Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

29.04.2016р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22.11.2014 року він придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ-2107», легковий седан, червоного кольору, 1985 року випуску, реєстраційний [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], вартість угоди склала 15000грн., зареєстрований в МРЕВ №2 ДАІ м. Донецька 19.06.1998 року. На підтвердження цього між ними був укладений письмовий документ, відповідач передав йому у користування автомобіль та відповідні документи на нього. [PERSON] написав розписку про отримання від нього коштів за автомобіль. Майже два роки він користувався й продовжує користуватися вказаним автомобілем, їздить на ньому на роботу, за місто та в інших справах. На даний час він вирішив належним чином зареєструвати транспортний засіб, але відповідач в телефонній розмові повідомив йому, що не має можливості приїхати до м. Краматорська, щоб належним чином оформити угоду, тому що має намір виїхати за межі України. Відповідач не заперечує, що він продав мені автомобіль, але у зв'язку з поважними причинами не може приїхати до МРЕВ УДАЇ щоб він міг зареєструвати автомобіль на своє ім'я. Просить визнати за ним право власності на автомобіль марки «ВАЗ-2107», легковий седан, червоного кольору, 1985 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], держ. [NUMBER]. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, судом прийняте рішення про заочний розгляд справи. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно із ст.11 Цивільно-процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). Стаття 321 ЦК України, закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.638 ЦК України, угода вважається укладеною, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) зобов'язується передати майно у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.207 ЦК України, правочин являється вчиненим в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялись сторони. Правочин являється таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Згідно ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, [PERSON] є власником автомобіля марки «ВАЗ-2107», легковий седан, червоного кольору, 1985 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], держ. [NUMBER]. Відповідно до розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] 15000,00грн. в разунок сплати вартості автомобіля за договором купівлі-продажу, в зв'язку із чим передав даний автомобіль [PERSON], документи на нього та ключи, але відмовився від нотаріального укладення договору. Ці всі обставини позбавляють позивача [PERSON] власника майна володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що є всі підстави ухвалення рішення про визнання права власності за [PERSON] на автомобіль марки «ВАЗ-2107», легковий седан, червоного кольору, 1985 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], держ. [NUMBER], а тому є всі підстави вважати позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими. На підставі ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214, 217, 218, 223-226 ЦПК України, ст.ст.207, 317, 321, 328, 392, 638, 655 ЦК України,

Outcome: approved