Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

29.05.2018 р. представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, процентів за користування позикою, процентів за прострочення повернення позики та інфляційних витрат. В позовній заяві зазначає, що 30.07.2010 р. між [PERSON] та [PERSON], яка діяла в особі свого представника за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], було укладено договір позики. Згідно умов договору, позивач зобов'язався передати відповідачу грошові кошти у сумі 260 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути суму позики до 19.08.2017 р. Свої повноваження на укладення від імені [PERSON] договору позики [PERSON] підтвердила нотаріально посвідченою довіреністю. 18.09.2010 р. позивач передала обумовлену договором грошову суму відповідачу, що було зафіксовано розпискою від 30.07.2010 р. Своїх зобов'язань за договором відповідач не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість. Вказане зобов'язання відповідача перед позивачем частково (в розмірі 800 грн.) забезпечувалось поручительством [PERSON] За змістом розписки про отримання грошових коштів був встановлений процент в розмірі 2,5 від суми наданих грошових коштів, який відповідач мав сплачувати позивачу кожен місяць за період з 25.05.2015 р. по 25.05.2018 р. У відповідності до ст.625 ЦК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають також три проценти річних від простроченої суми за період з 20.08.2017 р. по 25.05.2018 р. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума позики у розмірі 174 200 грн.; сума процентів за користування позикою у розмірі 156 780,00 грн., сума 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 7164,63 грн., сума інфляційних витрат у розмірі 17052,63 грн., що разом становить 355 197,26 грн. Приймаючи до уваги те, що поручителем [PERSON] в частині виконання зобов'язання по розписці у розмірі 800 грн. є [PERSON], то зараз з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню: сума позики у розмірі 800 грн., сума процентів за користування позикою у розмірі 720,00 грн., сума 3% річних за прострочення повернення позики у розмірі 32,90 грн., сума інфляційних витрат у розмірі 78,31 грн., що разом становить 1631,21 грн. За позовом, посилаючись на ст.ст.530, 536, 625, 629, 1046-1050 ЦК України, представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 528 513,65 грн., з яких: сума позики - 259 200 грн.; сума процентів за користування позикою - 233 280 грн.; сума 3% річних за прострочення повернення позики - 10 660,57 грн.; сума інфляційних витрат - 25 373,08 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 1 631,21 грн., з яких: сума позики - 800 грн.; сума процентів за користування позикою - 720 грн.; сума 3% річних за прострочення повернення позики - 32,90 грн.; сума інфляційних витрат - 78,31 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою від 03.07.2018 р. відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 30.08.2018 р. 28.08.2018 р. представник [PERSON] - адвокат [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним. В позовній заяві зазначив, що 30.07.2010 р. між [PERSON] та [PERSON], в особі якої, за нотаріально посвідченою довіреністю діяла [PERSON], було, нібито, укладено договір позики. На підтвердження укладення даного договору була видана розписка, написана [PERSON] від імені [PERSON] Згідно тексту розписки вбачається, що [PERSON] зобов'язалася передати [PERSON] грошові кошти в сумі 260 000 грн., а позивач, зобов'язалась повернути суму позики до 19.08.2017 р. та сплатити 2,5% за кожен місяць. Крім того зазначено, що зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] частково, у сумі 800 грн., забезпечувалось порукою [PERSON] [PERSON] ніколи та жодним чином не мала наміру брати у [PERSON] у боргу зазначену суму грошових коштів, тим паче уповноважувати на їх отримання інших осіб. Оскільки такий договір укладений без відома та вільного волевиявлення позивача, є підстави для визнання його недійсним. Вказаний нібито договір позики був укладений у спосіб видачі розписки, написаної представником [PERSON] - [PERSON] Такий представник жодних повноважень на укладення договорів, у тому числі і позики, ніколи не мав. [PERSON] дійсно була видана довіреність від 23.07.2010 р. на ім'я [PERSON], яка була повідчена приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. Однак, змістом даної довіреності [PERSON] було уповноважено виключно управляти та розпоряджатися належним [PERSON] на праві особистої приватної власності нерухомим майном, згідно цього укладати всі дозволені законом угоди, зокрема: виділу, поділу майна, продавати, обмінювати, заставляти, здавати в оренду, вирішуючи у всіх випадках суми по договорам. Таким чином слідує, що особа могла укладати договори та підписувати інші документи виключно у випадках та з підстав, що стосувались управління та розпорядження майном. А у даному випадку, довіреною особою були отримані кошти виключно у борг, який не стосувався розпорядження нерухомим майном, належним на праві власності довірителеві. [PERSON] жодним чином не уповноважувала представника [PERSON] на укладення договору позики, що підтверджується відсутністю належної довіреності, у якій би містилися зазначені повноваження. Також зміст положень розписки, ніби виданої на підтвердження укладення договору позики, дає підстави встановити, що [PERSON] є поручителем [PERSON] в частині забезпечення зобов'язання перед [PERSON] за вказаною розпискою у розмірі 800 грн. [PERSON] з [PERSON] знайома не була, відповідно залучати таку особу поручителем, за нібито її зобов'язанням, фактично не могла. Посилаючись на ст.ст.3, 16, 203, 215, 216, 241, 1051 ЦК України, представник позивача за зустрічним позовом просить визнати недійсним договір позики від 30.07.2010 р., укладений представником [PERSON] - [PERSON] з [PERSON] 30.08.2018 р. підготовче судове засідання було відкладено на 17.09.2018 р. за клопотанням представника відповідача на підставі ч.2 ст.198 ЦПК України. 