Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

27.02.2015 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту відповідач-2) про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення з незаконно займаного будинку (а.с.2-4). Так, позивач просить суд: - зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні будинком відпочинку та розглянути заяву про членство в ГОГ «Медик»; - виселити [PERSON] разом із своєю сімєю з незаконно займаного будинку, який знаходиться у власності [PERSON] за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, Шабська СР, комплекс будівель та споруд № 12, будинок 1У. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власницею будинку відпочинку літ. «1У» у комплексі будівель та споруд № 12, що розташований на території Шабської СР Білгород-Дністровського району Одеської області, що документально підтверджується. Вказане домоволодіння знаходиться на орендованій території ГОГ «Медик», головою правління якого є [PERSON] Між тим, [PERSON] за власним рішенням було відмовлено [PERSON] у членстві в ГОГ «Медик» та не визнано прав на будинок. Крім того, на даний час у будинку, що належить [PERSON], господарює [PERSON] Таким чином, за твердженням позивача, своїми діями [PERSON] та [PERSON] фактично перешкоджають [PERSON] у користуванні її власністю. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2015 року відкрито провадження по справі № 495/1393/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення з незаконно займаного будинку. Справу призначено до розгляду (а.с.24). Позивач [PERSON], в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач-1 [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог [PERSON] та просив суд у їх задоволенні відмовити. Відповідач-2 [PERSON], відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надала та в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду. Так, згідно із телефонограмою від 01.04.2015 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області повідомив [PERSON] про час та місце слухання справи № 495/1393/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення з незаконно займаного будинку. В свою чергу, [PERSON] повідомила суд про те, що у судове засідання вона зявитися не зможе, так як до червня місяця буде знаходитися за кордоном, а саме у м. Москві, у зв'язку з чим просить справу розглядати за її відсутності та прийняти законне і справедливе рішення (а.с.76-77). Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення з незаконно займаного будинку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.08.2014 року по справі № 495/5036/14-ц визнано за [PERSON] право власності на будинок відпочинку літ. «1У», загальною площею 72,6 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд № 12 (а.с.11). 05.08.2014 року на замовлення [PERSON] СПД [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок відпочинку літ. «1У» у комплексі будівель та споруд № 12 на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (інвентаризаційна справа № 1/40-2-14) (а.с.6-8). Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26807809 від 15.09.2014 року, власником будинку відпочинку літ. «1У» у комплексі будівель та споруд № 12 на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області є [PERSON] (а.с.5). Згідно позовної заяви та наданих в судовому засіданні [PERSON] пояснень, належний їй на праві власності будинок відпочинку літ. «1У» у комплексі будівель та споруд № 12 на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області знаходиться на орендованій території ГОГ «Медик», головою правління якого є [PERSON] Між тим, [PERSON] за власним рішенням було відмовлено [PERSON] у членстві в ГОГ «Медик» та не визнано прав на будинок. Крім того, на даний час у вказаному будинку незаконно перебуває та господарює [PERSON] разом із своєю сімєю. Таким чином, за твердженням позивача, своїми діями [PERSON] та [PERSON] фактично перешкоджають [PERSON] у користуванні її власністю. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1, 3 ст.319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В свою чергу, позивачем [PERSON], не представлено до суду жодних доказів, які б свідчили про той факт, що: - голова правління ГОГ «Медик» [PERSON] якимось чином перешкоджає [PERSON] у користуванні нею її власністю будинком відпочинку літ. «1У» у комплексі будівель та споруд № 12 на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області; - головою правління ГОГ «Медик» [PERSON] за власним рішенням було відмовлено [PERSON] у членстві в ГОГ «Медик»; - на даний час будинок відпочинку літ. «1У» у комплексі будівель та споруд № 12 на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, власником якого є [PERSON], незаконно займає та господарює у ньому [PERSON] разом із своєю сімєю. Представлені позивачем [PERSON], до суду заяви та звернення до правоохоронних органів, інших організацій та осіб не є підтвердженням її позовних вимог та порушення її прав з боку відповідачів. Так, заява до начальника Білгород-Дністровського МВ ГУ МВС України в Одеській області про скоєне правопорушення від 24.04.2014 року, лист до народного депутата України [PERSON] від 28.01.2015 року, лист до ТОВ «Телестудія «Служба інформації» (телеканал НТН), лист до директора ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» від 14.02.2015 року, лист до начальника адміністрації Білгород-Дністровського морського торгівельного порту від 03.02.2015 року, заява до голови Білгород-Дністровської районної адміністрації від 31.01.2015 року, листи до голови ГОГ «Медик» від 06.10.2014 року та від 09.12.2014 року (а.с.19-20, 32-33, 35-37, 45-46) складені та підписані [PERSON], який взагалі не є учасником даного судового процесу. Більш того, майже усі перелічені звернення залишені без відповіді та задоволення, окрім в.о. голови Білгород-Дністровської РДА, яка порадила звертатися до правоохоронних органів або до суду (а.с.39). 25.12.2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора з заявою щодо неправомірних дій [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.16, 41). Згідно із листом заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора від 23.01.2015 року до [PERSON] та [PERSON], за результатами перевірки їх звернення міжрайонною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 42015160240000002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України шахрайство, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (а.с.43). Між тим, даними заявою та листом не встановлено факту та не підтверджено обставин, на які [PERSON] посилається як на підстави своїх доводів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні [PERSON] будинком відпочинку, розглянути заяву про членство в ГОГ «Медик» та виселення [PERSON] разом із своєю сімєю з незаконно займаного будинку, який знаходиться у власності [PERSON] за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, Шабська СР, комплекс будівель та споруд № 12, будинок 1У. Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, матеріали справи не містять, а позивачем не представлено до суду доказів, які б свідчили про порушення прав [PERSON] зі сторони [PERSON] та [PERSON], які вона просить захистити. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи\~упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Необхідно зазначити, що судом в ході розгляду справи позивачу [PERSON], роз'яснювався обов'язок доказування, у відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, що підтверджується записом фіксування судового засідання технічним засобом та розпискою про ознайомлення з правами та обов'язками, але не зважаючи на це, в ході розгляду справи позивачем не представлено до суду жодних доказів, які б підтверджували ті обставини, на які він посилається. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed