Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

27 березня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання\~шлюбу укладеного\~між нею\~та відповідачем\~ [PERSON] ,\~який було\~зареєстровано 28 липня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 271. Крім цього, просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь у твердій грошовій сумі 2500 гривень щомісячно на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та 2500 гривень щомісячно на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ними повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що спільне життя між нею та відповідачем не склалося, через різні погляди на життя та ведення господарства, утримання та виховання дітей. Однак, близько пів року тому шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені, відповідач переїхав проживати до своїх батьків, а позивач з дітьми залишилася проживати в будинку її батьків. Шлюб існує тільки формально, подальше спільне життя з відповідачем суперечитиме інтересам позивача. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Оскільки на даний час позивач знаходиться в декретній відпустці по догляду за молодшим сином, то повністю забезпечити потреби дітей вона не має можливості, а відповідач надає лише 450 500 гривеннь на місяць на утримання обох дітей, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Відповідач офіційно ніде не працює, але працює будівельником без укладення трудових договорів, тому має високий дохід, який повністю витрачає на свої потреби. Відповідач на даний час нікому аліменти не сплачує, інших неповнолітніх дітей немає, а тому позивач просить стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі. 24.04.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача. З відзиву вбачається, що відповідач визнає позов частково, а саме: не заперечує щодо розірвання шлюбу, а в частині позовних вимог про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, визнає позов частково, не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , 2004 року народження в розмірі 1013,50 гривень, а на утримання сина [PERSON] , 2016 року народження в розмірі 813 гривень. Як підстави свої заперечень наводить те, що він офіційно не працює, перебивається тимчасовими заробітками, як підсобний робітник на будівництві, а в зимовий період взагалі немає роботи, а тому його дохід не дозволяє йому сплачувати аліменти в тому розмірі про який просить позивач. Крім того, за станом здоров`я відповідач не може знайти собі постійну роботу, оскільки страждає на епілепсію симптоматичну (п/травматичну) з вторинно- генералізованими нападами та перебуває на «Д» обліку в невролога. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував щодо розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання дітей в розмірі по 1500 гривень на кожну дитину щомісячно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов до переконання, про часткове задоволення позову на підставі наступного. Відповідно до\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою\~ст. 55 СК України\~дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої\~ст.56 СК України\~передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 28 липня 2001 року зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 271 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , а.с.5). Відповідно до статей 12,13 ЦПК України\~сторони користуються рівними правами щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач щодо розірвання шлюбу не заперечує, сторони на протязі пів року проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, та позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Статтею 113 СК України, передбачено право особи, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач зазначила, що бажає залишити прізвище « [PERSON] ». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; зловживання процесуальними правами недопустиме (ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст.\~12,\~13,\~44,\~76-82\~ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ст. 77 ч. 2 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог ( ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України). Встановлено та підтверджується документально, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які перебувають на утриманні матері та проживають разом з нею (а.с.6, 7, 9). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2\~ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із\~ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 1\~ст. 184 СК України\~і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм\~Сімейного кодексу України\~при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого\~Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2019 рік», який на період з 01 січня по 30 червня 2019 року становить: для дитини віком до 6 років 1626 гpивень, для дитини віком від 6 років до 18 років 2027 гpивень. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»\~частину другу ст.182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. Проаналізувавши надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, а саме: дані про дохід позивача, який за період з вересня 2018 року по лютий 2019 року склав 5160,00 гривень (а.с.10), відсутність офіційного працевлаштування у відповідача, стан здоров`я відповідача, який хворіє на епілепсію симптоматичну (п/травматичну) з вторинно- генералізованими нападами (а.с.24, 25, 26, 27, 28-32), враховуючи позицію позивача, яка не надала доказів наявності у відповідача високого доходу чи наявності в нього майна чи коштів, які б стверджували про його платоспроможність та позицію відповідача, який частково визнав позов, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання дітей необхідно стягнути аліменти в розмірі 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, саме в такому розмірі який визнає відповідач, оскільки доказів, які б давали підстави стягувати з відповідача аліменти в більшому чи меншому розмірі судом не встановлено. На підставі ч. 1\~ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, згідно із вимогами\~ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Крім цього, у відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені останнім судові витрати. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 2000 гривень, до складу яких входять консультації, ксерокопіювання документів, складення позовної заяви та сплачений судовий збір. Однак, підставою для стягнення коштів є реально понесені стороною витрати. При цьому, склад та розмір судових витрат, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що судові витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги та інших витрат пов`язаних з\~розглядом справи, оформлені у встановленому законом порядку (договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Оскільки оплата за надання правничої допомоги та оплата інших витрат пов`язаних з\~розглядом справи не підтверджені належними доказами, то стягненню з відповідача підлягає лише сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved