Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

27 липня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Межівської районної державної адміністрації у Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог: Зорянська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батьки [PERSON] та [PERSON] працювали в радгоспі ім.Петровського, були членами цього підприємства та згодом були звільнені у зв'язку з виходом на пенсію при цьому залишались членами радгоспу. [INFO] відповідно померли батьки позивача. Після їхньої смерті [PERSON] належним чином прийняла спадщину у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями. Заповіт батьками не складався. Після звернення до відділу Декржгеокадастру в Межівському районі 14 червня 2018 року позивачу стало відомо, що її батьки внесені до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, які мають право на земельну частку (пай) під [NUMBER] та під [NUMBER]. На території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області позивач земельної частки не має, її середній розмір становить 10,78га та маються землі запасу площею 505,18га, які знаходяться в оренді ТОВ «Схід-Агро». Позивач просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі по 10,78 умовних кадастрових гектар на території Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, який встановлений для члена КСП «ім.Петровського» Межівського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, останній надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Представник відповідача Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без їхньої участі та відзив у якому посилається на те, що позивачем пропущений строк позовної давності та не наведено причин його пропуску. Зазначається, що батьки позивача померли за три роки до дня видачі КСП ім.Петровського державного акту, тому не могли перебувати в членах підприємства. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Заінтересована особа в судове засідання не з1'явилася, надали письмову заяву про проведення судового засідання без їх участі. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. При цьому досліджені наступні матеріали справи, яким надана відповідна оцінка. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Зорянським сіль ЗАГС Межівського району Дніпропетровської області 10 травня 1960 року, актовий запис №26, [PERSON] народилася [INFO] року, батьком якої записано [PERSON], а матір'ю - [PERSON], які померли [INFO] року відповідно, підтвердженням чого є свідоцтва про смерть серії [NUMBER] та [NUMBER] видані виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Дніпропетровської області 21 та 28 грудня 1995 року відповідно. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого Добропільським ЗАГС Донецької області 23 квітня 1982 року, актовий запис №89 [PERSON] внаслідок укладення шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Трудовими книжками підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових відносинах з колгоспом ім.Петровського та звільнились з підприємства внаслідок виходу на пенсію. Згідно свідоцтва по право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Межівської державної нотаріальної контори 12 липня 1996 року, спадкова справа №142/96, зареєстрованого в реєстрі за №1384 спадкоємцем майна [PERSON], померлого [INFO] року є його донька - [PERSON] Згідно повідомлень відділу Держгеокадастру у Межівському районі Дніпропетровської області №Г-96/0-0.31-98/139-18 від 04 липня 2018 року та №С-86/0-0-90/139-18 від 14 червня 2018 року, в списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до Державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданого 12 листопада 1998 року КСП «ім.Петровського», батько позивача - [PERSON] значиться під порядковим номером 183, а мати - значиться під номером 184. У Книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП імені Петровського Межівського району Дніпропетровської області сертифікати на земельну частку (пай) на них відсутні. Повідомленнями відділу Держгеокадастру в Добропільському районі Донецької області № 1348/103-18 та №1349/103-18 від 17 липня 2018 року підтверджується, що [PERSON] на території Добропільського району та Добропільської міської ради земельних ділянок не має. Згідно довідок виконавчого комітету Зорянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №54-60 від 24 липня 2018 року батько позивача [PERSON] на день смерті дружини [PERSON], померлої [INFO] року, проживав разом з нею в с.Маліївське, а станом на [INFO] року проживав в с.Маліївське один, заповіт від його імені та від імені [PERSON] не посвідчувався, [PERSON] на території Зорянської сільської ради земельних часток (паїв) не має, невитребувані земельні частки паї відсутні. На території Зорянської сільської ради знаходяться землі запасу площею 505,19га, які перебувають в оренді ТОВ «Агрофіірма «Схід Агро». П.2 Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено що, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Абзацом 2 частини 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Пункт 17 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно зі ст.ст.1,2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Позивач після смерті батька, як вбачається з матеріалів цивільної справи, належним чином прийняла спадщину, фактично вступила в її управління та володіння нею, проте частину спадкового майна не оформила з об'єктивних причин. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Положенням ч.1 ст.548 ЦК України (в редакції 1963 року), передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно ч.1 ст.549 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадщиною. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Таким чином, в судовому засіданні встановлений факт прийняття спадщини позивачем після смерті її батька, яка фактично вчасно прийняла частину спадщини. З урахуванням того, що [PERSON] лише 14 червня 2018 року дізналась про наявність у неї права на земельну частку (пай) за законом, а іншим шляхом визнати це право неможливо, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Стосовно застосування строку позовної давності, про що заявляв відповідач, слід зазначити, що цей строк, згідно законодавства, починає перебіг, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушене право. Про наявність права на земельну частку (пай) позивач дізнавлася 14 червня 2018 року, а тому вважати його пропущеним не можна. З огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що підтверджено факт трудових відносин [PERSON] та [PERSON] в КСП ім.Петровського, їх членство, а також внесення останніх до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до Державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданого 12 листопада 1998 року КСП «ім.Петровського», суд вважає доведеним наявність у неї права на земельну частку (пай), за законом яке набуто, згідно Указу Президента № 720/95 від 08 серпня 1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», а тому є всі підстави задовольнити вимоги позивача про спадкування такого права. Статтею 81 ЦПК України передбачено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Як вбачаєься з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] включено до списку - членів КСП, що додається до державного акта за [NUMBER] та [NUMBER], у встановлений законом порядку з членів не виключався, цей факт спростовано не було зі сторони відповідача. У справах Євросуду зазначено: «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії», заява №44277/98, від 24 червня 2003 року, самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна; «Рисовський проти України», заява №29979/04, від 20 жовтня 2011 року - ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 38). По-перше, видається, що ця процедура дозволяє державним органам ретроспективно позбавляти особистих прав, наданих помилково, без будь-якого відшкодування добросовісним правовласникам. По-друге, видається, що вона надає державним органам можливість позбавляти таких прав за власним бажанням, у будь-який час і без залучення сторін, чиї інтереси зачіпаються. Суд зазначає, що можливість заінтересованих сторін оскаржити таке позбавлення до суду звичайно зменшує ймовірність свавільного тлумачення застосовних норм матеріального права державними органами, які стверджують, що помилилися. З іншого боку, те, що їх повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу». У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами та не спростованими у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved