Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

28 вересня 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши останній тим, що 23 березня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська. Після укладення шлюбу позивач та відповідач проживали у житловому будинку по [ADDRESS] , що належав батькам позивача - [PERSON] та [PERSON] 16 грудня 1993 року у даному житловому будинку було зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] . З 2016 року позивач та відповідач припинили сімейні правовідносини в якості подружжя, а укладений між ними шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 17 вересня 2019 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області. На підставі виданого свідоцтва приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. про право на спадщину, реєстровий номер 869, від 25 липня 2020 року, [PERSON] отримано спадщину, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , тим самим останній набув право власності на вказаний будинок після смерті своєї матері - [PERSON] та батька - [PERSON] . Наразі відповідач членом сім`ї позивача не являється, з моменту припинення сімейних відносин із позивачем, тобто із 2016 року, у житловому будинку по [ADDRESS] не проживає, фактичне місце проживання відповідача позивачу не відоме, на прохання позивача в добровільному порядку відповідач заяви про зняття з реєстрація місця проживання не подала, її місце проживання продовжує бути зареєстрованим у вказаному житловому будинку. Оскільки позивач, як власник заперечує проти реєстрації у його будинку відповідача, яка не є членом його сім`ї, тому він просить суд усунути йому перешкоду у користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування цим будинком та зняття її з реєстрації за цією адресою. Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та в подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, про час і місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, що підтверджується, зокрема, рекомендованим поштовим повідомленням, яке підтверджує факт того, що [PERSON] заздалегідь, у встановлений законом строк, була повідомлена про розгляд визначеної цивільної справи, що призначений на 11 листопада 2020 року (а. с. 54), проте проігнорувала останнє, в судове засідання не з`явилась, майбутні поштові конверти із повістками про виклик до суду повернуті до суду з відміткою про те, що адресат по визначеній адресі не проживає, крім того остання відзив на позовну заяву не надала, тому суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. Директор департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Пономарьов А.С. надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З копії свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська, вбачається, що 23 березня 1993 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка змінила прізвище на - [PERSON] (а. с. 9). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області 17 вересня 2019 року, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 17 вересня 2019 року складено відповідний актовий запис №70 (а. с. 10). До матеріалів позову долучено копію свідоцтва про право на спадщину посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. від 25.07.2020, з якого вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , до складу спадщини, зокрема, входе житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] (а. с. 30). Право власності на визначений житловий будинок підтверджується, зокрема, долученим витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якого вбачається, що за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 2131365512101 зареєстровано об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, об`єкти житлової нерухомості, загальною площею 64,4 квадратних метри, за адресою: [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 869, виданого 25.07.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. (а. с. 31). Згідно акту обстеження домогосподарства, розташованого по [ADDRESS] від 28.07.2020, відповідач [PERSON] не проживає разом з [PERSON] з 2016 року (а. с. 32). Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Водночас із цим, суд звертає увагу на те, що позивачем обрано застосування конкретного способу захисту цивільного права, а саме захисту власного права власності шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком та визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, зняття її з реєстрації місця проживання за визначеною адресою. Такий спосіб захисту за переконанням позивача відповідає змісту права, інтересам, за захистом яких той звертається, а також характеру їх порушення, невизнання. Проте, такі інтереси суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. На підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 04 грудня 2019 року по справі №917/1739/17 вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відтак, суд констатує, що зважаючи на викладений у позовній заяві зміст прав, інтересів, за захистом яких звертається позивач, а також характеру їх порушення, невизнання, більш доцільним є захист у спосіб визначений ч. 2 ст. 406 ЦК України, замість визначеного позивачем способу захисту в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут (у тому числі на право проживання) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають значення. З огляду на те, що відповідач фактично не проживає у будинку з 2016 року, не пов`язана з позивачем спільним побутом та не являється членом його сім`ї, право відповідача на користування належним позивачу житловим будинком - підлягає припиненню відповідно до положень ст. 391 та ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України (припинення права користування чужим майном за рішенням суду на вимогу власника майна). Судом також враховано практику Верховного суду, зокрема відображену у правовій позиції постанови ВП ВС від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, де суд за аналогічних обставин та характеру спірних правовідносин, виклав позицію відповідно до якої: «відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України». Що стосується питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати понесені позивачем зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved