Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

27.11.2014 р. позивач звернувся в суд до відповідача з позовом, який пізніше було доповнено, про визначення права власності на земельну ділянку та усунення перешкод у володінні та користуванні обєктами права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Охтирського міськрайонного суду від 01.07.2013 р. за нею було визнано право власності на 47/100 частин будинковолодіння №31 по вул. Решітько в с. Стара Іванівка, Охтирського району Сумської області (А-ІЖ), у вигляді квартири №2 жилою площею 23,5 кв.м, корисної площі 44,5 кв.м, зі складовими: сіни а1 з верандою ІІІ площею 6,1 кв.м, кладовка IV площею 3,8 кв.м, прихожа 1 площею 12,8 кв.м, жила кімната 2-2 площею 14,1 кв.м, жила кімната 2-3 площею 9,40 кв.м, кухня 2-4 площею 8,20 кв.м, ? частина сараю Б, погріб пг1, огорожа №3, 4, 5 (хвіртка, ворота, паркан). Однак останнім часом відповідач по справ почали створювати позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні обєктами права власності, що належать позивачу. Тому позивачка звернулася в суд з даним позовом, яким просить суд визнати за нею право власності на прибудову б1 до сараю Б (1/2 частина якого належить їй), сінник Д, спрій-прибудову д, сарай Ж, убиральню З, погріб пг2 у сіннику Д, які складають 47/100 частин домоволодіння і відносяться до квартири №2 будинковолодіння по вул. Решітько, 31 с. Стара Іванівка, Охтирського району Сумської області та усунути перешкоди у володінні та користуванні будинковолодіння та зобовязати відповідачів повернути паркан у попереднє місце його розташування. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник фахівець в галузі права [PERSON], збільшені та доповнені позовні вимоги підтримали повністю та пояснили, що відповідно до рішення Охтирського міськрайонного суду від 01.07.2013 р., яке набрало законної сили, за позивачкою було визнано право власності на 47/100 частин будинковолодіння №31 по вул. Решітько в с. Стара Іванівка, Охтирського району Сумської області (А-ІЖ), у вигляді квартири №2 жилою площею 23,5 кв.м, корисної площі 44,5 кв.м, зі складовими: сіни а1 з верандою ІІІ площею 6,1 кв.м, кладовка IV площею 3,8 кв.м, прихожа 1 площею 12,8 кв.м, жила кімната 2-2 площею 14,1 кв.м, жила кімната 2-3 площею 9,40 кв.м, кухня 2-4 площею 8,20 кв.м, ? частина сараю Б, погріб пг1, огорожа №3, 4, 5 (хвіртка, ворота, паркан). За період проживання у [INFO], починаючи з квітня 1992 року, позивачка разом зі своєю сімєю постійно упорядковували, добудовували, перебудовували, проводили капітальні та поточні ремонти квартири, належних до квартири обєктів нерухомості, розташованих на території подвіря обєктів нерухомості. В наслідок упорядкування своєї частини будинковолодіння (квартири) з господарськими спорудами та надвірними будівлями за період з 1992 року та 1995 рік до складових 47/100 частин будинковолодіння (квартири №2) по вул. Решітько, 31, с. Стара Іванівка Охтирського району, Сумської області ними було створено: прибудова б1 до сараю Б, ? частина якого належить позивачці; сінник Д; сарай - прибудова д до сінника Д; сарай Ж; убиральня З; погріб пг2 у сіннику Д. Перелічені додатково обєкти нерухомості існували і існують починаючи з 1995 року, з володіння та користування позивачки не вибували, постійно використовувалися за цільовим призначенням, але на даний час виникла необхідність в узаконенню права власності. Хоча земельна ділянка по вул. Решітька, 31 в с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської області позивачкою не приватизована, однак вона вважає, що вказане вище майно належить їй на праві власності і не є самочинно побудованим, оскільки відсутність державних актів на землю ще не означає, що об'єкти нерухомості за даною адресою є самочинним. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON], її сусіди, які проживають [INFO], створюють перешкоди у вільному володінні та користуванні обєктами права власності, що їй належать. Так, вздовж подвіря домоволодіння по вул. Решітько, 31, с. Стара Іванівка Охтирського району, з подвірям за адресою вул. Решітько, 33, завжди був деревяний паркан, встановлений по прямій лінії від кута з вул. Решітько с. Стара Іванівка Охтирського району та вглибину земельної ділянки будинковолодінь, які використовуються під городництво. Деревяний паркан між будинковолодіннями по вул. Решітько, 31, та вул. Решітько, 33, с. Стара Іванівка Охтирського району був