Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

28 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що вони перебувають у зареєстрованому Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області шлюбі з 04 листопада 2000 року, актовий запис № 1207. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] [PERSON], [INFO] та [PERSON] Міа [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обовязки. На даний час разом не проживають з червня 2013 року, шлюбні відносини фактично припинено, спільного господарства не ведуть. Кожний з них влаштовує особисте життя на власний розсуд. Подальше збереження шлюбних відносин позивач вважає неможливим. Просив шлюб розірвати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив шлюб розірвати. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України встановлено, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження щлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04 листопада 2000 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1207 (а.с. 11). Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] [PERSON], [INFO] та [PERSON] Міа [PERSON], [INFO] (а.с. 12-17). Встановлено, що сторони тривалий час разом не проживають, не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягав на розірванні шлюбу. Крім того, з додаткових пояснень представника відповідача встановлено, що 30.06.2014 року [PERSON] звернулася до Дільничого суду м. Штарнберга Відділу у сімейних справах із заявою про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] В заяві про розірвання шлюбу [PERSON] вказує, що через тривале окреме проживання вони стали чужими один одному, тому вона хоче розірвати шлюб. Тут же посилається на підставу розгляду справи українське сімейне право, вказуючи ст. 112 Сімейного кодексу, згідно якої суд приймає рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити суттєвим інтересам членів подружжя або одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Наголошує що вказані передумови у цій справі виконані. В протоколі закритого засідання Дільничого суду м. Штарнберга 09.11.2015 року вказано, що заявниця [PERSON] додатково показала: в даний час сторони не контактують, не телефонують один одному, не діляться новинами, востаннє спілкувалися в серпні 2015 року. Відповідач рідко бачить дітей. Дані факти підтверджено матеріалами справи (а.с. 62, 80-81, 101). Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого звязку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, тієї обставини, що і відповідач подала позов про розірвання шлюбу, як стверджено в судовому засіданні документами, що додані представником відповідача, тієї обставини, що протягом 1,5 року сторони не помирилися і не бажають продовжувати шлюб, суд приходить до висновку, що сімя [PERSON] розпалася, а збереження сімї є неможливим. Виходячи з викладеного, давши оцінку обставинам справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та шлюб між сторонами розірвати. На стягненні судових витрат позивач не наполягає.

Outcome: approved