Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

27.08.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором станом на 31.07.2014 року у розмірі 19687 грн. 39 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 18.02.2011 року відповідач отримав за кредитним договором кредит у сумі 7200 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На порушення умов договору відповідач зобов'язання за цим договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 31.07.2014 року виникла заборгованість в сумі 19687 грн. 39 коп. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були залишені без задоволення. Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та недостатньо повне дослідження письмових доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що згідно ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, відповідач зобов'язаний повернути Банку кредит в розмірі 7200,00 грн., який він отримав. Сторони до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON]. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи в апеляційній інстанції шляхом направлення судових повісток на його адресу та адресу приватного підприємства «СІВ» за його адресою проживання, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.118, 132). Відповідно до ч.3 ст. 76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. Судову повістку на слухання справи 02 березня 2016 року [PERSON] отримав особисто (а.с.118). після цього телефонограми не приймає, судову повістку на 06 квітня 2016 року отримано житлово-експлуатаційною організацією ПП «СІВ» (а.с.132). Апеляційним судом перевірено інформацію, зазначену в листі ПП «СІВ» про те, що зі слів сусідів [PERSON] помер біля року назад, і згідно відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області від 04 квітня 2016 року актовий запис про смерть [PERSON] відсутній. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Суд першої інстанції встановив, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору б\\н від 18.02.2011 року [PERSON] отримав кредит у сумі 7200 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На порушення умов договору відповідач зобов'язання за цим договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 31.07.2014 року виникла заборгованість в сумі 19687 грн. 39 коп. яка складається з: заборгованості за кредитом - 7176,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 8618,98 грн., заборгованості за пенею та комісією за користування кредитом - 2478,72 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 913,69 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на наявний у матеріалах справи (а.с.82) акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 192, згідно якого [PERSON], [INFO] страждає на хронічне душевне захворювання - параноїдна шизофренія, безперервно-прогредієнтна течія, галюцінаторно-параноідний синдром, зі стабільним параноідним, емоційно-вольовим типом дефекту особистості. Згідно висновку експерта за своїм психічним станом Герасимов не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, у тому числі наслідки укладеного ним договору, та ті наслідки, котрі тягне за собою укладання даного договору. Оскільки укладений між сторонами кредитний договір є зобов'язанням, виходячи із положень статті 509 ЦК України, зобов'язання є перш за все цивільним правовідношенням, тобто різновидом суспільних відносин, що регулюються цивільним правом. Частиною 3 даної статті передбачені три основні засади зобов'язальних правовідносин: добросовісність, розумність, справедливість. Дані принципи є також загальними принципами цивільного права ст. 3 ЦК. При укладені кредитного договору сторони повинні розуміти всі наслідки укладення даного договору, в даному випадку, щомісячне погашення кредиту в певній сумі. Проте відповідно до зазначеного акту [PERSON] не міг усвідомлювати наслідки укладеного ним договору, та ті наслідки котрі тягне за собою укладення даного договору. Тобто при укладенні договору було порушено статтю 203 ЦК України, згідно котрої особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З урахуванням висновку експертизи, суд першої інстанції зробив висновок, що на день укладення кредитного договору [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення даного типу договорів. Проте, з такими висновками не можна погодитись, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п. 4 ч.1ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення і ухвалення нового рішення в апеляційному порядку. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Частиною 2 ст.203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно із ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється ЦК України і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. За загальним правилом повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ч.1ст.34 ЦК України). Відповідно до положень ст. 36, 39 ЦК України фізична особа може бути визнана недієздатною за рішенням суду. У той же час відомостей про наявність судового рішення, яким було б обмежено цивільну правоздатність чи визнано недієздатним [PERSON], у матеріалах справи немає. Посилання суду на порушення ч.2 ст.203 ЦК України є безпідставним, оскільки предметом судового розгляду по цій цивільній справі є неналежне виконання умов кредитного договору і, відповідно, стягнення заборгованості, про що в своїй позовній заяві просить ПАТ КБ «Приватбанк», а припустившись до аналізу недійсності кредитного договору суд першої інстанції вийшов за межі позову. Згідно матеріалів справи ані [PERSON], ані його представником не було подано позовної заяви, у тому числі зустрічної позовної заяви, про визнання зазначеного кредитного договору недійсним. Таким образом, відносно зазначеного договору діє презумпція правомірності правочину згідно приписів ст.204 ЦК України, оскільки його недійсність не встановлена прямо законом, та не визнана за рішенням суду. Отже, кредитний договір від 18.02.2011 року є правомірним та підлягає виконанню сторонами. Крім того, суд першої інстанції роблячи висновок про те, що відповідач на час укладення кредитного договору не міг усвідомлювати наслідки укладеного договору, не зважив на те, що відповідно до висновку акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи (а.с.82-86) психічний стан [PERSON]ВА. досліджувався станом на 18 серпня 2011 року, а кредитний договір укладено 18 лютого 2011 року. За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги до уваги не приймаються, оскільки вони також стосуються застосування наслідків недійсності правочину, що не було предметом заявленого позову. Щодо позовних вимог, заявлених ПАТ КБ «Приватбанк», то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Факт укладення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON], а також факт наявності заборгованості за кредитом у розмірі 7176,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8618,98 грн. , - підтверджується анкетою-заявою відповідача про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» від 18.02.2011 року, розрахунком заборгованості, визначеної станом на 31.07.2014 року, довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» від 18.02.2011 року. Право позивача вимагати повернення кредитних коштів у зазначеному розмірі випливає з факту порушення відповідачем умов договору про надання банківських послуг, складовими якого є анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», та зазначені раніше Умови та правила, з якими відповідач був ознайомлений та погодився з ними, що підтверджується його підписом у заяві-анкеті. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася. На його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З кредитного договору вбачається, що сторони встановили строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів у розмірі 7% від суми заборгованості до 25 числа місяця, що настає за звітним. Таким чином договором погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у сумі 7% від суми заборгованості. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Судом першої інстанції спочатку було ухвалено заочне рішення, відповідач [PERSON] в заяві про перегляд заочного рішення ( а.с.48) про застосування строку позовної давності суду не заявляв, після скасування судом заочного рішення участь в судових засіданнях не приймав, до апеляційного суду не з'явився, скориставшись своїм процесуальним правом розгляду справи у його відсутність. Таким чином відповідач не скористався в суді першої інстанції своїм процесуальним правом заявити про застосування строку позовної давності. При цьому апеляційним судом не приймається до уваги п.1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг (а.с.8) про встановлення сторонами позовної давності у 50 років з таких підстав. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У справі, яка переглядається, вбачається, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови в редакції, що передбачає збільшення позовної давності. Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1413,69 грн., апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Краматорськ. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Краматорськ. Таким образом вимоги позивача про стягнення з відповідача суми штрафів задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення пені, то апеляційний суд вважає, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. З довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» (а.с.7) вбачається, що пеня за несвоєчасне погашення заборгованості передбачена у двох видах - пеня 1 та пеня 2. Відповідно до розрахунку позивача застосовано пеня 2, яка складає 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць при наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн., і більше. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON], який проживає у м. Краматорську, пеня нарахована за період з 01.04.2011 року по 31.07.2014 року, і таким чином є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування у загальному порядку, починаючи з 14 квітня 2014 року є безпідставним, тому вимоги щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню, за період з 01.04.2011 року по 01.04.2014 року у сумі 2328,72 грн. Вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених витрат по сплаті судового збору задоволенню не підлягають, оскільки згідно довідки МСЕК від 08.09.2015 року (а.с.77) [PERSON] являється інвалідом другої групи, дата чергового переогляду 08.09.2017 року. Відповідно до п. 9 статті 1 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи.

Outcome: partial