Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

28.03.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з третьою особою [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування (а.с.2-15, том 1). 16.04.2018 року третьою особою [PERSON] подано пояснення, в яких вона в задоволенні позовних вимог [PERSON] заперечувала в повному обсязі, враховуючи наступне. Вона не заперечує, що з [PERSON] перебувала у шлюбі, який на даний час розірваний, та від нього народились діти та, що власником житлового будинку та земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] був особисто [PERSON] . Однак, доводи позивача щодо визнання спірних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок удаваними договорами дарування та визнання їх договорами дарування вважає безпідставними та необґрунтованими враховуючи наступне. Позивач послався на те, що насправді він та [PERSON] мали на меті вчинення правочину - договору дарування, однак за домовленістю між собою уклади договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, не заперечуючи факту укладання спірних договорів 26.03.2015 року, які посвідчені нотаріусом. Відповідно до договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 26.03.2015 року воля [PERSON] була направлена на продаж, а [PERSON] на купівлі житлового будинку та земельних ділянок кадастрові номера 6322255101:00:000:0152, 6322255101:00:000:0153 за адресою: [ADDRESS] . Покупець і продавець діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод склали спірні договори. Договори мають пункти згідно, яких сторони своїми підписами особисто стверджували, що розрахунок за житловий будинок та земельні ділянки був проведений до підписання цих договорів. Підписання спірних договорів продавцем [PERSON] свідчить про проведення розрахунку з продавцем за продане нерухоме майно в повному обсязі і відсутність з його буку будь-яких претензій фінансового характеру до покупця. Також спірні договори містять пункти в яких зазначено, щодо придбання нерухомого майна за цими договорами вчинено за письмовою згодою дружини [PERSON] нотаріально посвідченої. На час підписання договорів [PERSON] та [PERSON] не мали один до одного жодних претензій щодо проведення розрахунків. Таким чином, при посвідченні договорів купівлі-продажу нотаріусом роз`яснено правові наслідки укладання договору купівлі-продажу, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов необхідних для його укладання, та підтвердили своїми підписами, чого не заперечує позивач. Таким чином, укладання спірних договорів купівлі-продажу відповідало інтересам сторін, волевиявлення було вільним і усвідомленим. Спірні договори не приховували іншого правочину і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому - перехід права власності до покупця [PERSON] , який вчинений за згодою дружини. Крім того зазначає, що оспорювані договори купівлі-продажу укладені між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець), який помер [INFO] , відповідно [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки правовідносини виникли безпосередньо між сторонами договорів купівлі продажу та не впливають на права та обов`язки відповідача, який не є стороною оспорюваних договорів, та не заявляв свої права на спадкове майно, як спадкоємець першої черги. Надані позивачем докази вважає, що є нікчемними, оскільки не мають юридичних наслідків. Наявність заповіту [PERSON] на користь [PERSON] надає право позивачу на спадкування за заповітом на майно спадкодавця та не впливає на його волевиявлення щодо розпорядження своїм майном за життя. Доводи щодо витрат [PERSON] (продавця) на оформлення правочинів є безпідставними та надуманими, оскільки відповідно до спірних договорів купівлі-продажу витрати понесені за складання та посвідчення сплачені покупцем [PERSON] . Позивач з даним позовом звернувся до суду після подання нею позовної заяви про поділ майна подружжя, що не заперечує сам позивач. З урахуванням викладеного вважає, що позивач не надав достовірних доказів того, що укладаючи спірні договори купівлі-продажу намагались приховати інші договори, а отже волевиявлення [PERSON] та [PERSON] було направлено саме на укладання саме договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок(а.с. 51-56, том 1). 07.06.2018 року позивач [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву до [PERSON] в якій просить: - визнати удаваним договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015 року за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] ; - визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015 року за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] договором дарування від 26.03.2015 року, який укладений між ним (набувачем) та [PERSON] (відчужувачем); - визнати удаваним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року, площею 0,1500 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0152 за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] ; - визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року, площею 0,1500 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0152 за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] , договором дарування від 26.03.2015 року, який укладений між ним (набувачем) та [PERSON] (відчужувачем); - визнати удаваним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року, площею 0,0185 га кадастровий номер 6322255101:000:0153 за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] ; - визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року, площею 0,0185 га кадастровий номер 6322255101:00:000:0153 за адресою: [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] , договором дарування від 26.03.2015 року, який укладений між ним (набувачем) та [PERSON] (відчужувачем) (а.с.87-99, том 1). 07.06.2018 року ухвалою Запепилівського районного суду Харківської області прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваними договорами дарування(а.