Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

26 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], в якому просять стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту від 22 березня 2007 року на загальну суму 99686,77 доларів США, що за курсом 21,10 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 09 червня 2015 року складає 2103390 грн. 85 коп.. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 березня 2007 року між ПАТ КБ«ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №GSS0GK0000015, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 25000 доларів США на термін до 20 січня 2027 року та зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості мало здійснюватися щомісяця в період сплати, відповідач повинен був надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором , відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №GSS0GK0000015, таким чином у порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. Посилаючись на те, що станом на 09 червня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 99686,77 доларів США з яких 22887,94 доларів США - заборгованості за кредитом, 23004,69 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 4200 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом та 49594,14 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаних сум заборгованості за кредитним договором. В свою чергу, представник відповідача 07 грудня 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просить визнати п.7.1 кредитного договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року недійсним, та визнати кредитний договір №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року недійсним. В обґрунтування доводів зустрічного позову зазначили, що 22 березня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено спірний кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику готівку через касу на строк до 20 січня 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4500,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту. Представник позивача за зустрічним позовом вважає, що вищевказаний кредитний договір має бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п.7.1 кредитного договору, ціль кредиту придбання квартири та сплата страхових платежів. Позивач за зустрічним позовом придбав квартиру для власних потреб, не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. З огляду на зазначене, позивач за зустрічним позовом є споживачем в розумінні закону, а кредит є споживчим. Отже, правовідносини, що виникли на підставі кредитного договору застосовуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; орієнтовну сукупність вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати наст рахування, юридичне оформлення тощо). Проте в порушення даних вимог при укладенні кредитного договору відповідач за зустрічним позовом не надав позивач за зустрічним позовом ані в усній, ані у письмовій формі інформацію визначену ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка має надаватись перед укладенням кредитного договору. Згідно ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в кредитному договорі повинний зазначатися детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, річна відсоткова ставка за кредитом, проте в кредитному договорі не міститься жодних відомостей про загальну вартість кредиту. Кредитний договір не містить відомостей про річну відсоткову ставку. За таких обставин, кредитний договір суперечить вимогам закону. Відповідно до ч.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Така підприємницька практика забороняється, вона є нечесною, а правочин, здійснені з її використання, - недійсним. Зміст п.7.1. кредитного договору щодо обовязку по сплаті відсотків у розмірі 1,00% на місяць та 0,20% комісії та її природи викладено в нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що ввело позивач за зустрічним позовом в оману та позбавило свідомого вибору. Позивач за зустрічним позовом не укладав би кредитний договір на умовах щомісячної сплати комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту незалежно від його погашення, внаслідок чого сукупна вартість кредиту збільшується майже на 50%. Вказаний платіж є сталим і сплачується у встановленому розмірі незалежно від залишку заборгованості по тілу кредиту, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності. Під час укладення кредитного договору інформація щодо сукупної вартості кредиту, правової природи спірного платежу та підстав його сплати, необхідна для здійснення свідомого вибору, не була надана позивачу за зустрічним позовом, а у кредитному договорі вона викладена у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб. За таких обставин, п.7.1 кредитного договору має бути визнано недійсним, в звязку з чим і весь договір має бути визнано недійсним. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні наполягав на задоволенні первісних позовних вимог та просив їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити, мотивуючи це тим, що позивач за власним волевиявленням звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про видачу йому кредитних коштів. Позивачу за зустрічним позовом, за укладеним кредитним договором та відповідно до вимог чинного законодавства, були видані кредитні кошти в сумі 25000 доларів США. При укладенні кредитного договору позивачу за зустрічним позовом були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили їх прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Він ознайомився та погодився з умовами кредитування, які були надані йому. Своїм підписом в договорі про іпотечний кредит підтвердив факт про надання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк». Жодних дій, щодо спонукання до підписання даної додаткової угоди зі сторони банку не було та не могло бути. Також, у випадку порушення банком умов кредитного договору, позичальник мав би право звернутися до суд за захистом свого порушеного права, однак цього не зробив. Позивач за зустрічним позовом за вісім років користування кредитом жодного разу не звертався до банку за розясненням цих умов або їх виключення з кредитного договору та не долучає жодних доказів щодо звернення до банку з таким питанням, тим самим фактично визнаючи умови банку як справедливі та такі, що не потребують змін. Посилання позивача за зустрічним позовом про те, що банк при укладенні кредитного договору ввів в оману позичальника не підтверджено жодними доказами та мають вважатись припущеннями. Жодними доказами не підтверджено не підтверджений факт того, що позивач за зустрічним позовом не був ознайомлений з істотними умовами кредитування та не мав повну інформацію про фінансові послуги. В даному випадку, згода на укладення та підпис на кредитному договорі, а також відсутність жодних звернень до банку протягом двох років про розяснення умов кредитування, свідчить про те, що позивач за зустрічним позовом був ознайомлений з мовами кредитного договору та жодних заперечень щодо його умов у позичальника не виникало. Позивачем за зустрічним позовом не наведено обставин, які були замовчані або приховані банком та могли перешкодити вчиненню правочину. Також вважає, що зустрічна позовна заява подана до суду зі спливом терміну позовної давності, тому вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідач за первісним позовом в судові засідання не зявився. Представник відповідача в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, а зустрічний позов просив задовольнити з наведених у ньому підстав. В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просив відмовити, виходячи з того, що позивачем за первісним позовом здійснено невірний розрахунок заборгованості, який є необґрунтований та не доведений. З самого розрахунку заборгованості позичальника неможливо встановити, як саме розраховувалась сума заборгованості по кредиту, сума несплачених відсотків за користування кредитом, пеня. В наданому позивачем за первісним позовом розрахунку не зазначено усіх дат погашення відповідачем за первісним позовом тіла кредиту та відсотків за його користування. Зазначення даних обставин є необхідним, оскільки з моменту здійснення позичальником платежів по кредитному договору позивач за первісним позовом повинен був нараховувати відсотки вже на нову суму зобовязання. В наданому позивачем за первісним позовом розрахунку вказано платежі, які відповідач за первісним позовом ніколи не здійснював. В предмет доказування по даній справі входить не лише розмір заборгованості, а й правильність обчислення суми заборгованості та її складових у відповідності до умов договору. Зауважив, що такий розрахунок повинен бути наданий з розбивкою зазначених сум сплати та заборгованості за кожний місяць окремою строчкою у відповідності до графіку погашення кредиту протягом усього періоду, за який нараховувалась заборгованість. Таким чином, стверджує, що позивачем не надано ні належного розрахунку, ні жодного доказу, який би підтвердив факт заборгованості [PERSON], тому вимоги позивача за первісним позовом є необґрунтованими та не можуть бути задоволеними. Також. позивачем за первісним позовом невірно нараховано пеню в доларах США, оскільки за умови дотримання встановлених законодавством умов, виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак положення ч.2 ст.192. ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Також заявив, що позивачем за первісним позовом було пропущено строк позовної давності, оскільки рішенням суду від 7 липня 2009 року судом стягнуто з відповідача суму боргу за відповідним кредитом договором, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та з того часу пройшло більше трьох років протягом яких відповідачем не здійснювались платежі за договором кредиту, оскільки він був впевнений, що спір вже вирішений. На підставі наведеного просив відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний. Врахувавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення обох сторін, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №GSS0GK0000015, згідно якого банк надав позичальнику готівку через касу на строк до 20 січня 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4500,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту. (а.с.9-11) Відповідно до пункту 7.3 кредитного договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року забезпеченням виконання Позичальником зобовязань за даним Договором виступає іпотека квартири: 3-х кімнатна квартира, [ADDRESS]. (а.с.11). Згідно заочного рішення Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року №2-989/2009р. по цивільній справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення, з останнього в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року в сумі 200669 грн. 24 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартира №10 на вул. Краснопресненська 17 в м. Сміла Черкаської області, шляхом її продажу закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отримання витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України(а.с.71). Відповідно до копії витягу із статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», у звязку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». Судом встановлено, що зобовязання за спірним кредитним договором відповідач за первісним позовом належним чином не виконав, що сторонами по справі визнається, і, у відповідності до положень ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Також судом встановлено, що умови договору з Кредитного договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданого розрахунку на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача на день розгляду справи ПАТ КБ «ПриватБанк» суду не надав. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Таким чином, суд вважає, що банк не надав доказів, які б спростовували доводи позивача за зустрічним позовом в цій частині. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, або годинами. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три року. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, договір між сторонами про збільшення позовної давності не укладався, в звязку з чим при вирішенні даного спору судом застосовується загальна позовна давність. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, спірні правовідносини що виникли між позивачем та відповідачем у звязку з укладенням кредитному договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року в сумі 200669 грн. 24 коп. вже були предметом судового розгляду. Так заочним рішенням Смілянського міськрайнного суду Черкаської області від 07 липня 2009 року №2-989/2009р розглянуто позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], яким з останнього в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартира №10 на вул. Краснопресненська 17 в м. Сміла Черкаської області. Тобто позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом передбаченим ст. 589 ЦК України, щодо звернення стягнення на предмет застави, при цьому він скористався правом за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свої вимоги про дострокове виконання умов відповідного договору, з урахуванням сплати процентів, неустойки, відшкодування збитків завданих порушенням зобовязання. При цьому під час постановлення відповідного заочного рішення було зясовано обставини, щодо умов договору, визначено суми нарахувань із розшифруванням конкретних сум нарахувань (відсотки, пеня, комісія, страховка) за умовами договору. Таким чином, саме з моменту набуття законної сили відповідним заочним рішенням суду, сторони були обізнані щодо відповідних правовідносин, а саме тим, що позивач за первісним позовом вже скористався своїм правом на дострокову вимогу про погашення всієї суми заборгованості, та така вимога була задоволена, а відповідач був ознайомленим з умовами договору, які стосуються порядку розрахунку кожного конкретного платежу. З оглядну на викладене, саме з моменту постановлення відповідного рішення суду слід рахувати строк позовної давності як для позовних вимог первісного позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року між ПАТ КБ«ПриватБанк» та [PERSON] так і строку позовної давності для позовних вимог заявлених у зустрічному позові про визнання такого договору недійсним. Як встановлено судом, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 99686,77 доларів США заборгованості по кредитному договору №GSS0GK0000015 від 22 березня 2007 року лише 27 січня 2015 року, а [PERSON] із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів - 07 грудня 2015 року, тобто обидві сторони звернулись до суду через більше ніж 5 років з моменту коли їм було відомо про прушення тих прав, які вони просять захистити у даних позовах. За таких обставин, як ПАТ КБ «ПриватБанк», так і [PERSON], звернулися до суду з вищевказаними позовами після сплину строку позовної давності, що встановлена законодавством тривалістю у три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. 14 березня 2016 року представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.107-109). В цей же день, під час проведення судового засідання представник ПАТ КБ «ПриватБанк», позивача за первісним позовом, [PERSON] надав до суду заперечення на позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, в яких також просив застосувати до вимог [PERSON] строки позовної давності(а.с.117-119). Враховуючи, встановлені судом обставини справи, роз'яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, положення статті 266, частини 4 статті 267 ЦК України про те, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, та в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, слід відмовити.

Outcome: dismissed