17.09.2018 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 16.10.2018 р. 16.10.2018 р. розгляд справи відкладено на 28.11.2018 р. за клопотанням представника позивача за первісним позовом на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. Ухвалою від 27.11.2018 р. розгляд справи зупинено на підставі п.15 ч.1 розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України у зв'язку з направленням справи до апеляційної інстанції до апеляційного перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного провадження. 15.01.2019 р. відновлено провадження та призначено судове засідання на 19.02.2019 р. 19.02.2019 р. розгляд справи відкладено на 18.03.2019 р. через першу неявку без поважних причин належним чином повідомленого позивача за первісним позовом та її представника, на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України. 18.03.2019 р. розгляд справи відкладено на 27.03.2019 р. В судове засідання представник позивача за первісним позов не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов [PERSON] підтримує, просить задовольнити. Представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, просить відмовити в задоволенні позову, пред'явленого [PERSON] та задовольнити зустрічну позовну заяву. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву та пояснень по суті позовів не подавали. На підставі ч.1 ст.223 ЦПК України справа була розглянута без участі відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу 27.03.2019 р. за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представників позивачів за первісним та зустрічним позовом, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] слід відмовити, а вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Ч.2 ст.193 ЦПК України передбачено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. У справі, що розглядалась, задоволення позову [PERSON] повністю виключає можливість задоволення первісного позову, пред'явленого [PERSON] Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходив з наступного. В поданій до суду зустрічній позовній заяві [PERSON] стверджує, що не брала і не мала наміру брати у [PERSON] грошові кошти. Оспорюваний договір позики був укладений у спосіб видачі 30.07.2010 р. розписки, складеної від імені представника [PERSON] - [PERSON] (а.с.28). Згідно тексту розписки [PERSON], в особі свого представника за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], склала цю розписку [PERSON] в тому, що [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 260 000 грн. під 2,5 % в місяць. Зобов'язується повернути вказаний борг в строк до 19.08.2017 р. [PERSON] є поручителем [PERSON] в частині забезпечення зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за вказаною розпискою у розмірі 800 грн. [PERSON] дійсно була видана довіреність від 23.07.2010 р. на ім'я [PERSON], яка була повідчена приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В., зареєстрована в реєстрі за № 1278 (а.с.29). Як вбачається зі змісту довіреності, [PERSON] уповноважила [PERSON] управляти та розпоряджатися належним їй на праві особистої приватної власності нерухомим майном, згідно цього укладати всі дозволені законом угоди, зокрема: виділу, поділу майна, продавати, обмінювати, заставляти, здавати в оренду, вирішуючи у всіх випадках суми по договорам. Таким чином, [PERSON] була уповноважена укладати договори та підписувати інші документи виключно у випадках та з підстав, що стосувались управління та розпорядження майном. Ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема: визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за догоовром позики одна сторона (позикодавець), передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових кошів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як слідує з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У Постанові ВСУ від 13.12.2017 р. у справі № 6-996цс17 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз наведених вище положень, дає підстави дійти висновку, що при укладенні договорів позики у спосіб видачі відповідної розписки, зазначена розписка має бути викладена власноручно самим боржником. Оскільки саме при таких обставинах, можна буде встановити дійсне волевиявлення особи, щодо отримання нею в борг відповідної суми грошових коштів, а також встановити, якою конкретно особою були отримані кошти. З досліджених судом письмових доказів слідує, що розписка від 30.07.2010 р. підписана від імені представника [PERSON] - [PERSON] без належних повноважень та без схвалення правочину позивачем, що є підставою для задоволення позову [PERSON] про визнання договору позики від 30.07.2010 р. недійсним з наведених вище мотивів. Задоволення позову [PERSON] повністю виключає можливість задоволення позову [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, що є підставою для відмови в задоволенні вимог за первісним позовом. При винесенні рішення судом також враховано, що за ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 81 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ухвалою від 17.09.2018 р. (а.с.85-86) та від 18.03.2019 р. [PERSON] було зобов'язано надати до суду оригінал розписки від 30.07.2010 р. з роз'ясненням в судовому засіданні 18.03.2019 р. представнику позивача наслідків, передбачених ч.10 ст.84 ЦПК України. На день винесення рішення оригінал розписки, витребуваної судом, позивачем за первісним позовом чи її представником не було надано, а тому, в силу ст.84 ч.10 ЦПК України, суд визнає, що позивачем не доведено факт укладання договору позики 30.07.2010 р., що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON] На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збіру.

Outcome: approved