с.103, том 1). Згідно уточненої позовної заяви в обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Запепилівського районного суду Харківської області від 24.11.2017 року розірваний. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Його дідусю [PERSON] на підставі рішень Зачепилівського районного суду Харківської області від 26.12.2014 року та від 02.12.2014 року належав на праві власності житловий будинок з господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Також його дідусю [PERSON] за вказаною адресою належали на праві власності земельні ділянки кадастровий номер 6322255101:00:000:0152 та 6322255101:00:000:0153. Між ним та [PERSON] 26.03.2015 року було укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , які посвідчені приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку кадастровий номер 6322255101:00:000:0152, площею 0,1500 г, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку кадастровий номер 6322255101:00:000:0153, площею 0,0185 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Посилається на те, що фактично між ним та [PERSON] були укладені не договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, а договори дарування зазначеного нерухомого майна. Нотаріально уклали та посвідчили договори купівлі-продажу з тих підстав, щоб уникнути сплати податку, який на момент укладання спірних договорів необхідно було сплатити за укладання договорів дарування, тобто оформлення договорів купівлі-продажу було дешевше, а отже волевиявлення сторін було фактично направлено на укладення договору дарування. Його дідусь за життя не мав наміру продавати йому своє майно, а мав намір його подарувати. Вказує, що це підтверджується зокрема заповітом від 11.02.2014 року який склав його дідусь на випадок смерті на його ім`я, після посвідчення договорів купівля-продажу вони залишились проживати разом у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , його дід не мав наміру отримувати кошти за житловий будинок та земельні ділянки, всі члени родини знали, що дід мав намір подарувати йому будинок. Крім того майно належало його родині і перейшло б йому у спадок. Також зазначає, що він з дідом звертались за консультацією до адвоката який їм склав договір дарування, але вони його у нотаріуса не посвідчили, а вирішили посвідчити договори купівлі-продажу, щоб з економити гроші, але при посвідченні договорів купівлі-продажу вони з дідусем не врахували, що майно яке придбане у шлюбі відноситься до спільного майна подружжя та вразі поділу спільного майна подружжя він може втратити частину будинку, який належить його родині, оскільки з цього приводу вони не отримали консультацію у адвоката. Зазначає, що незважаючи на укладені договори купівлі-продажу, які посвідчені нотаріально, фактично були укладені договори дарування, оскільки він грошей за житловий будинок та земельні ділянки не передавав. Його дідусь [PERSON] помер [INFO] , який був стороною по спірним договорам. Спадкоємцем після смерті діда [PERSON] є його син [PERSON] , який є відповідачем по даній справі. Просить на підставі ч. 1 ст. 235 ЦК України визнати удаваними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 26.03.2015 року по [ADDRESS] , якими приховано реальні договори дарування нерухомого майна укладені між ним та [PERSON] та визнати, що 26.03.2015 року між ним та [PERSON] були укладені договори дарування житлового будинку та двох земельних ділянок. 10.10.2018 року [PERSON] подає до суду клопотання про залучення її третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та приватного нотаріуса Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіну А.І., яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору(а.с.146-147, т.1). 10.10.2018 року [PERSON] також подає позовну заяву, як третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору в якій просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 63222555101:00:000:0153 площею 0,0185 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2007 року, який згідно рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 24.11.2017 року розірваний. За час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї, 26.03.2015 року згідно договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого, було придбано житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Також в інтересах сім`ї 26.03.2015 рок згідно договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого, була придбана земельна ділянка кадастровий номер 6322255101:00:000:0153, площею 0,0185 га, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] . Згоди про добровільний поділ нерухомого майна придбаного в інтересах сім`ї за час перебування у шлюбі, який є житловим будинок з господарчими будівлями та земельна ділянки чи отримання грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, між сторонами недосягнуто. Відповідач [PERSON] відмовляється в позасудовому порядку вирішити питання щодо поділу спільного сумісного майна, набутого за час перебування у шлюбі, що порушує її права та є підставною для звернення до суду за захистом своїх прав(а.с.148-150, т.1). 10.10.2018 року ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області в якості третьої особи по справі, яка заявляє самостійні вимоги залучена [PERSON] та прийнято до розгляду її позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна подружжя, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіну А.І. (а.с.9, том 2). 13.02.2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав відзив на позовну заяву [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна подружжя, в якому зазначив, що в провадженні Зачепилівського районного суду Харківської області знаходиться позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування. Під час розгляду вищезазначеного цивільного спору третя особа [PERSON] звернулась до [PERSON] із самостійними позивними вимогами про визнання нерухомості, яка була придбана на підставі договорів купівлі-продажу за первісними вимогами спільним майном подружжя та визнання за нею Ѕ частини від цієї нерухомості. Звертає увагу, що задоволення позовних вимог третьої особи залежить від вирішення спору [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування, враховуючи наступне. Предметом позовної заяви [PERSON] є поділ спільного, як на думку позивача, нерухомого майна подружжя, оскільки воно було придбано в період шлюбу 26.03.2015 року внаслідок укладання відповідних договорів купівлі-продажу. Проте предметом позовної заяви [PERSON] до [PERSON] є визнання спірних договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування, відповідно у разі задоволення позовних вимог [PERSON] об`єкти, придбані в результаті спірних правочинів підпадають під режим особистої приватної власності та не підлягають поділу в якості спільного майна подружжя(а.с. 231-232, т.1). 04.07.2019 року на підставі подання в.о. голови Зачепилівського районного суду вказана справа надійшла в провадження Красноградського районного суду, де і було здійснено її автоматичний авторозподіл(а.с.1-2, т.2). 11.09.2019 року після усунення залишення позовних заяв без руху для усунення відповідних недоліків, провадження по справі було відкрито та призначено підготовче засідання(а.с.3-5, 18, т.2). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] позовні вимоги за уточненою позовною заявою підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, позов третьої особи [PERSON] про поділ майна подружжя не визнали та просили відмовити в задоволенні її позову. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування визнав. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] та її представник [PERSON] позов про поділ майна подружжя підтримали та просили його задовольнити, а позов позивача [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування просили залишити без задоволення, з підстав зазначених у відзиві. Третя особа, яка не яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіна А.І. в судове засідання не з`явилась відповідного до поданого клопотання просила розглядати справу за її відсутності. Також в судовому засіданні 17.06.2020 року зі сторони позивача [PERSON] були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні з приводу спору між сторонами по суті нічого суду не повідомила, оскільки пояснила, що з даного приводу їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та [PERSON] та вона чула, що дідусь [PERSON] мав намір подарувати йому будинок, а що саме і коли відбулось їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] , вона знає, що її син та його дідусь оформили договір купівлі-продажу спірного будинку, але хотіли оформити договір дарування, чому так сталось та з яких причин їй невідомо. Також їй не відомо чи змінилось матеріальне становище дідуся після оформлення договору купівлі-продажу. При цьому за час життя дідуся ніхто не оспорював цей договір купівлі-продажу. Стосовно інших чотирьох свідків, заявлених в клопотанні від 16.05.2018 року, то позивач та його представник в судовому засіданні 26.01.2021 року відмовились від їх виклику і допиту та зазначили, що розгляд справи можливо завершити на підставі наявних в ній доказів та раніше допитаних свідків(а.с.109 т.1). Суд вислухавши учасників судового процесу, заявлених позивачем свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Так, ч.1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ухвалою від 10.05.2018 року, судом відмовлено у прийняття визнання відповідачем позову і продовжено судовий розгляд справи (а.с.78 т.1). Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та договорів купівлі-продажу земельних ділянок удаваним на підставі ст.235 ЦК України, позивачка перш за все посилалася на те, що договори купівлі-продажу були складені та посвідчені у приватного нотаріуса, так як оформлення таких договорів було значно дешевше ніж укладання договорів дарування, хоча фактично волевиявлення [PERSON] було направлене на укладення договору дарування, оскільки грошей ніхто нікому не передавав. Заперечуючи проти позову, відповідач в судовому засіданні посилалась на те, що 26.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені саме договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, вона була присутня при укладанні договорів і надала письмову згоду, як дружина на купівлю [PERSON] спірного нерухомого майна, дані правочини засвідчені приватним нотаріусом 26.03.2015 року. Відповідно до договорів купівлі-продажу всі витрати та посвідчення цього договору сплачував покупець [PERSON] . При цьому ані позивач [PERSON] ані дідусь [PERSON] , який помер [INFO] , за час життя останнього, не висловлювали будь-яких претензій один до одного з приводу цього договору купівлі продажу. Сам же позивач [PERSON] звернувся з даним позовом лише після її звернення до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. В силу приписів ст.81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в своїй постанові п.25 № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваними правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Отже, виходячи з викладеного, основною ознакою, яка є необхідною для визнання правочину удаваним є воля обох сторін такого договору на приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, тобто особа, яка вимагає визнання правочину недійсним, який укладено з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладений з такою метою, тобто позивач повинен довести наявність умислу та волі його та [PERSON] укласти договори дарування, а не договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна у вигляді житлового будинку та земельних ділянок. Судом встановлено, що 26.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який підписаний [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І.(а.с.16 т.1). Також 26.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку, площею 0,0185, кадастровий номер 6322255101:00:000:0152, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який підписаний [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. (а.с.17 т.1). Крім того 26.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянки, площею 0,0185, кадастровий номер 6322255101:00:000:0153, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який підписаний [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Зачепилівського нотаріального округу Харківської області Тютькіною А.І. (а.с.18 т.1). Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили всі сторони та не оспорювали цих фактів. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Вирішуючи даний спір по суті, суд не погоджується з твердженням позивача, що за договорами купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельних ділянок сплата певної грошової суми позивачем продавцю не здійснювалась та оформлення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна для продавця було дешевше ніж оформлення договору дарування та доходить до висновку, що ці обставини не є доказом того, що обидві сторони договорів діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направленні на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угод, а саме наслідки укладання договорів дарування, оскільки такі висновки позивача ґрунтуються на припущеннях та спростовуються матеріалами справи, змістом договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, поясненнями відповідача. Так, зі змісту Договору купівлі продажу житлового будинку від 26.03.2015 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] укладаючи договір, узгодили предмет та ціну договору купівлі-продажу (істотні умови), та при цьому відбулось його повне виконання, а саме: п.3 - продаж будинку за домовленістю сторін вчиняється за 30000 грн., які продавець отримав повністю від покупця під час підписання цього договору, сторони стверджують факт повного розрахунку по даному договору та претензій сторони одна до другого не мають. Також зі змісту п.13 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015 року вбачається, що придбання будинку за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] правочин засвідчений приватним нотаріусом Тютькіною А.І. Зачепилівського нотаріального округу від 26.03.2015 року за р.409, що призначена для зберігання у справах нотаріуса. Крім того відповідно до п.14 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015 року вбачається, що продавець [PERSON] для посвідчення договору купівлі-продажу надавав нотаріусу рішення Зачепилівської селищної ради №14 від 16.03.2015 року про надання дозволу на посвідчення правочину, так як в будинку, що продавався були зареєстровані діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Поряд з цим, відповідно до п.15 договору, він прочитаний обома сторонами, зміст його зрозумілий та відповідає волі обох сторін. Також вказаний договір підписаний двома сторонами в присутності нотаріуса та скріплений підписом та печаткою самого нотаріуса(а.с.16 т.1). Зі змісту Договору купівлі продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року (кадастровий номер 6322255101:00:000:0152) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] укладаючи договір, узгодили предмет та ціну договору купівлі-продажу (істотні умови), та при цьому відбулось його повне виконання, а саме: п.3 - продаж цей вчинено сторонами за 10000 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору. Сторони стверджують факт повного розрахунку по даному договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутності щодо неї будь-яких претензій фінансового характеру. Також зі змісту п.18 вищезазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року вбачається, що придбання земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] правочин засвідчений приватним нотаріусом Тютькіною А.І. Зачепилівського нотаріального округу від 26.03.2015 року за р.412, що призначена для зберігання у справах нотаріуса(а.с.18 т.1). Зі змісту Договору купівлі продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року (кадастровий номер 6322255101:00:000:0153) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] укладаючи договір, узгодили предмет та ціну договору купівлі-продажу (істотні умови), та при цьому відбулось його повне виконання, а саме: продаж цей вчинено сторонами за 1000 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору. Сторони стверджують факт повного розрахунку по даному договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутності щодо неї будь-яких претензій фінансового характеру. Також зі змісту п.18 вищезазначеного Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року вбачається, що придбання земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] правочин засвідчений приватним нотаріусом Тютькіною А.І. Зачепилівського нотаріального округу від 26.03.2015 року за р.415, що призначена для зберігання у справах нотаріуса(а.с.18 т.1). Також суд приходить до висновку, що посилання позивача на ту обставину, що оформлення договорів купівлі-продажу буде дешевше для продавця [PERSON] ніж оформлення договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок не можуть бути належним доказом удаваності вчинення договорів купівлі-продажу і не доводять факту укладання між [PERSON] та [PERSON] удаваного договору та можуть розцінюватися як припущення вигідності укладання саме договору купівлі-продажу. Так, у п.