Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

28 квітня 2017 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником домоволодіння [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.2014р. та договору купівлі-продажу від 13.08.2014р., про що були зроблені відповідні записи про право власності за реєстровими №6583773 та №6660178 відповідно. З часу придбання вказаного домоволодіння позивач мешкає в ньому разом зі своєю матір'ю, але в придбаному позивачем домоволодінні залишаються бути зареєстрованими відповідачі-1,2. Відповідач-1 зареєстрований з 13.03.2001р., відповідач-2 зареєстрований з 02.07.2001р. Відповідно до отриманого акту від 23.09.2016р., який посвідчений квартальним Лавриненко зазначено, що відповідачі у вказаному житловому будинку не мешкають. Згідно довідки про склад сім'ї від 23.09.2016р. за вказаною адресою проживає позивач із своєю матір'ю. Даний акт був складений в присутності [PERSON] та [PERSON] З часу придбання позивачем вказаного домоволодіння по теперішній час, відповідачі не користуються житловим приміщенням, речі останніх в будинку відсутні. Вони не сплачують комунальні платежі, а отже позивач самостійно сплачує за них всі комунальні послуги, як за осіб які зареєстровані в даному помешканні. Вказані відповідачі мешкають за адресами які позивач зазначив в позові. Останні на прохання позивача самостійно знятися з реєстрації відмовляються. Позивачу дуже важко фінансово сплачувати всі комунальні платежі за осіб які користуються даним помешканням в тому числі і за відповідачів, які не мешкають в ньому та не знялися з реєстрації. Факт не проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] підтверджують сусіди, які засвідчили акти, доданий до позову, а саме: [PERSON], [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити позов. Відповідачі -1, 2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Позивач є власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.2014р., який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №1290 (а.с.15). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, [PERSON] є власником 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] (а.с.16). Згідно з довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.09.2016р., за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.8). Відповідно до акту від 23.09.2016р., долученого позивачем до матеріалів справи та підписаного квартальним Лаврененко, за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не проживають з 1995 року (а.с.9). [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є братами матері позивача [PERSON], а отже, [PERSON] є племінником відповідачів -1,2, що підтверджено сторонами у справі та визнано ними. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторони у справі та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з положень, закріплених у ст.ст.10-11 ЦПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, якими передбачено рівні права сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення переконливості перед судом, доведеності обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, розпорядження своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Згідно із ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цими приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Позивачем відповідно до вимог ст.405 ЦК України, не надано належних доказів про непроживання відповідачів за адресою: [ADDRESS], оскільки наданий позивачем акт про непроживання відповідачів у спірному домоволодінні, як пояснила сама представник позивача у судовому засіданні, складений нею особисто, а квартальний Лавриненко лише посвідчив його печаткою, окрім того, довідка про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.09.2016р. також не може бути прийнята судом як доказ, так як отримана представником позивача, як вона зазначила у судовому засіданні (у цій довідці зареєстрованими значаться лише [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]), для отримання субсидії, відповідачі у цій довідці зареєстрованими не значаться. У судовому засіданні представник позивача зазначила що позивач є власником всього домоволодіння [ADDRESS], однак, до матеріалів справи надані докази того, що позивач є власником лише 1/2 частини спірного домоволодіння. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, позивачем не було доведено, що він діє за згодою всіх співвласників домоволодіння [ADDRESS], так як в матеріалах справи є доказ того, що йому належить лише 1/2 частина цього домоволодіння, інших відомостей про інших власників (або доказів одноособового володіння позивачем) позивачем суду надано не було. Як пояснили сторони у судовому засіданні, після придбання позивачем частини домоволодіння відповідачі за взаємною згодою залишились зареєстрованими за адресою: [ADDRESS]. Крім того, відповідачі зазначили, що на цей час у них немає можливості знятися з реєстрації, хоча вони фактично і не проживають за вказаною адресою, оскільки на теперішній час місця їх проживання не відповідають санітарним нормам й іншим вимогам чинного законодавства, а тому вони не можуть бути там зареєстровані, оскільки фактично не мають іншого житла. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Крім того, необхідно зазначити, що наразі при визнанні відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS], будуть порушені їх права як громадян України на працю, медичне обслуговування та вільне пересування, оскільки без постійного місці реєстрації скористатися зазначеними правами, які передбачені Конституцією України буде неможливо. Не може суд прийняти до уваги і наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed