Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

27 жотвня 2020 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Харківської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на частку нерухомого майна за набувальною давністю, а саме будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , у розмірі 10/100. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона , [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , з моменту придбання даного будинку. Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 жовтня 1964 року, зареєстрованого у реєстрі за №3-1333, [PERSON] придбала 3/8 частини вищезазначеного домоволодіння. Пізніше Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №102/21 від 02.07.1985 року позивачці надано дозвіл оформити самовільно збудовані на той час господарські споруди за даною адресою. Відповідно до інформації наданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 21.02.2020 року №2237/04-10/20 у відповідь на заяву від 14.02.2020, вх.№М-61/04-10/20 внаслідок проведених прибудов рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі №2-1074 1987р. частки співвласників змінені наступним чином: [PERSON] з 4/8 на 42/100; [PERSON] з 1/8 на 10/100; [PERSON] з 3/8 на 30/100, а після її звернення до суду та визнання за нею права власності на прибудову літ. А-3, яка складає 18/100 частки, частка складе 48/100. Цим же Рішенням суду від 1987 року право власності на 42/100 будинку в порядку спадкування за заповітом передано до [PERSON] після смерті [PERSON] [INFO] . Пізніше відповідно до договору купівлі-продажу від 15 січня 1988 року зареєстрованого під №2032 [PERSON] , яка володіє 42/100 будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , продала свою частку [PERSON] , третій особі у справі. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №7 від 02.04.1991 року надано дозвіл [PERSON] , третій особі у справі, на оформлення переобладнаних нею приміщень будинку. Згідно до зазначених даних, вважає, що на даний час, на праві власності позивачки, [PERSON] , перебуває 48/100 частки нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В той же час на праві власності третьої особи, [PERSON] , перебуває 42/100 частки нерухомого майна. Відповідно до аналізу наявних документів та відомостей, з 1987 року останнім власником залишкової частки майна у розмірі 10/100 є [PERSON] . Право власності на цю частку майна нікому передано не було, жодних претензій або вимог від власника даної частки до позивачки чи третьої особи не було, до того ж наразі відсутні будь-які відомості про [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 жовтня 1964 року, зареєстрованого у реєстрі за №3-1333 та паспортних даних позивачки, [PERSON] , вона постійно проживає за даною адресою, відкрито, безперервно, володіє зазначеним нерухомим майном з дня його придбання та реєстрації і по сьогоднішній день. Відповідно днем реєстрації місця проживання [PERSON] є 27.11.1964 року. Позивачка вказує, що обслуговувала домоволодіння протягом всього строку проживання, добросовісно володіє нерухомим майном більше ніж 10 років, по мірі своїх сил та коштів здійснювала поточний ремонт, так як будинок дуже старий, і йому потрібен постійний догляд. Користується домоволодінням відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, безперервно, так як володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності, а тому звертається до суду для визнання права власності на дане майно за набувальною давністю, а саме на 10/100 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 12 листопада 2021 року позивачем через канцелярію Ленінського районного суду м. Харкова було подано заяву про усунення недоліків на виконання ухвали без руху. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2020 за позовною заявою відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. 22 березня 2021 року на адресу Ленінського районного суду м. Харкова надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Харківської міської ради просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, позивач [PERSON] у 1964 році придбала 3/8 частки домоволодіння по [ADDRESS] у [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу, в подальшому частина збільшилась до 48/100 частин і з цього часу [PERSON] безперервно володіє протягом більше 13 років також і часткою 10/100 співвласника [PERSON] , у зв`язку з чим заявляє про давність володіння майном і вважає, що в неї є передбачені ст. 344 ЦК України підстави для визнання власником спірного майна за набувальною давністю. Разом з позовною заявою Позивачем додано лист КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 21.02.2020 року № 2237/04-10/20. Відповідно до інформації наданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 21.02.2020 року № 2237/04-10/20 згідно матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] , первинна технічна інвентаризація вказаного нерухомого майна проведена 14.12.1947. Станом на вказаний час до складу об`єкта входили житлові будинки літ. А-1 та літ. Б-1право власності належало: -За [PERSON] зареєстровано 1/8 частка житлового флігеля по [ADDRESS] . -За [PERSON] зареєстровано 4/8 частки; -За [PERSON] зареєстровано 3/8 частки. На замовлення [PERSON] від 10.09.1953 проведена інвентаризація вищезазначеного об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом обстеження на 18.10.1953. Так, [PERSON] надала довідку про смерть ЯС № 389448 від 02.08.1953 та відповідно до якої [PERSON] визнано померлим. Разом з цим, [PERSON] надала копію договору купівлі-продажу посвідченого Харківською обласною нотаріальною конторою 03.07.1940 р. № 4083 відповідно до якого [PERSON] набув право власності на 1/8 частку всього права забудування, також у його користування перейшла половина флігеля на кімнату та сіни без зазначення площі та літерації будівель, у зв`язку з тим, що договір був укладений до проведення первинної технічної інвентаризації домоволодіння за вказаною адресою. На підставі висновку про реєстрацію домоволодіння про можливість проведення реєстрації права власності, 31.08.1955 проведена реєстрація права власності на 1/8 частку домоволодіння за померлим [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого Харківською обласною нотаріальною конторою 03.07.1940 р.№ 4083. З наявних матеріалів інвентаризаційної справи, вбачається, що частка вказаного домоволодіння складалась із житлового будинку літ. Б-1. Під час проведення технічної інвентаризації станом обстеження 04.02.1958 встановлено, що житловий будинок літ. Б зруйновано. Відповідно до доданих до позовної заяви документів вбачається, що [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 29.10.1964 року №3-1333 придбала 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] у [PERSON] (спадкоємець [PERSON] ). В подальшому Позивачем здійснено самовільне переобладнання та прибудови житлового будинку літ. А по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №102/21 від 02.07.1985 року позивачці надано дозвіл оформити самовільно збудовані на той час господарські споруди за даною адресою. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі № 2-1074 1987 р. частки співвласників змінені наступним чином: - [PERSON] з 4/8 на 42/100; - [PERSON] з 1/8 на 10/100; - [PERSON] з 3/8 на 30/100, а після її звернення до суду та визнання за нею права власності на прибудову літ. А-3, яка складає 18/100 частки, частка складає 48/100. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі № 2-1074 1987 р. визнано право власності у порядку спадкування за заповітом на 42/100 частки за [PERSON] , після померлої [INFO] [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 15.01.1988 р. № 1-146 право власності на 42/100 часток у праві власності перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Отже станом до 31.12.2012 року домоволодіння по [ADDRESS] відповідно до даних КП «МБТІ» ХМР скаладається наступним чином: 10/100 - за померлим [PERSON] ; 42/100 - за [PERSON] ; 48/100 - за [PERSON] . Земельна ділянка по [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Харкова в силу вимог ст. 83 ЗК України, документів про приватизацію цієї земельної ділянки до справи позивачем не долучено. На підставі фактичних обставин, встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , 1/8 частка належного йому домоволодіння складалась із житлового будинку літ. Б-1, який зруйновано, та цей факт зафіксовано при технічній інвентаризації станом обстеження 04.02.1958 року. Разом з цим, у [PERSON] є спадкоємці - його сестра [PERSON] . Рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі № 2-1074 1987 р. 1/8 частка у праві власності на домоволодіння по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , змінено на 10/100. Правовстановлюючі документи на право власності на 10/100 частки майна за [PERSON] не погашені та не визнані не дійсними, однак матеріали справи пітверджують, що йому належала половина флігеля на 1 кімнату та сіни за вказаною адресою та які зруйновано у 1958 році. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на 10/100 частки домоволодіння по [ADDRESS] , яке знаходиться на земельній ділянці, що належить територіальній громаді м. Харкова. При цьому, позивач просить визнати право власності за набувальною давністю на об`єкт, який не існує серед матеріальних об`єктів у реальному часі. Незрозуміло, яким саме об`єктом володіє позивач, та на яке просить визнати право власності. Представник відповідача посилається на відсутність правових підстав передбачених ст. 344 ЦК України для визнання права власності за позивачем за набувальною давністю. Вважає позовні вимоги не обгрунтованими та такими що не підлягають до задоволення. На адресу Ленінського районного суду м. Харкова надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зазначив, що відповідачем пропущено строк на подання відзиву. Також, заперечує проти доводів відповідача щодо того факту, що у даній ситуації неможливе набуття права власності за набувальною давністю. Зокрема, посилання відповідача на те, що правовстановлюючі документи на право власності на 10/100 частки спірного майна за [PERSON] не погашені та не визнані недійсними є безпідставними. Оскільки, відповідно до аналізу наявних документів, відомостей у матеріалах справи, з 1987 року останнім власником залишкової частки майна в розмірі 10/100 є [PERSON] , який помер [INFO] . Право власності на частку майна нікому передано не було, спадкоємці, протягом всього часу володіння Позивачкою спірним майном, не зв`являлись. Жодних претензій або вимог від можливих власників даної частки до Позивачки чи третьої особи не було, до того ж наразі відсутні будь-які відомості як про [PERSON] так і про інших осіб, кому могло перейти право власності на спірне майно. Окрім цього, Відповідач у Відзиві по справі №642/5608/20 зазначає, ще правомірного набуття права власності на 10/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , необхідна сукупність декількох вимог, а саме: 1. відкритість володіння майном. 