Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

28 вересня 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що, 25 жовтня 2012 року вона позичила відповідачу 5600 грн., про що той написав розписку, якою зобов'язувався повернути борг в найкоротший термін. В обумовлений в розписці строк відповідач гроші не повернув. В подальшому, уточнюючи позовні вимоги позивачка просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі - 5600 гривень, витрати від інфляційних процесів у розмірі 17 187,98 гривень, 3 % річних за користування чужими коштами у розмірі 463,49 гривень, компенсацію за потрачені кошти на догляд за своєю матір'ю [PERSON] у сумі 21 625, 73 гривень та судові витрати по справі. 05 квітня 2016 року заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погодившись з рішення суду позивачка подала апеляційну скаргу, мотивуючи тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не надав належну оцінку письмовим доказам по справі, розглянув справу без участі позивача та його представника, суд невірно дійшов висновку про те, що оскільки в борговій розписці не вказаний строк повернення боргу, а вказано, що в найкоротший термін, то вона не є тим документом, який підтверджує факт передання відповідачу грошових коштів. Суд не звернув уваги на те, що строк дії розписки закінчується після закінчення процесуальних строків, максимальним з яких є три роки, тобто початок перебігу строку розписки починається 25 жовтня 2012 року і закінчується 25 жовтня 2015 року. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання не з`явилися позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON], про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, а також позивачка повідомлена відповідно до вимог ст.76 ЦПК України та від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності відповідно (а.с.143- 145). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, але розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, не містить конкретний строк в межах якого відповідач мав повернути борг або кінцеву дату коли сума коштів мала бути повернута. В такому випадку, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги про це. Позивач не надала доказів її звернення до відповідача з вимогою про повернення суми позики, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості є передчасними. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних в частині стягнення втрат від інфляційних процесів та 3% річних, суд зазначив, що вони є похідними від вимог про стягнення заборгованості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації грошових коштів по догляду за матір'ю позивачки, суд зазначив, що вони не передбачені змістом договору позики. Але, з таким висновком суду погодитися не можливо. Встановлено, що відповідно до змісту розписки від 25 жовтня 2012 року відповідач [PERSON] зобов'язується виплатити 5 600 гривень [PERSON] усю суму у найкоротший строк. Паспорт залишив в заставу добровільно (а.с.134). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в грошових коштів є документом, який видається боржником позивачу за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від позивача грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Таким чином, дата повернення коштів у розписці відсутня, а тому відповідно до вимог положень п.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З письмових заперечень відповідача [PERSON] на позов вбачається, що у зв'язку з закінченням у нього ліків, він дійсно позичав у позивача [PERSON] грошові кошти, але лише у сумі 500-600 грн. Однак суму у розписці в розмірі 5600 грн., він зазначив на прохання позивача. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування ,не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовий формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші на справді не були одержані позичальником від позикодавця, або були одержані у меншої кількості, ніж встановлено договором. Зі змісту розписки, складеної 25 жовтня 2012 року, вбачається, що в цей день відповідач оформлюючи письмовий документ зобов'язується виплатити 5 600 гривень позивачки [PERSON] в найкоротший термін. Крім цього, в розписці зроблений додатковий запис про те, що відповідач добровільно залишає у позивачки в заставу свій паспорт, тому апеляційний суд, приходить до висновку що відповідач дійсно отримав грошові кошти, отже між сторонами був укладений договір позики. Виходячи з наведеного, посилання [PERSON] на те, що він взяв у борг 500 - 600 гривень, є безпідставними. З матеріалів справи вбачається, що письмово позивачка до відповідача з вимогами про повернення суми позики до звернення до суду не зверталась. 22 вересня 2015 року (відповідно до штампу поштового відправлення) позивачка надіслала позовну заяву до суду першої інстанції до [PERSON], про стягнення грошової суми, а тому апеляційний суд вважає, звернення до суду з позовом є письвомою вимогою про повернення боргу (а.с.24). 01 жовтня 2015 року ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області відкрито провадження по справі призначено до розгляду на 12 жовтня 2015 року та на адресу відповідача направлені копія позовної заяви з доданими до неї документами (а.с.26). 10 жовтня 2015 року відповідач [PERSON] отримав зазначені документи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.27). Тому, саме з 10 жовтня 2015 року відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.1049 ЦК України відповідачу був наданий строк для повернення боргу, а тому з цього часу відповідач протягом тридцяти днів зобов'язаний був повернути грошові кошти, а саме до 10 листопада 2015 року. Відповідач [PERSON] був повідомлений про пред'явлення позову щодо повернення грошових коштів відповідно до розписки, але ніяких дій стосовно повернення коштів позивачки протягом усього часу розгляду справи не здійснив. З вищенаведеного вбачається, що позивачка пред'явленням у встановленому законом порядку саме позовної заяви скористувалася своїм правом передбаченим п.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, стосовно повернення грошових коштів, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 5 600 гривень підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Позивачка звертаючись до суду з позовними вимогами в частині стягнення з відповідача втрат від інфляційних процесів у сумі 17 187,98 гривень та 3% річних у сумі 463,49 гривні просила стягнути вказані суми за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року, однак право на отримання цих коштів у неї виникло з 10 жовтня 2015 року. Оскільки, позивачка просила стягнути втрати від інфляційних процесів та 3% річних за період з жовтня 2012 року по вересень 2015 року, в той час як таке право на їх отримання виникло 10 жовтня 2016 року, а тому апеляційний суд не може виходити за межі позовних вимог і в цій частині слід відмовити. Крім того, у задоволенні позовних вимог в частині компенсації за потрачені грошові кошти по догляду за своєю матір'ю [PERSON] у сумі 21 625,73 гривень, слід відмовити, оскільки договором позики такі умови відповідальності за прострочення зобов'язань не були передбачені. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищенаведених підстав і стягненню з відповідача на користь позивачки 5 600 гривень.. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь грошові кошти у сумі 44 877,20 гривень. Позовні вимоги задоволені у розмірі 5 600 гривень, що складає 13% (5 600 х 100%): 44 877,20 = 13%). За подання позовної заяви позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у сумі 487,20 гривень, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню понесені виплати по сплаті судового збору у сумі 63,33 гривень. При зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду позивачка повинна була сплатити судовий збір, але не сплатила. 16 серпня 2016 року ухвалою апеляційного суду Донецької області [PERSON] було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 535,92 гривень до ухвалення судового рішення у справі. Але, станом на 06 жовтня 2016 року позивачкою [PERSON] судовий збір не сплачений, тому виходячи з розміру задоволених позовних вимог з позивачки за подачу апеляційної скарги у дохід держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 69,66 гривень (535,92 х 13%): 100%= 69,66 гривень). Іншу суму у дохід держави необхідно стягнути з відповідача [PERSON] у сумі 466,26 гривень виходячи з розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial