Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

27.02.2021 [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою від 11.03.2021 суд залишив позов без руху з огляду на його невідповідність вимогам п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, надав позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали. 16.03.2021 до суду надійшла позовна заява в новій редакції, у якій позивач усунув недоліки відповідно до вимог ухвали суду від 11.03.2021 у встановлений судом строк. Ухвалою суду від 22.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. Позовні вимоги, з урахуванням уточнення позовних вимог, які надійшли до суду 29.06.2021 мотивовані тим, що 12.03.2019 відповідач отримав в борг у позивача грошові кошти в сумі 210 000,00 грн, що становить 7 500,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.10.2019, однак у встановлений строк борг не повернув. Посилаючись на норми ЦПК України, просила стягнути з відповідача основний борг за договором позики в сумі 210 000 грн, три проценти річних в сумі 10 873, 97 грн, інфляційні витрати в сумі 25 429, 91 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги, з урахуванням уточнень, підтримав та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, будь-яких клопотань від нього не надходило. За таких підстав судом відповідно до положень ст. 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити у даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача та його представника. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору позики від 12.09.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оформленого у письмовій формі у вигляді розписки позичальника, відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 7 500 доларів США, які зобов`язався повернути до 02.10.2019. Ці обставини підтверджуються копією розписки позичальника від 12.09.2019, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, який зберігається у позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зважаючи на положення частини 2 статті 1047 ЦК України, розписка відповідача, яка посвідчує передання йому позивачем грошових коштів і містить вказівку на його зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові у справі № 61-33891св18. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення позивачем до суду, відповідач у зазначений строк не виконав свої зобов`язання, доказів зворотного суду не надано. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, під час дослідження доказів, що містяться в матеріалах справи, знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики від 12.09.2019 щодо повернення позивачеві суми позики, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача суми заборгованості 210 000 грн є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні витрати в сумі 25 429, 91 грн, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 10 873,97 грн. Враховуючи, що позивачем було надіслано відповідачу 30.10.2019 року та 10.03.2021 року письмові претензії з вимогою виконання зобов`язання та встановлення факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Отже, за період з 01.10.2019 по 22.06.2021 з відповідача підлягають стягненню 25 429, 91 інфляційної складової боргу та 3% річних у розмірі 10 873,97 грн. Таким чином, суд визначає позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості в сумі 246 303,88 грн, яка складається з наступного: 210 000,00 грн - сума основного боргу, 10 873, 97 грн - три проценти річних від простроченої суми, 25 429,91 грн - інфляційні витрати, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем, надано додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 20.10.2021 та акт про прийняття - передачу наданих послуг від 22.06.2021, згідно з якими: - вказано перелік наданих послуг (консультація - 1 год. - 1 500,00 грн, складання позову з додатками - 6 000,00 грн, складання заяви щодо розрахунків -1 год. - 1 500,00 грн, представництво інтересів у судових засіданнях - 3 судові засідання - 6 000,00 грн); - загальна вартість послуг адвоката становить 15 000,00 грн, оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом протягом трьох днів з моменту виконання рішення суду (у разі задоволення позову), або протягом трьох днів з моменту отримання рішення суду (у разі відмови у задоволенні позову) на підставі акта про прийняття - передачу наданих послуг від 22.06.2021. Враховуючи, що представник позивача взяв участь в одному судовому засіданні, а саме - 16.08.2021, за представництво інтересів у судових засіданнях підлягає сплаті 2 000,00 грн, суд вважає, що наданими доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості позивач довів витрати на правничу допомогу адвоката, які підлягають сплаті позивачем, у розмірі 11 000,00 грн, тому ці витрати підлягають стягненню з відповідача. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 333,18 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 129,85 грн, з урахуванням заяви про уточнення позову.

Outcome: partial