розташований на відстань більш 1 метру від стіни сінника та сараю - прибудови до сінника (Д, д), вздовж даних обєктів нерухомості. Відстань між обєктами нерухомості у районі розташування сінника та сараю-прибудови до сінника (Д, д) по вул. Решітько, 31, та по вул. Решітько, 33, с. Стара Іванівка Охтирського району складали більш 2 метрів. За сінник та сарай-прибудову до сінника (Д, д) по вул. Решітько, 31, с. Стара Іванівка, можна було спокійно пройти, провести ремонтні роботи, почистити та прибрати, що було нормальним явищем та установленим порядком користування земельною ділянкою по межі її розташування. Однак відповідачі [PERSON] та [PERSON] самовільно, без погодження будь з ким змістили паркан з межі його попереднього розташування та переставили його у бік захоплення земельної ділянки на території подвіря квартири позивачки, тим самим зменшивши територію подвіря квартири №2 будинковолодіння по вул. Решітько, 31, с. Стара Іванівка. При цьому вони встановили новий паркан з шиферу, змістили у бік подвіря позивачки і приварили до воріт квартири №2, в наслідок чого ворота повністю не відкриваються в повному обсязі, а біля стіни сараю - прибудови д сінника Д зі сторони подвіря шиферний паркан встановити впритул до стіни. Від дальнього кута сінника Д вдовж лінії по городу установили сітку рабиця. Внаслідок таких дій вона позбавлена можливості підійти до зовнішній стіни сінника Д з сараєм - прибудовою д з боку подвіря і провести будівельно - технічні та ремонтні роботи. Тобто їй створені перешкоди. Позивачка разом зі своїм сином одного разу перенесли паркан на попереднє місце, однак відповідачі повторно змістили паркан та знову встановили його з порушенням попередньої межі, але з неможливість мого вільного проходу до зовнішньої стіни сінника та прибудови до нього. При цьому, якщо раніше паркан мав прямолінійну спрямованість, то зараз став з випуклими кутами. Не погоджуючись з цим, позивачка просить суд поновити їй строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання права власності та усунення перешкод у володінні та користування об'єктами права власності. Визнати за нею право власності на прибудову б1 до сараю Б (1/2 частина якого належить їй), сінник Д, сарай - прибудову д, сарай Ж, убиральню З, погріб пг2 у сіннику Д, які складають 47/100 частин будинковолодіння і відносяться до квартири №2 будинковолодіння по вул. Решітька, 31, с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської область. Усунути перешкоди у володінні та користуванні розташованих на території подвір'я будинковолодінням (домогосподарством) по вул. Решітька, 31, с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської область, сінником Д, сараєм - прибудовою д з погребом пг2, які складають 47/100 частин будинковолодіння і відносяться до складових квартири №2 будинковолодіння (домогосподарства) по вул. Решітька, 31, с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської область, належних їй на праві власності, шляхом повернення паркану у попередній стан із зобов'язанням [PERSON] та [PERSON] повернути паркан у попереднє місце його розташування між територіями будинковолодінь по вул. Решітька, 31, та по вул. Решітька, 33, с. Стара Іванівка Охтирського району; установити та укріпити паркан по місцю його попереднього розташування між територіями будинковолодінь за адресами по вул. Решітька, 31, та по вул. Решітька, 33, с. Стара Іванівка Охтирського району, починаючи від кута з вул. Решітька у с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської області, у відповідності розташування паркану на території ділянки №31 від сінника Д, сараєм - прибудовою д з погребом пг2, на відстані 0.80 м, на території ділянки №33 (власники квартири з частиною домогосподарства відповідачі [PERSON], [PERSON]І.) від сараю Д на відстані 0.5м., у відповідності з висновками судової земельно - технічної експертизи №20 від 30.04.2015р.; зобов'язати відповідачів установити (укласти) раніше укладені балки під парканом між територіями подвір по вул. Решітька, 31, та по вул. Решітька, 33, с. Стара Іванівка Охтирського району, по прямій лінії паркану по місцю попереднього розташування даного паркану, у спосіб вільного відкриття та використання воротами №4 на території подвір'я по вул. Решітька, 31, у с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської області, за їх цільовим призначенням та для обслуговування сінника Д, сараю - прибудови д з погребом