Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

27 липня 2016 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень просила суд визнати кредитний договір № DNU0GA08441582 від 12 лютого 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» недійсним з моменту укладання та визнати договір іпотеки від 12 лютого 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» припиненим. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень позивач зазначає, що 12 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNU0GA08441582. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 12 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає умови кредитного договору несправедливими та суперечливими, а тому просить визнати його недійсним. Оскільки договір іпотеки, який забезпечує виконання основного зобов`язання, за своєю правовою природою є похідним від кредитного договору, позивач також просить визнати такий договір припиненим (том 1, а.с. 136-139). 22 листопада 2016 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких останній не погодився із позовними вимогами, зазначив що вважає їх незаконними та необґрунтованими за недоведеністю обставин та невідповідності висновків позивача обставинам справи. Крім того, представник відповідача у поданих запереченнях просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки перебіг позовної давності розпочався ще 12 лютого 2008 року (з моменту укладення договору) та сплинув 12 лютого 2011 року, а позивач звернулась до суду із позовом у серпні 2016 року (том 1, а.с. 17-19). Від представника позивача 01 листопада 2021 року до суду надійшла заява, у якій остання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити (том 2, а.с. 205). Від представника відповідача 01 листопада 2021 року до суду надійшла заява з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог (том 2, а.с. 206). Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNU0GA08441582, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 39525,22 доларів США (том 1, а.с. 5-6). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 12 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с. 7-8). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При укладенні 12 лютого 2018 року спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. Крім того, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог до банку щодо змісту договору та форми його укладення та у подальшому виконував його умови, а з цими позовними вимогами звернулась до суду тільки в серпні 2016 року. Згідно ст. ст. 77-80 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи [PERSON] в частині несправедливості та суперечливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її особистих суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору [PERSON] була згодна з його умовами та взяла на себе відповідні зобов`язання добровільно. Врахувавши зазначені вимоги закону, умови кредитного договору та інші докази, подані сторонами, суд дійшов висновку про те, що правові підстави, передбачені статтями 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням кредитного договору позичальника було ознайомлено з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів. Враховуючи наведене, слід дійти до висновку про можливість відмови в задоволенні вимоги про визнання кредитного договору недійсним. \~ \~ \~ \~Суд також не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки, як зазначено і самою позивачкою, така вимога є похідною від вимоги про визнання кредитного договору недійсним, а стосовно останньої суд дійшов до висновку про відмову у її задоволенні. \~ \~ \~ \~Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, то в задоволенні позову слід відмовити саме з цієї підстави. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а саме у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати з відповідача не стягуються, разом із тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed