Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

28 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину громадської будівлі, розташованої по [ADDRESS]. У якості підстав в позовній заяві зазначено, що 01 вересня 2015 р. позивач уклав з відповідачкою договір найму приміщення №18-1015., згідно з яким він передав за актом приймання-передачі у тимчасове оплатне користування приміщення площею 148,5 кв. м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Але відповідачка умови договору не виконувала, оплату оренди приміщення не здійснювала. У зв'язку з утворенням та накопиченням заборгованості позивач направив відповідачці претензію з вимогою про сплату заборгованості за договором найму, але у відповідь отримав листа відповідачки про відмову визнати заборгованість по орендній платі у зв'язку з відсутністю, на її думку, права власності на майно, що було передано в оренду. Невизнання відповідачкою права власності на нерухоме майно позивача і стало підставою для звернення до суду. В судове засідання з'явився позивач, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, що додаткові докази та доводи відсутні, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідачка в попереднє судове засідання та відкрите судове засідання 29 січня 2016 року не з'явилась, повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляду справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Беручи до уваги відсутність заперечень щодо позовних вимог з боку відповідачки, що свідчить про фактичне визнання позову, обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновок про можливість ухвалення судового рішення. Зважаючи на той факт, що визнання позовних вимог Відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також з огляду на обґрунтованість позову суд приходить висновку про задоволення позову з огляду на наступне. 09 липня 2003 року позивач уклав договір купівлі-продажу частини суспільної будівлі, відповідно до якого він купив частину суспільної будівлі по [ADDRESS] загальною площею 148,5 кв.м, (з яких 75,1 кв.м. основна та 73,4 кв.м. допоміжна) а саме: - коридор (номер приміщення 1) площею 1,6 кв.м, розташований на першому поверсі; - коридор (номер приміщення 2) площею 5,3 кв.м, розташований на першому поверсі; - сходова клітка (номер приміщення 3) площею 15,8 кв.м, розташований на першому поверсі; - сходова клітка (номер приміщення 20) площею 15,8 кв.м, розташований на другому поверсі; - кабінет (номер приміщення 21) площею 13,4 кв.м, розташований на другому поверсі; - коридор (номер приміщення 22) площею 32,2 кв.м, розташований на другому поверсі; - кабінет (номер приміщення 23) площею 12,2 кв.м, розташований на другому поверсі; - кабінет (номер приміщення 24) площею 16,7 кв.м, розташований на другому поверсі; - кабінет (номер приміщення 25) площею 11,9 кв.м, розташований на другому поверсі; - кабінет (номер приміщення 26) площею 6,1 кв.м, розташований на другому поверсі; - туалет (номер приміщення 27) площею 2,7 кв.м, розташований на другому поверсі; - кабінет (номер приміщення 39) площею 14,8 кв.м, розташований на другому поверсі; З п. 4 вказаного договору вбачається, що визначені приміщення були передані від продавця. Суд повністю погоджується з твердженням позивача, що оскільки укладання договору купівлі-продажу частини суспільної будови від 09.07.2003р. та передача майна відбувалась під час дії Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р., остільки правова оцінка договору, з огляду на п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, повинна здійснюватися на підставі положень Цивільного кодексу в редакції 1963р. Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Відповідно до ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. нотаріальне посвідчення купівлі-продажу нерухомості вимагалось тільки у випадку, якщо об'єктом виступає жилий будинок. Суд погоджується з правовою позицією позивача, що Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963р. та будь-які інші законодавчі акти, які діяли на час укладення договору купівлі-продажу частини суспільної будови від 09.07.2003р. не містили припису щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договорів відчуження комерційної нерухомості, отже вказаний договір не підлягав нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Дослідивши текст договору купівлі-продажу частини суспільної будови від 09.07.2003р. суд дійшов висновку, що сторонами було погоджено всі істотні умови, , що обумовлює свідчить про те, що договір купівлі-продажу частини суспільної будови від 09.07.2003р. є укладеним в розумінні ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. (арк.справи 6) Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з ч. 2 вказаної статті передачею визнається вручення речей набувачеві. Таким чином, цілком правомірним є висновок, що позивач отримав у власність частину громадської будівлі, розташованої по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність» (який був чинний з моменту укладення договору і до набрання чинності ЦК України) володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Аналогічні положення встановлені ч. 2 ст. 41 Основного закону та ст. 328 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Наведене повністю кореспондується з приписами ст. 41 Основного закону України та ст. 1 Протоколу №1 від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст.ст. 317, 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо, зокрема, це право оспорюється або не визнається іншою особою. Аналогічні приписи встановлено ст. 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої права та інтереси особи підлягають захисту у разі невизнання або оспорювання. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність набуття позивачем права власності на 4/25 громадської будівлі (літ. А-2) по [ADDRESS] загальною площею 148,5 кв.м, (з яких 75,1 кв.м. основна та 73,4 допоміжна), що обумовлює задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки судового збору в розмірі 551,21 грн.

Outcome: approved