2. безперервність володіння майном протягом усього строку, визначеного для набуття права власності за набувальною давністю. 3. тривалість володіння, тобто має спливти строк визначений ЦК України для настання набувальної давності. 4. право власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливо лише виключно за рішенням суду. Представник позивача вказує, що кожна із цих вимог дотримана позивачем, зокрема, звертає увагу, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , з моменту придбання даного будинку. Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 жовтня 1964 року, зареєстрованого у реєстрі за №3-1333, [PERSON] придбала 3/8 частини вищезазначеного домоволодіння. З моменту його придбання Позивачка відкрито володіє спірним майном (10/100), поводиться із ним так само, як поводився б власник та не вчиняє дій спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. Позивачка безперервно володіє та користується зазначеним нерухомим майном вже більше 13 років, що підтверджується доказами наданими разом із позовною заявою. Щодо тривалості володіння слід зазначити, що ЦК України передбачено строк набувальної давності для нерухомого майна 10 років. Враховуючи, що особа володіє майном вже більше 13 років, то дана вимога також дотримана. З огляду на те, що право власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливо набути виключно за рішенням суду, [PERSON] і було подано до Ленінського районного суду м. Харкова позовну заяву про визнання права власності на частку нерухомого майна за набувальною давністю. Таким чином, всі заперечення зазначені Харківською міською радою у відзиві є необгрунтованими, адже вимоги щодо набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на які посилається відповідач є дотриманими позивачем у відповідності до норм ЦК України, а заперечення безпідставними. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала. Третя особа [PERSON] у судові засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, будь-яких заяв на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку встановленим фактам, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.2ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст.4ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 15ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. [PERSON] придбала 3/8 частки домоволодіння по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.1964 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори. Відповідно до інформації наданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 21.02.2020 року № 2237/04-10/20 згідно матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] , первинна технічна інвентаризація вказаного нерухомого майна проведена 14.12.1947. Станом на вказаний час до складу об`єкта входили житлові будинки літ. А-1 та літ. Б-1. За [PERSON] обліковувалась Ѕ частка житлового флігеля по [ADDRESS] . На замовлення [PERSON] від 10.09.1953 проведена інвентаризація вищезазначеного об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом обстеження на 18.10.1953. Так, [PERSON] надала копію відновленого свідоцтва про смерть [NUMBER] від 19.08.1953 Сталінським районним бюро ЗАГС, згідно якого ухвалою народного суду 4-ї ділянки Сталінського району м. Харкова від 02.08.1953 [PERSON] визнано померлим [INFO] . Разом з цим, [PERSON] надала копію договору купівлі-продажу посвідченого Харківською обласною нотаріальною конторою 03.07.1940 р.№ 4083 відповідно до якого [PERSON] набув право власності на 1/8 частку від всього права забудування, також у його користування перейшла половина флігеля на 1 кімнату та сіни без зазначення площі та літерації будівель, у зв`язку з тим, що договір був укладений до проведення первинної технічної інвентаризації домоволодіння за вказаною адресою. На підставі висновку про реєстрацію домоволодіння від 20.07.1955 року про можливість проведення реєстрації права власності, 31.08.1955 проведена реєстрація права власності на 1/8 частку домоволодіння за померлим [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого Харківською обласною нотаріальною конторою 03.07.1940 р.№ 4083. З наявних матеріалів інвентаризаційної справи, вбачається, що 1/8 частка вказаного домоволодіння складалась із Ѕ житлового будинку літ. Б-1. Під час проведення технічної інвентаризації станом обстеження 04.02.1958 встановлено, що житловий будинок літ. Б зруйновано. Згідно наявних матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою [ADDRESS] , первинно реєстрація права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна проведена наступним чином: -3/8 частки зареєстровано за [PERSON] , дата проведення реєстрації 28.02.1949; -4/8 частки зареєстровано за [PERSON] , дата проведення реєстрації 28.02.1949; -1/8 частка зареєстровано за [PERSON] , дата реєстрації 31.08.1955. Відповідно до доданих до позовної заяви документів вбачається, що [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 29.10.1964 року №3-1333 придбала 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] у [PERSON] (спадкоємець [PERSON] ). В подальшому Позивачем здійснено самовільне переобладнання та прибудови житлового будинку літ. А по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №102/21 від 02.07.1985 року позивачці надано дозвіл оформити самовільно збудовані на той час господарські споруди за даною адресою. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі № 2-1074 1987 р. частки співвласників змінені наступним чином: - [PERSON] з 4/8 на 42/100; - [PERSON] з 1/8 на 10/100; - [PERSON] з 3/8 на 30/100, та із врахуванням визнання за нею права власності на прибудову літ. А-3, яка складає 18/100 частки, її частка складає 48/100. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі № 2-1074 1987 р. визнано право власності у порядку спадкування за заповітом на 42/100 частки за [PERSON] , після померлої [INFO] [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 15.01.1988 р. № 1-146 право власності на 42/100 часток у праві власності перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Станом на 31.12.2012 року відповідно до даних КП «МБТІ» ХМР право власності на 48/100 часок у праві власності за [PERSON] та на 10/100 часток у праві власності за [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі № 2-1074 1987 р. після перерозподілу часток не зареєстроване. Актуальні відомості щодо зареєстрованих прав на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою по [ADDRESS] , у матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. На підставі фактичних обставин, встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , 1/8 частка належного йому домоволодіння складалась із житлового будинку літ. Б-1, який зруйновано, та цей факт зафіксовано при технічній інвентаризації станом обстеження 04.02.1958 року. Ст. 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмова власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті. Згідно з положеннями ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Отже умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно до вимог ст.349ЦК України є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна, тощо (Постанова ВС від 17.01.2019р. № 708/254/18). При цьому поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст.356ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток. Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно. Тому, наприклад, зменшення майна внаслідок його пошкодження тягне наслідки щодо всіх співвласників, а не одного чи кількох із них. Відповідно до статті 365ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] помер [INFO] , 1/8 частка належного йому домоволодіння складалась із житлового будинку літ. Б-1, який зруйновано, та цей факт зафіксовано при технічній інвентаризації станом обстеження 04.02.1958 року, питання щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна не вирішувалось. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 10.08.1987 року по справі № 2-1074 1987 р. 1/8 частка у праві власності на домоволодіння по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , змінено на 10/100. Позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 10/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] за набувальною давністю. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Зазначене відповідає висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Крім того, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частин 1 та 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Оскільки встановлено, що позивачка при вселенні до будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , знала про те, що 1/8 (після перерозподілу часток 10/100) вказаного домоволодіння належала померлому [PERSON] , [PERSON] за договором купівлі-продажу від 29.10.1964 придбала частку у вказаному домоволодінні, тобто достовірно знала, що домоволодіння належить їй та іншим співвласникам на підставі спільної часткової власності, суд приходить до переконання, що [PERSON] було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне житло, а частку у домоволодінні позивачка придбала на підставі договору купівлі-продажу, що також свідчить про наявність договірних відносин, тому безтитульність та добросовістність як початковий елемент заволодіння майном була відсутня, а тому підстав для визнання за позивачем права власності на частку у спірному домоволодінні за набувальною давністю немає. Крім того, на момент придбання частки у домоволодінні [PERSON] у 1964 році, частка домоволодіння згідно матеріалів інвентаризаційної справи що була у користуванні [PERSON] вже станом на 1958 рік була зруйнована. Позивачкою не надано в судове засідання достатніх та належних доказів на підтвердження позову, умови передбачені ст.344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю відсутні, тому позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покладає понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору на позивача.

Outcome: dismissed