Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

27.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи тим, що 14.01.2014 року померла її сестра [PERSON], після смерті якої вона є спадкоємицею. При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини позивачка дізналася про існування заповіту на імя відповідача, згідно якого він успадкував майно її покійної сестри. Вважає, що покійна сестра підписала заповіт під впливом помилки, яка має істотне значення, та вважала, що насправді підписала договір довічного утримання. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні за безпідставністю та недоведеністю. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] письмово просила розглянути справу за її відсутності. Заслухав пояснення представників сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Позивачка [PERSON] є сестрою [PERSON], яка померла 14.01.2014 року (актовий запис №419 від 28.01.2014 р., свідоцтво про смерть серія 1-ФП №194122). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок №488 по вулиці Залізничне селище в місті Миколаєві. В передбачений законом строк позивачка звернулася до Першої Миколаївської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 14.05.2014 року була заведена спадкова справа №266/2014. Згідно постанови державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.06.2016 року позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав того, що померлою [PERSON] 18 червня 2013 року був складений заповіт, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №456 на імя іншої особи, а саме відповідача по справі [PERSON] Вважаючи, що відповідач увійшов у довіру до покійної [PERSON], ходив до неї додому та допомагав по господарству, а тому остання підписуючи заповіт, вважала, що укладає з відповідачем [PERSON] договір довічного утримання, позивачка звернулася до суду з даним позовом. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пунктах цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Виходячи з положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положеннями статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем [PERSON] при його складані та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Даний заповіт, відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України, було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, на якого покладено обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій. Аналогічні вимоги Цивільного кодексу України передбачені щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину та визнання його недійсності для оспорюваних правочинів (ст. ст. 203,215 ЦК України). Згідно зі ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, визнання правочину недійсним можливе лише з підстав, передбачених Цивільним кодексом України. Як вбачається з наданих до суду копій заповітів від 05 жовтня 2011 року за реєстровим №1116, [PERSON] раніше також складала заповіт на користь відповідача [PERSON], який в подальшому було скасовано новим заповітом на імя [PERSON] від 06.06.2012 р. за реєстровим №446, а тому вбачається, що [PERSON] була обізнана з порядком складання заповіту та його скасування. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена в судовому засіданні недійсність заповіту від 18 червня 2013 року. За цих обставин, суд відмовляє позивачу [PERSON] у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним. Що стосується питання про відшкодування грошових коштів, понесених позивачкою при похованні її сестри [PERSON], то ці питання повинні вирішуватися в іншому порядку та також не можуть бути визнані судом законною підставою для визнання заповіту недійсним.

Outcome: dismissed