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.03.2015 року, у п.10 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року (кадастровий номер 6322255101:00:000:0152) та п.10 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року (кадастровий номер 6322255101:00:000:0153) зазначено, що всі витрати за складання та посвідчення цього договору сплачує покупець. Крім того суд не бере до уваги пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні, оскільки в судовому засіданні вони не підтвердили того, що [PERSON] мав намір саме на укладання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок на користь [PERSON] , а не договорів купівлі-продажу, оскільки їм достеменно це не відомо, а свідок [PERSON] крім того, є матір`ю позивача, яка є зацікавленою особою у даній справі. Крім того, вказані договори купівлі продажу між дідусем [PERSON] та онуком [PERSON] , були укладені [INFO] , а [INFO] дідусь [PERSON] помер(а.с.32, т.1). При цьому протягом цих 2 років 6 місяців, з моменту укладання договорі і до моменту смерті, жодна із сторін цих договорів, в тому числі і сам дідусь [PERSON] їх не оскаржували, будь-яких претензій один до одного з приводу начебто «неправильності» їх укладання, також не висловлювали, тобто всі були згодні на їх суттєві умови. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили всі учасники процесу, в том числі і сам позивач [PERSON] . Крім того, позивач [PERSON] звернувся з відповідним позовом до суду 28.03.2018 року, тобто лише після того, як позов його колишньої дружини [PERSON] про розподіл майна вже знаходився і Зачепилівському суді на розгляді про що він зазначив у своєму позові та підтвердив це в судовому засіданні. Із врахуванням вище встановлених обставин та виходячи із аналізу наведених норм, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] 26.03.2015 року були укладені саме договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, які відповідають вимогам закону, належним чином нотаріально посвідчені, оскільки доказів удаваності даних правочинів відповідачем не надано. При цьому, посилання позивача на наявність заповіту від 11.02.2014 року, який складений за життя [PERSON] , за яким останній заповів позивачу все майно де б воно не було із чого б воно не складалося та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на, що він за законом матиме право, як на один із доказів, що підтверджує дійсність намірів [PERSON] на укладання договорів дарування, суд вважає безпідставними, оскільки сам по собі факт складання даного заповіту [PERSON] не може бути безумовним доказом того, що у подальшому останній буде позбавлений права на свій розсуд розпорядитися належним йому майном за договором купівлі-продажу чи змінити зміст заповіту та коло спадкоємців. Також суд вважає безпідставними посилання позивача на ту обставину, що він начебто з дідусем перед оформленням спірних договорів звертались до адвоката за отриманням правової допомоги, який склав між [PERSON] та [PERSON] проект договору дарування житлового будинку та земельних ділянок, оскільки такий договір не має будь-яких юридичних наслідків, оскільки в ньому відсутня дата його складання, а також головна умова таких договорів - його нотаріальне посвідчення, тобто він є нікчемним(а.с.40 т.1). Таким чином, враховуючи, що позивач не довів підстав свого позову, а заявлені вимоги фактично направлені на наступне позбавлення третьої особи прав власності на спільне майно подружжя, суд приходить висновку про відсутність підстав для визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок удаваними договорами дарування від 26.03.2015 року. Що стосується зустрічних позовних вимог третьою особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] то суд вважає, що вони підлягають задоволенню враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2007 року , який рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 24.11.2017 року розірваний. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.19, 20, 34). За час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а саме 26.03.2015 року [PERSON] був куплений житловий будинок з господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 26.03.2015 року, право власності на цей будинок зареєстровано з [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстровцю права власності (а.с. 155-156). Також під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а саме 26.03.2015 року [PERSON] була куплена земельна ділянка, кадастровий номер: 6322255101:00:000:0153, площею 0,0185 га, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 26.03.2015 року, право власності на цю земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстровцю права власності (а.с. 15159-160). Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 ст.70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як визначено в ч.1, 2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч.3 ст.ст.368 ЦК України), відповідно до частини 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспорні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. З наведених вище доказів вбачається, що житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , були набуті [PERSON] та [PERSON] , як подружжям за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, а отже [PERSON] має законне право на поділ зазначеного майна, а також враховуючи вимоги ч.1 ст.70 СК України щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності при поділі майна суд вважає, що в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя для належного захисту у спірних правовідносинах необхідно визнати право власності за [PERSON] на Ѕ частинну житлового будинку з господарчими будівлями та на Ѕ частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вище викладене суд вважає за необхідне в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними договорами дарування відмовити, а позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна подружжя задовольнити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати, а саме: на оплату судового збору в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст.15, 16, 235, 368, 372, 638, 655, 717 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 69, 70 СК України,

Outcome: approved