пг2, по вул. Решітька, 31, с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської область, та здійснення їх поточного і капітального ремонтів відповідно до вимог п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**, затверджених Наказом Держкоммістобудування України від 17.04.1992р. №44 з урахуванням змін №4 - №10 з дозволу Держбуду України (лист від 19.03.2002р. №1/52-170); зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] прибрати з території подвір'я №31 бетонний стовп, який заважає їй вільно користуватися воротами №4 на території подвір'я власнику квартири №2 будинковолодіння по вул. Решітька, 31, с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської область. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що жодних перешкод у володінні та користуванні майном позивачці вони не створюють. Дійсно, він разом з дружиною проживає в [INFO] і позивачка [PERSON] є його сусідкою. Всі споруди, на які вона прохає визнати за нею право власності, є самочинно збудованими з порушенням будівельних та пожежних норм. Також вони збудовані безпосередньо біля межі домоволодінь. Зазначив, що спірний паркан будувався дуже давно і до цього часу ніяких спорів з приводу його розташування не було. Особисто він його не переставляв, вважає, що оскільки земля позивачкою не приватизована, тому вона позов заявила безпідставно. Крім того, пояснив, що бетонний стовп, який ніби то заважає відкривати їй ворота, знаходиться на території її домоволодіння і ніякого відношення до того бетонного стовпа він не має. Представник відповідача Староіванівської сільської ради Охтирського району Сумської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні від 30.12.2014 р. позов визнав частково, а саме не заперечував щодо визнання права власності на господарські споруди, але в той же час вважає, що сімя [PERSON] ніяких перешкод [PERSON] в користуванні земельною ділянкою та двором не завдає. Представник третьої особи - Управління Держземагентства в Охтирському районі Сумської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, які є по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Встановлено, що згідно рішення Охтирського міськрайонного суду від 01.07.2013 р. за позивачкою [PERSON] було визнано право власності на 47/100 частин будинковолодіння №31 по вул. Решітько в с. Стара Іванівка, Охтирського району Сумської області (А-ІЖ), у вигляді квартири №2 жилою площею 23,5 кв.м, корисної площі 44,5 кв.м, зі складовими: сіни а1 з верандою ІІІ площею 6,1 кв.м, кладовка IV площею 3,8 кв.м, прихожа 1 площею 12,8 кв.м, жила кімната 2-2 площею 14,1 кв.м, жила кімната 2-3 площею 9,40 кв.м, кухня 2-4 площею 8,20 кв.м, ? частина сараю Б, погріб пг1, огорожа №3, 4, 5 (хвіртка, ворота, паркан). Згідно договору купівлі-продажу від 02.06.1992 р. [PERSON] належить ? частина жилого будинку №33 (кв. №1) по вул. Решітька в с. Стара Іванівка Охтирського району Сумської області. Між домоволодіннями №31 та №33 вул. Решітько в с. Стара Іванівка Охтирського району збудована огорожа з азбестоцементних листів, знизу влаштовані бетонні стовпи. На території домоволодіння позивачки біля межі збудовані прибудова б1 до сараю Б, сінник Д, сарай - прибудова д, сарай Ж, убиральня З, погріб пг2 у сіннику Д, які зазначені в генеральному плані вказаної земельної ділянки. На території домоволодіння відповідачів [PERSON] біля межі збудований сарай Д, який також зазначений в генеральному плані вказаної земельної ділянки. Згідно наданих суду доказів земельні ділянки, якими користуються сторони по справі, до цього часу не приватизовані. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі ЦК), зокрема із правочинів. Відповідно до Постанови № 6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) (далі Постанова №6) самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно п.6 вказаної вище Постанови право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням розяснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Відповідно до п.7 Постанови №6 не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Згідно п.8 Постанови №6 право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року. Таким чином, позивачкою не надано будь-яких доказів, що будівництво господарських споруд, на які вона прохає визнати за нею право власності, відбулося на законних підставах, тобто суд вважає, що вони побудовані самочинно. Також, стороною позивача не надані суду докази про те, що її сусіди відповідачі [PERSON] та [PERSON] чинять перешкоди у володінні та користуванні нею господарськими спорудами. Так, свідок [PERSON], син позивачки, в судовому засіданні від 29.05.2015 р. пояснив, що паркан між господарствами був побудований 12 років назад, а сарай на багато раніше, але відповідач переніс побудований паркан, що наразі заважає їм обслуговувати господарські будівлі. Свідок [PERSON] та свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони брали участь у будівництві огорожі у 1996 році. І коли будували паркан, то сараю у позивачки ще не було, ніяких спорів при цьому не виникало. Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №20 від 30.04.2015 року визначити, де фактично повинна проходити межа між ділянками неможливо внаслідок великої розбіжності лінійних розмірів даних ділянок. В той же час у висновках зазначено, що відповідно до генеральних планів БТІ огорожа повинна проходити між ділянками №31 та №33 наступним чином: ділянка №31 (від сінника літ. Д повинна складати 0,8 м), ділянка №33 (від сараю літ. Д повинна складати 0,5 м). Крім того, бетонний стовп, який розташований на території ділянки №31, заважає вільно користуватися воротами літ.№4 власнику цієї ділянки (а.с.100). Але, дослідивши всі надані докази в їх сукупності, суд критично ставиться до висновків експерта, адже під час виїзного судового засідання за місцем розташування спірних земельних ділянок №31 та №33 по вул. Решітька в с. Стара Іванівка Охтирського району, було встановлено, що бетонний стовп не заважає користуватися ворітьми [PERSON], ворота вільно відкриваються, не створюючи при цьому будь-яких перешкод. Також, оглянувши огорожу, що проходить по межі вказаних домоволодінь, суд вважає, що господарські будівлі були самочинно побудовані позивачкою біля огорожі, що в свою чергу заважає вільно їх обслуговувати. Крім того, суду не надано доказів, що відповідачі [PERSON] самовільно без дозволу позивачки перебудовували (переміщали) паркан. Згідно п. 27 Постанови №6 розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із і положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Стаття 2 Закону України «Про землеустрій» зазначає, що землеустрій забезпечує: встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів. Позивачка в своєму позові фактично просить суд встановити інші межі земельних ділянок, ніж ті, що існують на даний час. Згідно ст.106 Земельного кодексу України вбачається, що лише власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Отже, оцінивши зібрані та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, [PERSON] та [PERSON] не чинять їй перешкод в користуванні господарськими будівлями та земельною ділянкою. В звязку з тим, що суд відмовив в задоволенні позову судові витрати стягненню не підлягають у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсаційних витрат на правову допомогу встановлюється законом. За змістом ч.2 ст.56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Як вбачається з наданого відповідачем договору №1 про надання послуг від 20.01.2015 р., укладеного між [PERSON] та приватним підприємцем, що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію [PERSON], останній взяв на себе зобовязання надати позивачеві юридичні послуги, у тому числі і представництва його інтересів при розгляді цієї цивільної справи (а.с.195). У той же час в матеріалах справи (а.с.54, 55) містяться довіреності від 20 січня 2015 року на представництво [PERSON] інтересів [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях. У журналах судових засідань процесуальний статус [PERSON] вказано як представник відповідачів, а не адвокат або інший фахівець у галузі права (а.с.58-59, 68, 77-78, 134-137, 156, 168-170, 172-173, 200-201, 204-205). Лише в судовому засіданні 29 жовтня 2015 року сам відповідач [PERSON] подав письмову заяву про допуск [PERSON] до участі у справі як фахівця у галузі права, про що судом була постановлена протокольна ухвала. Однак [PERSON] у судовому засіданні 29 жовтня 2015 року безпосередньої участі не брав, жодних клопотань з цього приводу не заявляв. Відтак законні підстави щодо відшкодування відповідачу понесених витрат на правову допомогу відсутні. На підставі викладеного, Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 04 листопада 1950 року), ст. 9, 13 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 376, 391 ЦК України, ст. 81, 106, 107 ЗК України,

Outcome: dismissed