Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

28 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.10.2011 року на загальну суму 19 613,09 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 31.10.2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.1.1.2.7 Договору. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. Відповідно до п. 1.1.7.12 договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, чим порушив умови вищезазначеного договору. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань, станом на 21.02.2018 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 19 613,09 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 482,94 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 14 436,49 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3 283,51 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 910,15 грн. Тому, ПАТ КБ «Приватбанк» вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості. 06 червня 2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності. В обґрунтування заяви зазначено, що строк дії платіжної картки, яку позивач видав відповідачу, становив 2 роки, тобто до 31.10.2013р. Зазначене підтверджено позивачем, який надав суду відповідний Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 31.10.2011 року. Згідно з даним розрахунком нарахування заборгованості позивачем здійснено починаючи з наступного дня після закінчення дії кредитного договору, а саме - з 01.11.2013 року. За розрахунком позивача заборгованість, яку він просить стягнути з відповідача, станом на 21.02.2018 року становить 19 613,09 грн. Вважає, що дані позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки до даного спору слід застосувати позовну давність. Кінцевий термін повернення кредиту, що відповідає строку дії картки, яку позивач видав відповідачу, закінчився 31.10.2013 року, відповідно строк позовної давності закінчився 31 жовтня 2016 року. Однак, з вимогами по стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся лише у лютому 2018 року. Звертає увагу, що відповідач не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про визнання ним боргу, що слугувало б підставою для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Крім того, відповідач звертає увагу на те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором №б/н від 31.10.2011 року не виконав. З наявних у справі доказів вбачається, що з 2013 року до часу звернення до суду - 2018 року, банк не вчиняв жодних дій, спрямованих на повернення кредитної заборгованості, однак протягом усього часу нараховував відсотки за користування кредитом, що призвело до значного збільшення суми заборгованості. Враховуючи наведене відповідач вважає, що в задоволені позовних вимог позивачу повинно бути відмовлено, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. У зв'язку з викладеним просить застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. У судове засідання представник позивача не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнав та просив суд застосувати у справі позовну давність, у зв'язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та визнано відповідачем в судовому засіданні 23 квітня 2018 року, що 31 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 7). Відповідач [PERSON], підписуючи 31 жовтня 2011 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, погодився також з тим, що він згоден на те, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг, про що зазначено у вказаній Анкеті-заяві (зв. бік а.с. 7). За таких обставин судом встановлено, що між сторонами склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких праву кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов'язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів. Відповідач скористався наданим кредитом, проте зобов'язання належним чином за кредитним договором не виконав, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Згідно з розрахунку заборгованості, станом на 21 лютого 2018 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 19 613,09 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 482,94 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 14 436,49 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3 283,51 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 910,15 грн. (а.с. 5-6). Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит. Відповідач у заяві про застосування строку позовної давності просив суд застосувати у справі позовну давність, у зв'язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, встановлений п.1.1.7.31. Умов та правил надання банківських послуг збільшений строк позовної давності у 50 років по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором, суд не бере до уваги, оскільки за змістом ч.1 ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі. При цьому позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що між сторонами було укладено письмовий договір щодо збільшення строку позовної давності, а долучені до справи Правил надання банківських, пунктом п.1.1.7.31. яких установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 31 жовтня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Так само суду не надано доказів на підтвердження того, що станом на день укладення між сторонами договору, тобто станом на 31.10.2011 року, Правила містили пункт 1.1.7.31 саме у такій редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності до 50 років. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Згідно умов укладеного між сторонами Договору, клієнт має здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості. В наданому позивачем розрахунку заборгованості відповідача [PERSON], здійсненому станом на 21 лютого 2018 року (а.с. 5-6), суд для встановлення можливого переривання строку позовної давності, звертає увагу на певні платіжні операції, які здійснювались в рахунок погашення заборгованості за договором б/н від 31.10.2011 року, в тому числі: 01.03.2015 року на суму 50,00 грн. та 31 липня 2015 року на суму 16,49 грн. Оскільки саме вказані платіжні операції, могли переривати загальний трирічний строк позовної давності, враховуючи дату звернення позивача до суду з даним позовом - 28.02.2018 року (за минулі три роки, тобто до 28.02.2015 року). Доказів того, що зазначені платіжні операції не є автоматичним списанням грошових коштів та були волевиявленням позивача і вносилися ним в рахунок погашення заборгованості за кредитом, матеріали справи не містять. В судовому засіданні 23 квітня 2018 року відповідач наполягав на тому, що вже близько чотирьох - п'яти років він не здійснював жодних платежів в рахунок погашення заборгованості перед позивачем, у зв'язку чим з наведеними у розрахунку датами та сумами платежів він не погоджувався, та не визнавав факту оплати. У зв'язку з цим, за клопотанням відповідача 14 травня 2018 року судом було витребувано у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»: повну виписку по особовому рахунку [PERSON], [INFO], відкритому в Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк», з часу відкриття рахунку по теперішній час, а також інформацію щодо строку дії картки, виданої відповідачу позивачем. Запитувану судом інформацію суд просив надати до 07 червня 2018 року (а.с. 55). Вказаний лист ПАТ КБ «Приватбанк» отримало 21 травня 2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 62). Однак, до вказаної дати позивач не надав суду витребувані докази, про причини їх неподання суду не повідомив. 07 червня 2018 року судом на адресу позивача було повторно витребувано у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» повну виписку по особовому рахунку [PERSON], [INFO], відкритому в Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк», з часу відкриття рахунку по теперішній час, а також інформацію щодо строку дії картки, виданої відповідачу позивачем. Витребувані судом документи позивачу необхідно було надати у строк до 20 червня 2018 року (а.с. 65). Однак, позивач витребувані судом докази так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки позивачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту переривання строку позовної давності, вважає за можливе визнати встановленою обставину для з'ясування яких вони витребовувались, а саме те, що платіжні операції, зазначені у розрахунку заборгованості відповідача: 01.03.2015 року на суму 50,00 грн. та 31 липня 2015 року на суму 16,49 грн. відповідачем за його особистим волевиявленням в рахунок погашення заборгованості за кредитом не сплачувались. Жодних інших відомостей, які б свідчили, що боржник [PERSON] свідомо вчиняв дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, що б доводило визнання кредитних зобов'язань та наявність підстав для переривання строку позовної давності, передбачених положеннями ст. 264 ЦК України, позивачем суду не надано. Крім того, суд звертає увагу, що розмір зазначених платежів може свідчити не про сплату відповідачем платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитом, а про безспірне автоматичне списання коштів за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахування конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, та відповідає його волевиявленню. Позивачем не надано суду будь-яких належних доказів, що зазначені у розрахунку заборгованості відповідача платежі від 01 березня 2015 року та 31 липня 2015 року дійсно були здійснені відповідачем за його особистим волевиявленням. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що переривання строку позовної давності не відбулось, а наданий позивачем розрахунок, який не підтверджений квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто відповідачем [PERSON] та визнання ним боргу, не може бути належним доказом на підтвердження факту переривання строку позовної давності. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивач мав звернутись до суду з вищезазначеним позовом не пізніше 31.10.2016 року, тобто протягом трьохрічного терміну, починаючи з моменту закінчення строку дії картки відповідача, який закінчився 31.10.2013 року, та відхиляє їх як недоведені, оскільки жодних належних та допустимих доказів щодо строку дії картки, виданої відповідачу позивачем, стороною відповідача суду не надано,і вказані твердження ґрунтуються лише на припущеннях відповідача. При цьому, відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору після несплати відповідачем чергового щомісячного платежу за кредитним договором, при цьому відповідач наполягав на тому, що не здійснював жодних платежів в рахунок погашення заборгованості вже близько чотирьох - п'яти років. Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся лише 28 лютого 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Крім того слід враховувати, що початок перебігу строку позовної давності за періодичними платежами пов'язується не зі строком дії (припинення дії) договору, а з певними моментом (фактом), який свідчить про порушення прав позивача, тобто з моменту коли відповідач не здійснив черговий платіж та позивачу стало про це відомо. З огляду на викладене суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідача не звертався. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 253, 254, 256, 261, 266, 276, 526, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed