Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

27 грудня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, відповідно до якої просила суд визнати за нею право власності на ? частину нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Призначено підготовче судове засідання. 20 березня 2018 року від позивача по справі надійшла уточнена позовна заява до [PERSON], [PERSON], ТОВ «ОТП Факторинг України» про визнання права власності, визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності, відповідно до якої вона просила суд визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.01.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], щодо продажу квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І., реєстровий № 115; визнати недійсним договір іпотеки від 17.01.2007 року № 119 (РМL- 702/002/2007), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. , укладений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк»; застосувати наслідки недійсності правочину та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № 4366379 від 17.01.2007 року, виключити з Державного реєстру іпотек запис № 4366442 від 28.11.2010 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1968 року. З моменту укладання шлюбу сторони мешкають у квартирі за адресою: [ADDRESS], яка була набута відповідачем у власність в порядку приватизації у 2006 році. У 2018 році позивач дізналася, що на теперішній час право власності на спірну квартиру належить [PERSON], якій відповідач продав квартиру у 2007 році, та квартира перебуває у іпотеці. На думку позивача, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була набута відповідачем під час шлюбу, а тому вона має право на ? частину вказаної квартири. Окрім того, враховуючи те, що квартира була відчужена без згоди позивача вона вважає, що договір купівлі продажу та договір іпотеки повинні бути визнані недійсними, а сторони повинні бути повернути до первісного стану. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року прийнято уточнений позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності та визнання договорів недійсними. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 травня 2018 року клопотання позивача про виклик свідка в судове засідання задоволено. Вирішено викликати в судове засідання та допитати в якості свідка [PERSON] ( [ADDRESS]). 29 травня 2018 року від відповідача представника відповідача - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] був належною стороною договору, його права на продаж квартири були перевірені нотаріусом. Особові рахунки на оплату комунальних послуг не було переоформлено, оскільки [PERSON] за домовленістю з [PERSON] продовжував проживати у спірній квартирі як орендар. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2018 року закрито підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності та визнання договорів недійсними. Призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі Довіреності від 16.03.2018 року, в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити. В подальшому представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги визнав, проти задоволення заяви [PERSON] не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечувала проти вимог [PERSON], просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі Довіреності від 21.10.2015 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві. В подальшому представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» Збицька Е.П., яка діє на підставі довіреності від 24.01.2018 року, в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечувала, посилаючись на його безпідставність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, допитавши свідка, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, у судовому засіданні було встановлено, що 18 жовтня 1968 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладання шлюбу Серії [NUMBER] від 15 грудня 1981 року, виданим Жовтневим відділом РАЦС м. Харкова. (а.с. 10) На теперішній час шлюб між [PERSON] та [PERSON] не розірвано. 25 жовтня 2006 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] у порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 25 жовтня 2006 року, реєстраційний № 6-06-265500П2 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.11.2006 року № 12436110. (а.с. 5-6, 7) Статтею 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. За змістом ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. На думку позивача квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки право власності на неї [PERSON] набув під час перебування у шлюбі з позивачем. Правове положення майна набутого під час шлюбу встановлює Сімейний кодекс України. Статтею 60 СК України (в редакції станом на момент набуття [PERSON] права власності на квартиру) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції станом на момент набуття [PERSON] права власності на квартиру) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Стаття 61 СК України (в редакції станом на момент набуття [PERSON] права власності на квартиру) встановлює які саме об'єкти є спільною сумісною власністю подружжя. Так, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-У1 «Про внесення змін до статті 61 Сімейного Кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року (далі Закон України № 2913-У1) статтю 61 СК України було доповнено частиною 5, згідно якої об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Згідно зі ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Зворотної дії у часі Закон України № 2913-У1 не мав. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення зміни до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13 червня 2012 року, частину п'яту статті 61 СК України виключено. Крім того доповнено частину першу статті 57 СК України, якою визначене майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, пунктами 4 і 5 такого змісту: 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, при вирішенні спорів щодо поділу спірної квартири необхідно застосовувати положення закону, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Зазначена правова позиція неодноразова була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 15 лютого 2012 року у справі № 6-98цс11, від 22 лютого 2012 року у справі № 6-99цс11, від 6 лютого 2013 року у справі № 6-175цс12. Судом було встановлено, що спірна квартира [ADDRESS], була приватизована в період шлюбу, 25 жовтня 2006 року. Зміни до Сімейного Кодексу України стосовно того, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, були внесені в 2011-2012 роках, тобто на момент виникнення спірних правовідносин, приватизована квартира не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже вимоги ст. ст. 57, 61 СК України (в редакції 2012р., 2011 р.), не поширюють свою дію на спірні правовідносини, які виникли в 2006 році. На підставі викладеного, враховуючи те, що на момент приватизації спірної квартири діяв закон, який передбачав, що майно, яке набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду не являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить на праві особистої приватної власності тим особам, які використали свої приватизаційні чеки та прийняли участь у процедурі приватизації на власне ім'я, суд вважає вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? частину квартири необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. 17 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 115. (а.с. 39, 40, 41) Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за [PERSON] у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.02.2007 року № 13483018. (а.с. 42) 17 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки РМL- 702/002/2007, відповідно до якого, для забезпечення виконання кредитного зобов'язання перед ЗАТ «ОТП Банк» [PERSON] надає ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 120. (а.с. 43-48) Реєстрація обтяження була проведена у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.02.2018 року № 115245419. (а.с. 37-38) На думку позивача, вказані договори повинні бути визнані недійсними та мають бути застосовані наслідки недійсності, оскільки відповідач не мав права на відчуження квартири. [PERSON] та [PERSON] на теперішній час проживають у спірній квартирі, оплачують комунальні послуги, а [PERSON] у ній зареєстрований, що підтверджується Довідкою КП «Жилкомсервіс» від 20.04.2018 року та квитанціями про сплату комунальних послуг. (а.с. 73, 74-78) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] також пояснила, що вона проживає в одному будинку з родиною [PERSON]. [PERSON] вона не знає. У будинок [PERSON] переїхала у 1985-1987 роках, на той час в ньому вже проживала родина [PERSON]. Позивач сама оплачує комунальні послуги. Про те що квартиру було продано свідку нічого не відомо. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч.1, 2 ст.319 ЦК України) Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ч.1 ст. 321 ЦК України) Враховуючи те, що судом було встановлено, що квартира [ADDRESS] була особистою власністю [PERSON], то суд приходить до висновку, що він як власник квартири мав право вільно розпоряджатися своїм майном та здійснювати його відчуження. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з аналізу положень встановлених ст. 203 та 215 ЦК України правочин з відчуження квартири як і правочин із укладання іпотечного договору не можуть бути визнані недійсними, а отже неможливо і застосувати до них наслідки недійсності правочину у вигляді встановленого ст. 216 ЦК України повернення сторін до первісного стану. Отже, в судовому засіданні було встановлено, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON], він, як власник, мав право розпоряджатися вказаним майном, квартира була ним відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, і та як новий власник уклала договір іпотеки, предметом якого стала спірна квартира. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності, визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності задоволенню не підлягає. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, а також те, що позивачеві було відмовлено у задоволенні її позовних вимог, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed