Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

27 червня 2014 року, позивачка [PERSON], звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, визнати свого колишнього чоловіка відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з надвірними спорудами [ADDRESS], який належить їй на праві власності мотивуючи це не проживанням останнього у вказаному будинку з 2012 р., після того, як рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.11.2010 р. їхній шлюб був розірваний, а реєстрація відповідача у її будинку заважає їй, як власниці будинку на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм власним будинком. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій позов, пояснивши, що підставою розірвання шлюбу з відповідачем стало постійне зловживання останнім спиртними напоями, внаслідок яких відповідач ображав та шантажував її приїжджаючи до її будинку, в якому влаштовував постійні сварки, однак останніх 2 роки не з`являється у її будинку, який вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO]. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та таким, що порушує його свободи та права. Заслухавши думку сторін по справі та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Умовами статей 57,59,60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Статтями 71,72 ЖК України передбачено - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (реєстр. № 3-3390, спадкова справа № 1842/2005) від 23.12.2005 р. - позивачка є спадкоємицею майна свого батька [PERSON], померлого [INFO]., а саме, житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS]. При чому, вказане свідоцтво було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.03.2007 р. (а.с. 3). Тобто, позивачка зареєструвала своє право власності на вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами у встановленому законом порядку. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.11.2010 р., яке набрало законної сили 13.12.2010 р. - шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 01.12.1983 р. був розірваний (а.с. 5). В судовому засіданні позивачка пояснила, що після офіційного розірвання шлюбу, вона ще 2 роки проживала разом із відповідачем, сподіваючись на те, що останній перестане зловживати спиртними напоями та перестане її ображати і влаштовувати сварки та скандали. Однак, у зв'язку з тим, що цього не сталося, вона припинила будь-які відносини з відповідачем, і останній, у 2012 р. переїхав на проживання у м. Голованівськ, забравши всі свої особисті речі, де він і проживає на сьогоднішній день, проти чого не заперечував відповідач, підтвердивши той факт, що він дійсно не проживає у будинку позивачки на протязі 2 років. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що у випадку задоволення позову, він буде позбавлений можливості бачитися зі своїм сином та онуками, враховуючи той факт, що в побаченнях з сином та онуками відповідачу ніхто не відмовляв, що підтвердила позивачка, яка показала, що їхній спільний син сам не бажає бачити та зустрічатися зі своїм батьком (відповідачем). Крім пояснень самого відповідача, який підтвердив в суді факт свого не проживання у будинку позивачки на протязі 2-х років, вказане підтверджується Актом депутата Прилиманської с/р Овідіопольського району Одеської області за підписами сусідів, про те, що відповідач дійсно з 2012 р. не проживає у [ADDRESS] (а.с. 6). Суд дійшов висновку, що у вищевказаному житловому будинку, належний позивачці зареєстрований відповідач, який, як вбачається з матеріалів справи не проживає у будинку з 2012 р., а також у вказаному будинку відсутні будь-які особисті речі відповідача, періодичне з`явлення якого у стані алкогольного сп`яніння у вказаному будинку несе за собою сварки і скандали з позивачкою і як наслідок, її психологічні страждання і біль, які спричинює їй відповідач, реєстрація якого у будинку позивачки, заважає їй, як законній власниці будинку на свій розсуд вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм власним нерухомим майном відповідно до Закону. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач, починаючи з 2012 р., не проживає у будинку позивачки понад один рік без поважних причин. На думку суду, в даному випадку має місце спір про захист законного права власності позивачки, як власниці будинку - з боку неправомірних дій відповідача. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved