Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

27.06.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 13.10.2016 року та за договором поруки від 13.10.2016 року з позичальника [PERSON] у розмірі 1806518 грн. та з позичальника [PERSON] і поручителя [PERSON] в солідарному порядку у розмірі 100000 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що 13.10.2016 року ним надана позика [PERSON] у сумі 1806518 грн., що на дату позики еквівалентно 70000 доларів США, з терміном повернення 13.12.2016 року, про що складена розписка. З метою забезпечення виконання [PERSON] договору позики, 13.10.2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого останнім зобовязався відповідати перед ним за виконання зобовязань [PERSON] у розмірі 100000 грн. Проте, відповідачі належним чином свої зобовязання не виконують, сума позики до теперішнього часу не повернута та [PERSON] злісно ухиляється від виконання своїх зобовязань. Ухвалою від 30.06.2017 року відкрите провадження у справі. 21.11.2017 року позивач надав до суду позовну заяву із змінами та доповненнями, згідно якої залучив в якості співвідповідача дружину [PERSON] - [PERSON] посилаючись на те, що договір позики був укладений в період шлюбу в інтересах сімї та одержані кошти були фактично використані на задоволення потреб сімї [PERSON], тому просив про стягнення боргу за договором позики від 13.10.2016 року та за договором поруки від 13.10.2016 року з позичальника [PERSON] у розмірі 1806518 грн., з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] в солідарному порядку у розмірі 100000 грн. та [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку у розмірі 1806518 грн. 13.03.2018 року позивач надав до суд заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності його та його представника, позовні вимоги підтримав. 05.04.2018 року представник позивача надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, змінені позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення, надав згоду на ухвалення заочного рішення. В судове засіданні позивач та його представник не зявилися. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення та представник позивача проти такого вирішення справи не заперечував. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Як встановлено в судовому засіданні, 13.10.2016 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, оформлений розпискою, за яким передав відповідачу грошові кошти у розмірі 70000 доларів США. Крім того, з метою забезпечення виконання [PERSON] договору позики, 13.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого останній зобовязався відповідати перед позивачем за виконання зобовязань [PERSON] за договором позики від 13.10.2016 року у розмірі 100000 грн. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Відповідно до оригіналу письмового договору позики, який був оглянутий в судовому засіданні, відповідач [PERSON] отримав зазначену в розписці грошову суму та зобов'язався повернути її у строк до 13.12.2016 року. Незважаючи на взяті на себе зобов'язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані грошові кошти у строк визначений у договорі позики. Крім того, 09.11.2017 року позивач [PERSON] надав до суду заяву, в якій підтвердив факт отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 70000 доларів США та неповернення вказаних коштів, також зазначивши, що вказані кошти йому були потрібні для забезпечення життєдіяльності його сімї. Згідно ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 ч. 4 СК України передбачено, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Отже, договір позики від 13.10.2016 року, укладений [PERSON] в інтересах та для потреб його сімї, тому створює обовязки щодо повернення суми позики також і для дружини [PERSON] - [PERSON] У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник забовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі …, що були йому передані позикодавцем), у строк та порядку передбаченому договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобовязані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Таким чином, суд приходить до переконання, що сума боргу у розмірі 1806518 грн. (в еквіваленті 70000 доларів США, відповідно до офіційного курсу НБУ на 13.10.2016 року, за 100 доларів США=2580,74 грн.) за договором позики від 13.10.2016 року, підлягає стягненню з [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку. Проте, позовна вимога щодо стягнення боргу у розмірі 1806518 грн. за договором позики від 13.10.2016 року також одноособово з позичальника [PERSON], суд вважає необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідає перед кредитором як солідарні боржники. Таким чином, суд вважає, що сума боргу у розмірі 100000 грн. за договором позики від 13.10.2016 року, забезпеченого договором поруки від 13.10.2016 року , підлягає стягненню з позичальника [PERSON] і поручителя [PERSON] в солідарному порядку. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору з [PERSON] і [PERSON] по 3800 грн. з кожного та [PERSON] у розмірі 400 грн.

Outcome: partial