Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

27.07.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Благодійної організації «Благодійний Фонд «Хало Траст Україна» (далі БО «БФ «ХАЛО ТРАСТ УКРАЇНА»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогул та відшкодування моральної шкоди, у якому просить суд: визнати його звільнення на підставі наказу за підписом менеджера (управителя) з персоналу відповідача від 23.06.2017 року № 16 к/у, неправомірним та скасувати його; поновити його на посаді керівника групи нетехнічного обстеження відповідача; стягнути з відповідача на його середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював у відповідача на посаді керівника групи нетехнічного обстеження. З 29.05.2017 року позивач прийнятий на військову службу за контрактом в військову частину [NUMBER] , який укладений на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. На підставі наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.05.2017 року № 29-РС позивач зарахований до списків особового складу частини. Разом з тим, наказом за підписом менеджера (управителя) з персоналу відповідача від 23.06.2017 року № 16 к/у позивача з 26.05.2017 року звільнено з посади керівника групи нетехнічного обстеження на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом або вступом на військову службу. Оскільки позивач, посилаючись на положення ч.3 ст. 119 КЗпП України своє звільнення вважає незаконним, тому звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки суду повідомлено не було. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач з 10.01.2017 року був прийнятий на посаду заступника керівника групи нетехнічного обстеження БО «БФ «ХАЛО ТРАСТ УКРАЇНА, відповідно до наказу про прийняття на роботу № 38к від 30.12.2016 року. Позивач уклав контракт на проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] у разу виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. На підставі наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.05.2017 року № 29-РС позивач зарахований до списків особового складу частини. Разом з тим, наказом за підписом менеджера (управителя) з персоналу БО «БФ «ХАЛО ТРАСТ УКРАЇНА від 23.06.2017 року № 16 к/у позивача з 26.05.2017 року звільнено з посади керівника групи нетехнічного обстеження на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом або вступом на військову службу. Відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Із змісту цієї норми вбачається, що для вирішення питання про наявність у працівника права на гарантії, передбачені нею, мають значення види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII ), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Статтею 2 Закону № 1932-XII встановлено, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони. Статтею 3 цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Положеннями статті 1 Закону № 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема визначено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення, наведеного у статті 1 Закону № 1932-XII, вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення. За таких обставин, висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу. Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 року № 183/98- ВР (далі Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст. 4 цього Закону, приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно зі ст. 10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання. Так, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу. Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Закон «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Згідно зі ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону. Відповідно до ст. 20 цього Закону на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби. Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу. Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб. Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18.12.2014 року почався особливий період, рішень про закінчення якого на час розгляду справи Президент не приймав. Навпаки, Указами Президента від 06.05.2014 року, від 21.07.2014 року та від 14.01.2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас. Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації, було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26.09.2016 року. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі цих Указів Президент не приймав. Така ж позиція щодо визначення дії особливого періоду викладена в листі Міноборони від 20.10.2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року в справі № 800/582/14, який, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період. Крім того, на час укладення контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 року, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 року № 183/98- ВР кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Таким чином, на час укладення контракту позивачем існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду даного спору. Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації ч.3 ст. 119 КЗпП України, пов`язує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади у БО «БФ «ХАЛО ТРАСТ УКРАЇНА», тому у відповідача не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п.3 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, а тому його трудові права підлягають захисту шляхом поновлення на роботі на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України. Разом з тим, посилання представника відповідача на недоведеність факту порушення конституційних прав позивача, а відтак і відсутність підстав для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з врахуванням обставин даної справи, є необґрунтованими, оскільки проведене з порушенням вимог чинного законодавства звільнення позивача з посади свідчить про порушення його прав. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п.8 Порядку). Згідно з наказом відповідача про прийняття на роботу позивача, оклад (тарифна ставка) [PERSON] становить 13110,00 грн. Тобто, середньомісячна заробітна плата, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням [PERSON] , складає 13110,00 грн. Разом з тим, на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України та у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.05.2017 року по 21.11.2017 року. Середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 місяці, передуючі звільненню становить 639,51 грн. (13110,00 грн. Х 2 місяці (березень-квітень) / 41 робочий день). На час ухвалення судом рішення 21.11.2017 року, [PERSON] не працює 124 робочих днів, тому за вимушений прогул підлягає стягненню 79299,24 грн. (124 дні 639,51 грн.) без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Таким чином, суд вважає, що позов в частині вимог про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та зобов`язання здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, які були надані у пунктах 9, 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13.01.2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із незаконним звільненням позивача, останньому була завдана моральна шкода. При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, часу і зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, тривалість вимушеного прогулу. Враховуючи усі встановлені судом у справі обставини, ступеню перенесених позивачем страждань, суд вважає за необхідне позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн. Також, в порядку, визначеному ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2712,99 грн. Крім того, враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді керівника групи нетехнічного обстеження БО «БФ «ХАЛО ТРАСТ УКРАЇНА» та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 13110,00 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Outcome: partial