Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

27.08.2019 р. до місцевого суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] , де просить визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , так як за вказаною адресою не проживає з 2014 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, у поданій письмовій заяві просить справу розглянути за її відсутності, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, у поданій письмовій заяві просить справу розглянути за його відсутностью, позовні вимоги підтримує в повному обсязі на полягає на їхньому задоволенню. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Право власності на зазначене майно підтверджується договором купівлі продажу від 09.04.2019 року № ННТ 667866 /667864 . З 2014 року відповідач [PERSON] у будинку позивача не проживає, він виїхав на заробітки у Російську Федерацію, місце його проживання позивачу не відоме. Той факт, що відповідач, який зареєстрований у будинку в [ADDRESS] , проте в ній не проживає підтверджується актом обстеження житлових умов від 18.04.2019 року. Відповідно до ч. 1ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також права власника житлового приміщення визначені ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР. Згідно ч. 1 ст 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст. 71 Житлового Кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з норм діючого законодавства, враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги той факт, що відповідач [PERSON] з 2014 року не проживає в будинку за [ADDRESS] суд вважає, що особа втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки не проживає в ньому без поважних причин. Крім того, виходячи зі змістом договору купівлі - продажу житлового будинку від 09.04.2019 року [PERSON] продав житловий будинок позивачу [PERSON] . Абзацом 4 пунктом 2.6. вказаного договору визначено, що житловий будинок, який відчужується буде повністю звільнено Продавцем в тому числі, будуть зняті з реєстраційного обліку особи, які в ньому проживають або зареєстровані в термін до 15 квітня 2019 року включно. За таких підстав, заявленні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є належним способом захисту прав позивача, а тому позов підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованим та таким, що ґрунтується на вимогах закону. На підставі викладеного,

Outcome: approved