підлягав встановленню та входив до обов`язкового предмету доказування факт передання [PERSON] у борг 20 000 гривень. Достатнім доказом для підтвердження цього факту суд визнає наявність оригіналу розписки від 15 січня 2019 року, яку [PERSON] надала до суду. Разом з тим, у справі з достатньою повнотою встановлено, що [PERSON] під час підписання боргової розписки 15 січня 2019 року отримала від [PERSON] 20 000 грн. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлений оригінал розписки, яка, на думку сторони позивача, посвідчує передання визначеної грошової суми відповідно до положень ст. 1047 ЦК України. Із розписки вбачається, що договір позики був укладений між фізичними особами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що розписка, тобто договір про надання грошової позики від 15 січня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату його складання, отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, але без визначеного строку повернення. Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 у справі № 524/4946/16-ц зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Таким чином, зобов`язання з повернення коштів позивачу відповідач підтвердив своїм підписом. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 статті). Згідно із положень ст. 545 ЦК України, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу. Правовий аналіз положення ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного суду від 15 травня 2019 року по справі № 707/2606/16-ц. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.04.2012 року, справа № 6-24ц12. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, заперечити чи визнати факт отримання грошей у позивача не має можливості, оскільки вимога, надіслана позивачем про повернення боргових коштів не вручена боржнику. Не знайшли свого підтвердження у процесі розгляду справи посилання позивача на ту обставину, що строк повернення позики був усно узгоджений між ними, тобто за першою вимогою позикодавця. Проте, із матеріалів ЄО №4345 від 30 серпня 2018 року правоохоронними органами в ході перевірки було встановлено, що в грудні 2017 року [PERSON] прийшла до заявниці і попросила дати їй в борг гроші які потрібні їй на лікування свекрухи. [PERSON] зняла зі своєї кредитної картки 19 000 грн. [PERSON] кожного місяця вчасно виплачувала 2600 грн. заборгованості, але через деякий час знову позичила гроші у [PERSON] . В ході спілкування з [PERSON] , остання пояснила, що й надалі збирається виплачувати заборгованість. З [PERSON] проведено профілактично-роз`яснювального характеру бесіди про вчасну виплату заборгованих коштів. Враховуючи не встановлення в події ознак кримінального чи адміністративного правопорушення за результатами проведеної перевірки, правоохоронними органами було прийнято рішення про припинення подальшого розгляду звернення. Тобто, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] внесені до ЄРДР не були, будь-які слідчі дії не проводилися та рекомендовано вирішити спірне питання шляхом цивільно-правових відносин. Таким чином, факт надання коштів [PERSON] в борг [PERSON] був встановлений під час перевірки представниками правоохоронних органів обставин, викладених у заяві [PERSON] , оскільки [PERSON] про це зазначає у своїх письмових поясненнях. Отже, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу повернення коштів за борговою розпискою безумовно підтверджує факт укладення між сторонами 15 січня 2019 року договору позики, про наявність між ними правовідносин, що виникли з договору позики, факт укладення договору позики та його реальність, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач в свою чергу таку презумпцію не спростувала, договір позики не оспорила, вимоги про визнання договору позики недійсним з підстав відсутності вільного волевиявлення відповідача на укладення такого договору не заявлено. Судом надано правову оцінку зібраним доказам, у тому числі розписці, в якій визначено зобов`язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначено дату складання договору та дату підписання розписки. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав звільнення від доказування, визначених ст. 82 ЦПК України судом не встановлено. Позицію відповідача суд розцінює як ухилення від виконання свого обов`язку щодо повернення боргу за договором позики. Таким чином, при вищевикладених обставинах, оцінивши зібрані у справі докази, кожний окремо та в їх сукупності, оскільки відповідач у встановлений строк не повернула взяті нею у позику грошові кошти, тобто не виконала зобов`язання належним чином відповідно до умов договору позики, суд прийшов до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та задоволення його у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп. (а. с. 10). На підставі викладеного,

Outcome: approved