Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

28 січня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.10.2011 в сумі 91480,97 грн та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 06.10.2011 відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Окрім того, відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Свої зобов`язання за договором та угодою банк виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Свої ж зобов`язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на 27.12.2020 виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 91480,97 грн з яких: 72973,51 грн - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 00,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту; 72973,51 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 18507,46 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2021 року було відкрито провадження по даній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 19 лютого 2021 року на адресу суду надійшла письмова заява відповідача [PERSON] , в якій відповідач заперечує сам факт укладення кредитного договору, оскільки укладена анкета-заява не містить будь-які дані, які є істотними для укладання кредитного договору, а також в ній вказано, що відповідач звернувся із заявою з метою оформлення «Дебетової особистої картки». Крім того, відповідач заперечує факт ознайомлення його з «Умовами та правилами надання банківських послуг», оскільки вони не містять його підпису. Також, відповідач вважає, що позивач не надав суду жодного доказу того, що він дійсно надав відповідачу кредитну картку на виконання умов договору від 06.10.2011 і кредитні кошти у сумі 72973,51 грн. Крім того, відповідач не погоджується зі змістом і правильністю розрахунку, оскільки він містить безліч невідповідностей, не відповідає дійсним обставинам. Також, відповідач вважає, що виписка не відповідає вимогам закону, а відповідно не є належним і допустимим доказом. Крім того, на думку відповідача термін дії банківської картки № [NUMBER] до липня 2015 року, а тому, звернувшись із позовом до суду в січні 2021 року позивач пропустив строк позовної давності. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана норма також закріплена у ст. 12 ЦПК України. Судом встановлено, що 06.10.2011 сторони уклали кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між сторонами Договір про надання банківських послуг (а.с.19). До позовної заяви банк додав розрахунки заборгованості (а.с.5-6,7-11,12-13), виписку за договором № б/н станом на 30.12.2020 (а.с.50-60), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а.с.14), довідку про видачу [PERSON] кредитних карток (а.с.15), витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.17) та витяг із Умов та правил надання банківських послуг (а.с.18-42). Із довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що на підставі вищевказаного кредитного договору №б/н були видані картки № [NUMBER] , дата відкриття 10.06.2011, термін дії 07/15, № [NUMBER] , дата відкриття 13.11.2013, термін дії 06/17, № [NUMBER] , дата відкриття 02.09.2017, термін дії до 03/2021 (а.с.15). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] за картковим рахунком № [NUMBER] , кредитний ліміт змінювався в період з 13.11.2013 по 01.07.2020 в межах сум від 3700,00 грн. до 50000,00 грн. 01.07.2020 зменшено до 0,00 грн (а.с.14). Згідно з випискою за договором №б/н станом на 30.12.2020 року [PERSON] починаючи з жовтня 2011 року по грудень 2020 року використовував у побутових цілях зазначені вище кредитні картки (а.с.50-60). За нормами ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Приписами статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає (Постанова Верховного суду від 18.09.2019 у справі № 595/1849/16ц). Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Разом з тим, посилання позивача на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору, являються безпідставними, так як матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зазначені в цих документах. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) та узгоджується з правовим висновком Великої Палата Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Враховуючи, що анкета-заява підписана відповідачем, а фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом є обґрунтованими в частині стягнення з відповідача тіла кредиту, а в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками слід відмовити. Так, вирішуючи справу в частині вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту суд зазначає, що згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 06.10.2011, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 27.12.2020 сума заборгованості за кредитом разом складає 91480,97 грн., з яких: 72973,51 грн - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 00,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту; 72973,51 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 18507,46 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0,00 грн - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії (а.с.12-13). Щодо заявленої відповідачем у письмовій заяві позовної давності суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску позовної давності, оскільки відповідно до дослідженої судом виписки за договором №б/н станом на 30.12.2020 року відповідач [PERSON] протягом 2011-2019 років регулярно і активно користувався наданими йому кредитними коштами, при цьому періодично здійснював погашення заборгованості на різні суми та користувався кредитними коштами особисто. Останнє не автоматичне зарахування переказу на крединтну картку № [NUMBER] відбулось 24.12.2019 року на суму 22686,02 грн (а.с. 50 зворот). Інші доводи відповідача, зазначені в його письмовій заяві щодо не укладення кредитного договору, не доведення суми заборгованості - не приймаються судом до уваги, оскільки спростовуються дослідженими вище судом матеріалами справи. Крім того, ці доводи викладені у заяві, яка не відповідає вимогам частини 3 п.2; частини 4; частини 5 п.2 ст.178 ЦПК України, а саме не містить повного найменування позивача, копія даної заяви йому не надіслана одночасно з наданням до суду; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи не долучені. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 72973,51 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно 79,76% задоволених позовних вимог у розмірі 1810,55 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial