Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

28.04.2015 р. позивачі [PERSON] звернулись до суду з зазначеним позовом, вказавши, що були з 28.11.1996 року зареєстровані та проживали в гуртожитку власником якого є територіальна громада м. Миколаєва за адресою : вул. Артема, 1б, кімн. № 159 з 28.11.1996 р. по 17.12.2009 р. З 2001 р. родина перебувала на обліку в Миколаївській міській раді з приводу поліпшення житлових умов. В травні 2008 р. звернулись до Міськвиконкому Миколаївської міської ради з метою поліпшення житлових умов родини в звязку з її збільшенням, - отримання додаткової кімнати. У відповідь на звернення було запропоновано поліпшення житлових умов шляхом надання спірних кімнат № 56, 57 в обмін на кімнату № 59 у гуртожитку по вул. Артема, 1б. 15.12.2009 р. отримали ордер на спірні кімнати № 56, 57. 17.12.2009р. зареєструвались у спірних кімнатах. Вселитись у надані кімнати не надається можливим, так як так як донька колишнього наймача спірних кімнат [PERSON] [PERSON] самовільно вселилась разом з дітьми в ці кімнати. Проживання [PERSON] з родиною наданих позивачам кімнатах суперечить їх інтересам, так як позбавляє родину права користування наданими кімнатами, реалізації права приватизації житла. Так як самостійно [PERSON] не збирається залишати надане позивачам житло, то просили виселити [PERSON] разом з малолітніми дітьми зі спірних кімнат № 56, 57 гуртожитку по вул. Артема, 1 б. Як вбачається з зустрічної позовної заяви [PERSON] в 1994 р. її батько [PERSON] С І., який працював на заводі «Океан» отримав житлове приміщення в гуртожитку за адресою : вул. Артема, 1б, кімнати 56, 57. Кімнати було надано з розрахунку і членам його сімї : дружині [PERSON] та донькам [PERSON] та [PERSON] 21.06.2005 р. [PERSON] була змушена знятися з реєстрації у спірних кімнатах для тимчасової реєстрації у відомчому житлі в Одеській області, куди переїхала разом з чоловіком військовослужбовцем. Після зняття з реєстрації у відомчому житлі та розлучення з чоловіком 11.12.2008 р. повернулась до м. Миколаєва та за згодою свого батька [PERSON], С. І, який на той час там проживав, вселилась у спірні кімнати разом з дітьми. Так як ст. 65 ЖК передбачено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб… Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, вважає, що правомірно вселилась у спірні кімнати та одночасно набула рівного з батьком права, який на той час був основним квартиронаймачем, права користування житлом . Так як проживає в зазначеному житлі дотепер разом з дітьми, сплачує комунальні послуги, вважає, що набула право користування спірними кімнатами. На підставі рішення суду про визнання таким, що втратив право користування житлом, [PERSON] було знято з реєстраційного обліку 08.12.2009р. Вважає, що виданий сімї [PERSON] ордер на спірні кімнати порушує її права через те, що в ст. 58 ЖК України зазначено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. За змістом норм житлового законодавства вільне житло це житло в якому ніхто не проживає, а не житло, в якому ніхто не зареєстрований. Орган виконкому видаючи ордер на спірне житло не пересвідчився в тому, що у житлі, на яке видається ордер ніхто не проживає, тому ордер було видано необгрунтовано, на приміщення, яке було зайнято іншими особами на законних підставах. Позивач вказала також, що з моменту її вселення у спірні кімнати вона та її батько неодноразово звертались з проханням зареєструвати її за місцем проживання, проте через ненадання згоди гуртожитком на всі звернення було відмовлено. На підставі викладеного, посилаючись на ту обставину, що сімя [PERSON] не здійснювали спроб щодо вселення в спірне житло, ст. 59, 71, 72 ЖК України, [PERSON] С просила визнати за нею та її дітьми права користування спірним житловим приміщенням, визнати ордер на житлове приміщення, кімнати 56-57 по вул. Артема, 1б недійсним та позбавити сімю [PERSON] з дітьми права користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачі [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги, не визнали зустрічний позов [PERSON] на підставах вказаних в позові, посилались також на свої письмові заперечення. Представник відповідача та відповідач [PERSON] не визнали позовні вимоги [PERSON] на підставах зазначених в предявленому до них позові. Представник відповідача виконкому міської ради не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та пояснення з приводу позовних вимог, згідно яких ордер виданий сімї [PERSON] 15.12.2009 р. на право зайняття кімнат 56,57 в гуртожитку по вул. Артема, 1б є дійсним, а тому особи зазначені в ордері мають повне право вселитися та проживати в кімнатах, на які виданий ордер. Від 3-х осіб надійшли заяви про слухання справи у їх відсутність. Як вбачається з матеріалів справи 15.12.2009 року [PERSON] виконкомом міської ради м. Миколаєва було видано ордер № 73 серії 000330 на право зайняття сімєю з 4 осіб ([PERSON]- дружина, [PERSON] донька, [PERSON] син) житла в гуртожитку по вул. Артема 1б, кімнати 56, 57. Згідно довідки СКП «Гуртожиток» 17.12.2009 року сімя [PERSON], а саме дружина [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], були зареєстровані за адресою : [INFO], кім. 56, 57, 30.01.2013р. за вказаною адресою була зареєстрована також [PERSON], [INFO]- онука [PERSON] Як свідчить відповідь від 21.10.2010р. на звернення [PERSON] про поселення в кімнатах 56, 57 . виконавчого комітету Миколаївської міської ради рішення про видання ордеру на кімнати № 56, 57 за адресою : м. Миколаїв, вул. Артема, 1б було прийнято враховуючи те, що в наданих кімнатах ніхто не зареєстрований, після вирішення судом справи про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням. З тієї причини, що дані кімнати самовільно зайняла донька [PERSON] [PERSON], яка не була зареєстрована за адресою гуртожитку СКП «Гуртожиток» подав позов до Корабельного районного суду про виселення [PERSON], яка без законних підстав знаходиться в зазначеному житловому приміщенні. Як вбачається в актів КП СКП «Гуртожиток», що були складені в період з 17 грудня 2009 року по листопад 2010 р. в кімнатах № 56, 57 по вул. Артема, 1б проживає : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В період з 17 грудня 2009 р. по квітень 2010 р. [PERSON] неодоразово попереджувалась з приводу звільнення нею самовільно зайнятого житла. Як свідчить довідка СКП «Гуртожиток» [PERSON] був зареєстрований за адресою : [INFO], 57 з 25.11.1997 р., був виписаний на підставі рішення суду 08.12.2009 р. Як свідчить відповідь на звернення [PERSON] від 27.05.2009 р. щодо реєстрації його доньки [PERSON] за адресою : [ADDRESS], 57, СКП Гуртожиток не було надано згоду на здійснення останньої. Згідно відповіді Директору КП КСП «Гуртожиток» Миколаївського обласного осередку «Спілки захисту конституційних прав мешканців гуртожитків, …» згідно ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» «Забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сімям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей…» Тому просили, у відповідь на звернення [PERSON] припинити протизаконні дії [PERSON], який вимагав звільнити кімнату. (Проте, відповідно до ст.1 ч.2 зазначеного закону його дія не поширюється на осіб, які проживають у гуртожитку без офіційної реєстрації.) Зважаючи на встановлені обставини справи суд вважає позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими, так як ордер було видано їм на зайняття кімнат правомірно, оскільки на момент видання ордеру в квартирі ніхто не був зареєстрований, доказів про те, що виконкому на час видання ордеру було відомо про фактичне проживання у спірних кімнатах [PERSON] з дітьми не надано. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Крім того з обставин справи вбачається згода [PERSON] та її батька [PERSON] з тими обставинами, що гуртожиток не зареєстрував [PERSON] після її повернення у спірних кімнатах, так як зазначені дії гуртожитку ними не оскаржувались. Отже вбачається висновок про те, що [PERSON] після повернення з дітьми до гуртожитку не набула права на користування спірними кімнатами. З приводу заяви представника [PERSON] про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності, то суд вважає дане клопотання безпідставним, так як вимоги про виселення відносяться до негаторних позовів (тобто до позовів про витребування чи повернення від особи, яка незаконно з певних підстав заволоділа майном чи майновими правами законного володільця), які можуть бути предявлені протягом всього періоду вчинення зазначених протиправних дій, тобто на зазначені позови позовна давність не розповсюджується, що вбачається з теорії цивільного права. Відповідно до ст. 59 ЖК України «Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках надання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушенні прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.» Так як з вже вказаних обставин справи вбачається недоведеність неправомірності видання ордеру, крім того вимогу про визнання ордеру недійсним заявлено після спливу 3-х річного строку встановленого законом для заявлення вимоги про його недійсність, то вбачається відсутність підстав для визнання ордеру № 73 від 15.12.2009 року виданого на кімнати № 56-57 за вказаною адресою недійсним. [PERSON] обгрунтувала свої вимоги також ст. 64 ЖК України, відповідно до ч.2,3 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Отже з зазначеної статті вбачається, що [PERSON] на момент спроби вселення в спірні кімнати не була членом сімї наймача, що також свідчить про необгрунтованість заявлених нею вимог. Обставини на які також посилалась [PERSON] у своєму позові стосовно того, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача, або ж для відмови їй в цьому вбачаються такими, що не стосуються [PERSON], так як при її спробі вселення у спірні кімнати вона не була членом сімї наймача та не проживала в спірних кімнатах на момент спроби вселення. Твердження зазначене у зустрічному позові про те, що вільне житло це житло, в якому ніхто не проживає, а не житло, в якому ніхто не зареєстрований також є істотним, проте [PERSON] на час вселення у спірне житло та не надання гуртожитком згоди на її реєстрацію не оскаржувала вказані дії, продовжуючи таким чином самовільно займати жиле приміщення в якому не була зареєстрована, що порушувало право сімї [PERSON] на вселення у надані ним за ордером кімнати у гуртожитку та зумовило для них тривалу неможливість вселення (з моменту видання ордеру дотепер). З зазначеної підстави позовні вимоги [PERSON] про позбавлення сімї [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України вбачаються такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з [PERSON] підлягає стягнення на користь позивачів сімї [PERSON] держмито.

Outcome: approved