Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

\~\~\~\~ 28.10.2015 року позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у березні 1993 року видавництво «Полтавський літератор» при його згоді, але без письмового договору з автором, під його псевдонімом [PERSON], видало книгу «Порадник рибалки» тиражем 10000 примірників та реалізувало її. Посилаючись на те, шо він не отримував грошову винагороду за використання свого твору, видавниче право на довідник відповідачу не передавав, позивач просить суд стягнути із відповідача на свою користь заподіяні йому порушенням авторських прав збитки у сумі 40000 грн. (по 4 гривні з кожної незаконно виданої та проданої по ціні 20 грн. за примірник книжки) або іншу суму визнану судом справедливою; стягнути із відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі невиплаченої грошової винагороди у розмірі 40000 грн., чи будь яку іншу суму визначену судом по цій справі справедливою. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] заперечили проти задоволення позову, просять відмовити у його задоволенні за необґрунтованістю та безпідставністю та пояснили, що видавництво «Полтавський літератор», будучи на час видання книги, державною установою не могло виготовляти книжкову продукцію без укладання відповідного видавничого договору у письмовій формі та оформлення для цього відповідних документів (закупівля паперу, фарби тощо). Будь яких договорів щодо видання книги «Порадник рибалки» під псевдонімом [PERSON] з позивачем ніколи не укладалося і про обставини видання цієї книги їм нічого не відомо. При цьому, позивач [PERSON], обіймаючи посаду начальника Управління преси та інформації Полтавської облдержадміністрації, за час своєї роботи вдавався до вчинення тиску на працівників комунальних видавництв, які були його підлеглими з метою безкоштовного набрання та друку своїх творів, з друкарнями Полтавської області не розраховувався. Представник третьої особи Полтавської обласної ради [PERSON] заперечив проти задоволення позову, вважає його безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне: видавництво «Полтавський літератор» засноване на майні спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області і передане в управління Департаменту інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Полтавської облдержадміністрації. Засновник підприємства Полтавська обласна рада, власник територіальні громади Полтавської області і особі Полтавської обласної ради. (а.с. 32-33). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 05.08.2015 року касаційна скарга [PERSON] на рішення апеляційного суду Полтавської області від 26.05.2015 у справі за позовом [PERSON] до видавництва «Полтавський літератор» про стягнення авторської винагороди відхилено, рішення апеляційного суду Полтавської області від 26.05.2015 року залишено без змін. (а.с.30-31). В описовій частині даної ухвали зазначено, що посилання в касаційній скарзі на те, що порушене право позивача не було захищене судом, при недоведеності відповідачем правомірності видання книжки, не можуть тягти за собою скасування ухваленого апеляційним судом рішення. [PERSON] не заявляв вимоги про відшкодування збитків із підстав, передбачених ст. 497 ЦК Української РСР, такий позов не був предметом розгляду У судовому засіданні оглянуто книгу під назвою «Порадник рибалки» та встановлено, що її видавцем зазначено обласне державно громадське видавництво «Полтавський літератор», 1993 рік. Друк книги здійснено Гадяцькою районною друкарнею, тиражем 10000 примірників. Здано до набору 19 квітня 1993 року, підписано до друку 14.10.1993 року. Сторонами не заперечується, що автором книги «Порадник рибалки» є [PERSON], оскільки це літературний псевдонім позивача [PERSON] На запит суду із видавництва «Гадяч» отримано відповідь про те, що ніяких відомостей чи документів про друк чи виготовлення книги «Порадник рибалки» під псевдонімом [PERSON], чи про те, хто міг здійснювати замовлення на друк даної книги немає. Особи, які могли б щось повідомити по суті справи у видавництві давно не працюють. У судовому засідання допитана як свідок [PERSON], яка повідомила, що у 1993 році працювала редактором обласного державно громадського видавництва «Полтавський літератор». Макет книги «Порадник рибалки» розроблявся даним видавництвом за безпосередньою вказівкою на той час начальника Управління преси та інформації Полтавської облдержадміністрації [PERSON], який використовуючи своє службове становище, за рахунок державних коштів, намагався особисто видавати свої твори. Подальшим друком, виданням цієї книги видавництво не займалося та будь яких договірних відносин, ні усних домовленостей із автором цього твору не мало. Діяльність начальника Управління [PERSON] піддавалася критиці, що ставало предметом обговорення на засіданнях постійних комісій Полтавської обласної ради, зокрема того звинувачували у намаганні видавати особисті книжки без проведення відповідних розрахунків з друкарнями області. Свідок [PERSON] надала аналогічні показання у судовому засіданні. Оскільки спірні відносини між сторонами виникли у березні 1993 року, то підлягає застосуванню ЦК УРСР 1963 року, в редакції станом на березень 1993 року. Ст. 497 ЦК України визначено, що в разі використання чужого твору без договору з автором або його правонаступниками ( стаття 485 цього Кодексу), недодержання умов використання твору без згоди автора стаття 489 і 490 цього Кодексу), а також в разі порушення недоторканості твору (стаття 476 цього Кодексу)або інших особистих немайнових прав автора, автор, а після його смерті спадкоємці та інші особи,зазначені в статті 478 цього Кодексу, вправі вимагати поновлення порушених прав (внесення відповідних виправлень, публікації в пресі або іншим способом при допущенні порушення)або заборони випуску твору в світ, або припинення його розповсюдження. Якщо рішення суду, що зобовязує виконати певні дії, не виконано, суд вправі накласти на порушника штраф, що стягується на користь держави. Сплата штрафу не звільняє порушника від обовязку виконати, передбачену рішенням суду дію. Якщо порушенням авторських прав або його правонаступникам заподіяно збитки (ст. 203 цього Кодексу), то, незалежно від вимог, зазначених вище, автор або його правонаступники вправі вимагати відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, у судовому засіданні не встановлено факту наявності будь яких усних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо видання твору «Порадник рибалки» під псевдонімом [PERSON]. Будь яких доказів про те, що дана книга друкувалася Гадяцькою районною друкарнею відсутні, оскільки видавництво «Гадяч» заперечило такий факт. При чому не надано будь яких документальних доказів про те, що дана книга була видана тиражем 10000 книг, здавалася до набору та підписувалася до друку. Самі ж посилання на дані відомості у наданій суду книзі «Порадник рибалки» не можуть бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки не підтверджені документально. При цьому на розгляд суду не надано доказів, які б підтверджували вартість книги (20 грн. за примірник книги)та не зрозуміло із яких переконань виходив позивач, зазначаючи дану ціну книги, а отже суд вважає не вмотивованим розмір збитків, на які посилається позивач та розмір втраченого гонорару. Таким чином, у судовому засіданні не доведено позивачем факту використання чужого твору без договору з автором та порушення будь яких інших особистих немайнових його прав. З цих підставі позовні вимоги позивача щодо відшкодування йому збитків, виплату авторського гонорару та моральної шкоди до задоволення не підлягають. У звязку з цим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed