Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

28 квітня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Інститут сходознавства і міжнародних відносин «Харківський колегіум», третя особа Територіальна Державна інспекція з питань праці у Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії, про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації та індексації та стягнення моральної шкоди. У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що знаходився у трудових відносинах з відповідачем з 01.09.2008 року по 30.08.2013 року. Невідомо з яких причин його було звільнено з роботи 31.08.2011 року , нібито, за власним бажанням, хоча він ніякої заяви про звільнення не писав. 02.09.2011 року його було поновлено на роботі на попередню посаду. 30.08.20133 року він звільнився з роботи за угодою сторін. При звільненні з роботи він не повністю отримав належну йому заробітну плату приблизно за період з 01.09.2011 року по 28.02.2012 року. 04.02.2015 року він написав заяву на ім'я ректора , в якій просив скасувати наказ №60-к від 31.08.2011 року та наказ №60-А від 02.09.2011 року, які були видані з порушенням трудового законодавства. 20.03.2015 року він звертався з цього ж питання то Територіальної Державної інспекції з питань праці у Харківській області , від якої отримав відповідь на звернення про неможливість перевірки відповідача та з рекомендаціями звернення до суду . Своєю бездіяльністю відповідач грубо порушує цілу низку законів та підзаконних актів України . Накази №60-к від 31.08.2011 року та наказ №60-А від 02.09.2011 року були видані з порушенням трудового законодавства, тому що ніяких заяв ні про звільнення , ні про прийом на роботу він не писав. В наявності є факт порушення його трудових прав , це призвело до негативних змін у його житті внаслідок їх порушення , викликає у нього душевні та психічні страждання змінився звичайний ритм життя. , який вимагає від нього докладати додаткових зусиль для встановлення трудових прав та для організації життя. Таким чином відповідач наніс йому моральну шкоду. Відповідач дійсно заподіяв йому моральну шкоду, усі чотири умови настання відповідальності за заподіяну моральну шкоду є в наявності і тому є підставою для задоволення частини позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди варто зважати на те, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою , честі , гідності особи. Але будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір має суто умовний враз, особливо якщо така компенсація стосується юридичної особи . На сьогодні не визначено методики розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди, не передбачено і не існує жодної формули чи моделі,яка б допомогла об'єктивно встановити розмір моральної шкоди. В зв'язку з цим він оцінює нанесену моральну шкоду у розмірі 12 000 грн.. 11.09.2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь 5802,80 грн. - невиплаченої заробітної плати за період вересень 2011- січень 2012 року, 4333,53 грн. - компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, 4391,56 грн. індексації заробітної плати станом на 15.09.2015 року, а також зобов'язати відповідача скасувати накази №60-к від 31.08.2011 року та № 60-а від 02.09.2011 року, які були видані з порушенням трудового законодавства та стягнути моральну шкоду у розмірі 12 000 грн.. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та надав пояснення відповідні вищенаведеному . Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що з 01.09.2008 року позивач дійсно перебував у трудових відносинах з Приватним вищим навчальним закладом «Інститут сходознавства і міжнародних відносин «Харківський колегіум» і займав посаду викладача мови фарсі. З 29.06.2011 року і до 23.08. 2011 року відповідно до заяви і на підставі наказу за №29-к від 06.06.2011 він знаходився у щорічній відпустці протягом 56 календарних днів і змушений був приступити до роботи. Після 24.08.2011 року , тобто 25.09.2011 року , [PERSON] до роботи не приступив і керівництву Інституту нічого про причини своєї відсутності не повідомив. За такими обставинами 30.08.2008 року ректор закладу [PERSON] змушена була особисто зателефонувати [PERSON] і повідомила, що група мови фарсі не набрана , а тому завантаження у позивача немає . [PERSON] відповів керівнику «робить що хочете» та на роботу не вийшов. [PERSON] необхідно було звільнити за прогул, але 31.08.2008 року був складений наказ за №60-к про його звільнення за власним бажанням, про що позивач дізнався у вересні 2011 року, коли його відновили на роботі. Наказом за №6-ак від 02.09.2011 року попередній наказ за № 60-к від 30.08.2011 року про звільнення [PERSON] за власним бажанням був скасований, він був поновлений на роботі на попередню посаду на 0,5 ставки, а начальник відділу кадрів [PERSON] отримала догану. Навантаження викладача і його заробітна плата складається з педагогічного, методичного, наукового і організаційного навантаження . На той час з вищезазначених причин педагогічного навантаження у [PERSON] не було, а іншими видами навантаження він ніколи не займався і платити йому заробітну плату було ні за що. До того ж , у наказі №60-к від 01.09. 2011 року зазначено, що оплата праці позивача повинна провадитися в залежності від його навантаження . Раніш,протягом трьох учбових семестрів /півтори роки/, а саме 01.09.2008 року до 24.02.2010 року, [PERSON] ніякого навантаження в інституті не мав, але заробітну плату регулярно отримував, оскільки учбовий заклад знаходився в кращих економічних умовах. Навантаження для позивача з'явилося лише 24.02.2010 року. Дійсно , протягом п'яти місяців поспіль 2011-2012 років /з вересня 2011 року по грудень 2012 року включно/ [PERSON] заробітну плату в інституті не отримував, оскільки жодного навантаження у цей період не мав і нічого не робив, а інститут вже не мав можливості платити гроші просто так. 26.01.2012 року на ім'я ректора навчального закладу [PERSON] надійшла докладна записка декана [PERSON] про збільшення навантаження у [PERSON], з переглядом його заробітної плати. Після цього 01.02.2012 року з'явився наказ за №8-к про перевід [PERSON] з 0,5 ставки на 1,0 ставки, хоча реально зайнятість протягом 10-ти годин на тиждень відповідає 0,5 ставки , а не 1,0 ставки. Позивач вважає, що двічі з 01.09.2008 року по 24.02.2010 року в умовах відсутності у нього будь - якого навантаження і з 01.02.2012 року по час звільнення 30.08.2013 року, при значно меншому , ніж було передбачено навантаженні, компенсував позивачу відсутність заробітної плати протягом п'яти місяців у період з вересня 2011 року по грудень 2012 року включно. Позивач з 01.09 2011 року по 28.02.2012 року лише числився на роботі, працював він тільки з 02.02 2012 року до часу звільнення 30.08.2013 року. Стосовно розрахунку до позовної заяви від 05.09.2015 року , з яким погодитися неможливо з таких підстав. В основу усіх трьох розрахунків позивач поклав свою середню заробітну плату в розмірі 1 160 грн. 56 коп.,спочатку помножив її на 5 місяців, тобто з вересня 2011 року по січень 2012 року , а потім таку ж заробітну плату поклав в основу розрахунків компенсації та індексації. Насправді в зазначений період часу позивач працював на 0,5 ставки і отримував 492 грн. на місяць. Саме такий розмір заробітної плати треба покласти в основу розрахунків. Що стосується відшкодування моральної шкоди , то в розумінні ст. 237-1 Кодексу законів про працю України , то завдання такої позивачем не доведено. Крім того відповідачем надано суду заяву про застосування строку позовної давності до позовний вимог щодо скасування наказів №60-к від 3108.2011 року , №60-а від 02.09.2011 року та стягнення моральної шкоди. Третя особа - Територіальна Державна інспекція з питань праці у Харківській області, у судове засідання не з'явилася , належним чином сповіщена про час та місце розгляду справи. Суд , вислухав пояснення сторін та їх представників , дослідивши матеріали справи вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного . Як встановлено судом [PERSON] з 01.09.2008 року перебував у трудових відносинах з Приватним вищим навчальним закладом «Інститут сходознавства і міжнародних відносин «Харківський колегіум» і займав посаду викладача мови фарсі. 30.08.2013 року [PERSON] було звільнено за угодою сторін на підставі наказу №43 від 30.08.2013 року. Як вбачається з ксерокопії трудової книжки [PERSON] /а.с.7/ та наказу №60-к від 31.08.2011 року /а.с. 76/, останнього було звільнено з роботи 31 .08.2011 року за власним бажанням /ст. 38 КЗпП України/ Наказом №60-а від 2 вересня 2011 року /а.с. 77/, Наказ №60-к від 31 серпня 2011 року анульовано та поновлено [PERSON] на посаді ст. викладача кафедри східних і європейських мов на попередніх умовах, визначених у наказі №66-к від 1.09.2010 р.- 0,5 посадового окладу ст. викладача. Відповідач не заперечує той факт, що звільнення за власним бажанням [PERSON] було з порушенням трудового законодавства, за відсутністю заяви . Однак порушення було виправлено, [PERSON] поновлено на роботі ,а начальнику відділу кадрів інституту [PERSON] оголошено догану . Відповідно до ст. 3 УЦПК України кожна особа має право в порядку , встановлених цим Кодексом , звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваих прав, свобод чи інтересів. Суд вважає, що підстави для скасування вищевказаних наказів відсутні . У даному випадку право [PERSON] було порушено, однак відновлено роботодавцем. За таких обставин права [PERSON] у цьому випадку не порушені. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов'язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню в розмірі 2344 грн.. Відповідачем визнано той факт, що в період з вересня 2011 року по січень 2012 року включно позивачеві не виплачувалася заробітна плата. Причину невиплати заробітної плати [PERSON] у цей період відповідач пояснює тим, що жодного навантаження у цей період останній не мав і нічого не робив, а інститут вже не мав можливості платити гроші просто так. 26.01.2012 року на ім'я ректора навчального закладу [PERSON] надійшла докладна записка декана [PERSON] про збільшення навантаження у [PERSON] з переглядом його заробітної плати. Після цього 01.02.2012 року з'явився наказ за №8-к про перевід [PERSON] з 0,5 ставки на 1,0 ставки, хоча реально зайнятість протягом 10-ти годин на тиждень відповідає 0,5 ставки , а не 1,0 ставки. Позивач вважає, що двічі з 01.09.2008 року по 24.02.2010 року в умовах відсутності у нього будь - якого навантаження і з 01.02.2012 року по час звільнення 30.08.2013 року, при значно меншому , ніж було передбачено навантаженні, компенсував позивачу відсутність заробітної плати протягом п'яти місяців у період з вересня 2001 року по грудень 2012 року включно З зазначеними доводами , які на думку відповідача є підставами для відмови у задоволені позову як в частині стягнення заборгованості по заробітній платі , так і стягненні компенсації та індексації , суд не погоджується. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд не погоджується з сумою , яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь, в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі в вказаний вище період. Так, як встановлено судом та підтверджується документально [PERSON] було зараховано з 1.09.2008 року у штат Приватного вищого навчального закладу Інститут Сходознавства і міжнародних відносин «Харківський колегіум» на посаду ст. викладача мови фарсі і встановлено на 2008/2009 роки посадовий оклад в 1,0 ставки ст. викладача без вченого ступеню на підставі заяви від 29.08.2008 року та наказу №41-к від 1.09.2008 року . /а.с.123-124/ На підставі заяви від 1.09.2009 року та наказу №62-к від 1.09.2009 року [PERSON] було переведено з 1.09.2009 року на посаду референта зі знанням англійської і східних мов , з посадовим окладом у розмірі 1,0 ставки у відповідності до штатного розпису. /а.с.125-126/. На підставі заяви від 04.01.2010 року та наказу №3-к від 4.01.2010 року [PERSON] , референта зі знанням англійської і східних мов, переведено з 04.01.2010 року з 0,1 ставки на 0,5 ставки. /а.с.128. На підставі наказу №66-к від 1.09.2010 року [PERSON] , штатному ст. викладачеві мови фарсі , встановлено з 1.09.2010 року згідно його навчального навантаження на 2010/2011 н.р. посадовий оклад в 0,5 ставки ст. викладача без вченого ступеню. /а.с.129/. Відповідно до наказу №8-к від 1.02.2012 року [PERSON] з 1.02.2012 року з посадового окладу в 0,5 ставки ст. викладача без вченого ступеню переведено на 1,0 посадового окладу. Таким чином , судом встановлено, що в період з вересня 2011 року по січень 2012 року включно посадовий оклад [PERSON] складав 0,5 ставки викладача без вченого ступеню. Відповідно до штатного розкладу від 01.09.2011 року , 01.04.2011 року, 01.02.2011 року , 01.01.2011 року /а.с.111-122/ ставка старшого викладача без вченого звання складала 984 грн.. Сам позивач у судовому засіданні не заперечував той факт,що до вересня 2011 року отримував заробітну плату 468 грн. з копійками. Враховуючи вищенаведене , ставка [PERSON] в період з вересня 2011 року по січень 2012 року включно складала 0,5 ставки, тобто 492 грн. , а з урахуванням утримань - 468 грн.80 коп. . На підставі викладеного суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2011 року по січень 2012 року у розмірі 2344 грн. / 468 х 5 міс.= 2344 грн./. Відповідно до статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (частина 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці»). Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. В аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини 2 статті 233 КЗпП України Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 зазначив, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином , компенсація втрати частини грошових доходів [PERSON] у зв'язку з порушенням термінів їх виплати складає 1750 грн. 49 коп. / вересень 2011 року 468,80х75=351,60; жовтень 2011 року -468,80 х 75= 351,60; листопад 2011 року 468,80 х74,8= 350,66; грудень 2011 року 468-80х74,5= 349,25; січень 2012 року 468,80х74,1=859,97/. Індексація заробітної плати [PERSON] станом на 15 вересня 2015 року складає 1773 грн. 91 коп. / вересень 2011 року 468,80х76,0 = 356,28; жовтень 2011 року 468,80х76= 356,28 ; листопад 2011 року 468,80х 75,8=355,35; грудень 2011 року 468,80х75,5= 353,94, січень 2012 року 468,80х 75,1 = 352,06/. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4). У силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилалася на те, що порушення його трудових прав , призвело до негативних змін у його житті, викликало у нього душевні та психічні страждання, змінився звичайний ритм життя . Порушення вищевказаних прав вимагає від нього докладення додаткових зусиль для встановлення його трудових прав та для організації свого життя. При цьому до суду позивач не надала жодного доказу на підтвердження своїх доводів. Навпаки , як встановлено судом про порушене право [PERSON] стало відомо у серпні 2013 року, а звернувся він з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди лише 28 квітня 2015 року , тобто через один рік вісім місяців. Тому виникає питання, чи зазнав [PERSON] моральних страждань, коли з позовом про стягнення заробітної плати звернувся лише через один рік 8 місяців. Як пояснив позивач, підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, скасування наказів , стало розгляд трудового спору його цивільної дружини у іншому суді та отриманням у зв'язку з цим консультації юриста щодо можливості не зарахування до його трудового стажу п'яти місяців / з вересня 2011 року по січень 2012 року /, при оформленні у подальшому пенсії. Разом з тим, ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування моральної шкоди не лише за умови порушення законних прав працівника, а за умови, що таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідало б змісту ст. 237-1 КЗпП України стягнення з власника моральної шкоди лише на підстави заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237-1 КЗпП України (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Оскільки позивач не надав жодного підтвердження тих обставин, на які посилався , тому відсутні умови і підстави для відшкодування моральної шкоди. Сама по собі констатація позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди не є безумовною і достатньою підставою для виплати йому моральної шкоди. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] в частині скасування наказів та стягнення моральної шкоди ,суд дійшов до наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України визначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільнені сум, фактично з ним не розрахувався. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до місцевого суду за вирішенням спору про звільнення застосовується незалежно від підстав припинення трудового договору й обчислюється з дня видачі працівникові копії наказу про звільнення чи трудової книжки або з дня відмови від їх одержання. При розгляді інших трудових спорів судом застосовується установлений цією ж статтею тримісячний строк звернення із заявою про вирішення трудового спору при поданні її до місцевого суду як безпосередньо, так і після попереднього вирішення спору в КТС, якщо пропущений строк звернення до неї не був поновлений. У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду (і до КТС, якщо вона не поновила пропущений строк звернення до неї) суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті. Оскільки при пропуску без поважних причин установлених ст. 233 КЗпП України строків звернення до місцевого суду за вирішенням трудових спорів у позові може бути відмовлено не лише з цих підстав, а й у зв'язку з безпідставністю вимог, Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 роз'яснив, що у випадку пропуску зазначених строків суд з'ясовує не лише причини цього, а й усі обставини справи, права й обов'язки сторін. Разом з тим у постанові не йдеться про те, що через пропуск без поважних причин строків звернення за вирішенням трудового спору суд може відмовити у тому разі, коли дійде висновку, що позовні вимоги по суті є обґрунтованими. Судом з'ясовано всі обставини справи, права й обов'язки сторін. Встановлено необґрунтованість позовних вимог про скасування наказів та стягнення моральної шкоди , а при необґрунтованості вимог належить відмовити в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду. Згідно ст. 367 ЦПК України стягнення заробітної плати позивачу з відповідача за один місяць у розмірі 468 грн. 80 коп. підлягає негайному виконанню. На відповідача суд в силу ст. 88 ЦПК України покладає судові витрати на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп. в якості судового збору, понесені судом при розгляді цивільної справи, оскільки позивач при подачі позову до суду була звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial