Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

26 травня 2015 року позивачка звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з вище зазначеним позовом (т. 1 а.с. 2-4)в якому просить: -Поновити строк на оскарження наказу директора ДП Іллічівський морський торговельний порт від 26.01.2015р. за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП Іллічівський морський торговельний порт від 26.01.2015р. за № 46/0 про її переміщення; -Визнати наказ директора ДП Іллічівський морський торговельний порт від 26.01.2015р. за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису четвертого терміналу посади тальмана, яку займала вона незаконним та скасувати; -Визнати наказ директора ДП Іллічівський морський торговельний порт від 26.01.2015р. за № 46/0 про її переміщення незаконним та скасувати; -Визнати наказ першого заступника директора підприємства від 21.04.2015р. за № 228/О-2 про припинення трудового договору та її звільнення по п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; -Поновити її в ДП «Іллічівський морський порт» на посаду тальмана четвертого терміналу; -Стягнути з ДП Іллічівський морський торговельний порт на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.02.2015р. по час постановляння рішення суду; -Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі піддати до негайного виконання. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі спірних наказів, відповідач проводить збільшення робочих місць та штату працівників на третьому терміналі порту який ліквідується, шляхом виключення з штатного розпису структурних підрозділів порту певний перелік робочих місць та посад. В звязку із змінами в організації виробництва і праці, переміщає та зараховує її до штату іншого структурного підрозділу порту і надав їй роботу як працівнику третього терміналу на посаду тальмана третього терминалу, що не обумовлено умовами трудового договору який діє між нею та відповідачем. Такі дії відповідача позивачка з посиланням на ст. 32 та ч. 1 ст. 40 КЗпП України вважає як переведення і скорочення чисельності працівників та штату, яке потребує не тільки її згоди, а і її попередження не пізніш як за два місяці до впровадження відповідачем відповідних змін, а Незалежну профспілку працівників Іллічівського морського торгівельного порту членом якої вона є за три місяці. Також позивачка зазначила, що починаючи з 06.02.2015р. в звязку з її відмовою виконувати наказ про переведення, відповідач неправомірно не допускав її до роботи обумовленою трудовим договором та не нараховував і не виплачував їй заробітну плату, що є також порушенням її трудових прав. Позивачка просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі а розгляд справи провести за її відсутності (т.1, а.с. ). Відповідач проти задоволення позову заперечував (т. 1 а.с. 93-99,188-190 т.2 а.с. 71-80) мотивуючи тим, що позивачка пропустила строк позовної давності на оскарження наказу № 46-О від 26.01.2015р., а також посилаючись на судову практику зазначив, що у звязку з виданням наказів від 26.01.2015р. за № 33 та 46-О на підприємстві ДП «ІМТП» не відбулося скорочення кількості посад та чисельності працівників, а переміщення позивача з одного структурного підрозділу підприємства в інший відбувалося в межах діючого законодавства України. Треті особи профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, [PERSON] та [PERSON] підтримали заперечення відповідача і просили в задоволенні позовних вимог позивачці відмовити в повному обсязі (т. 1 а.с. 230-233, т. 2 а.с. 48-49, 71). Третя особа Незалежна профспілка працівників ІМТП підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити (т. 3 а.с. 5-7, 55-58). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року, у задоволені позову позивачу відмовлено. Постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року, касаційна скарга позивача задоволена частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року в частині відмови у задоволені позову про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2016 року залишено без змін. Суд, дослідивши та перевіривши докази, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини, та вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 22 серпня 2014р. між відповідачем та профспілками (третіми особами по справі) було укладено угоду про співробітництво якою встановлюються соціальні гарантії працівників третього терміналу порту вразі їх переведення за їх бажанням до ТОВ «ТРАНСГРЕЙТЕРМИНАЛ» (т. 1 а.с. ). 23 січня 2015 року відповідачем було видано наказ про зміни в організації виробництва та праці за № 28, відповідно до якого п. 1 цього наказ передбачено ліквідацію з 23.04.2015р. структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т. 1а.с. ). 26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ № 33 про переміщення працівників підприємства відповідно до якого п.п. 1, 2 цього наказу передбачено збільшення робочих місць та посад у структурному підрозділі порту «3 термінал» за рахунок виключення із штатних розписів інших структурних підрозділів порту перелік робочих місць та посад (т. 1 а.с. ). 26 січня 2015 року відповідачем було видано наказ № 46-О про переміщення позивачки на постійно в структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана третього терміналу, з оплатою за штатним розписом з багатозмінним цілодобовим режимом роботи (т. 1 а.с. 11, 116). 21 квітня 2015 року відповідачем було видано наказ № 228/О 2 про припинення трудового договору та звільнення позивачки з 25 квітня 2015 року по п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі змінами в організації виробництва і праці (т. 1 а.с. 13). Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанції підчас нового розгляду справи. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує у тому числі питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно до ст. 31 КЗпП України, власник або уповноважений на то орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленою трудовим договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим на то органом у випадку змін в організації виробництва та праці, втому числі при скороченні чисельності або штату працівників. Як вбачається з матеріалів справи (т. 1а.с. ) відповідачу було відомо про те, що позивачка відмовилась від переміщення на третій термінал порту та про те, що позивачка виходила на роботу на своє робоче місце з якого вона була переміщена. Таким чином, з урахуванням вище зазначених норм матеріального права, в разі відмови працівника від переміщення чи переведення, роботодавець не має права утримувати працівника на підприємстві і зобовязаний діяти в межах закону та невідкладно прийняти заходи щодо вивільнення працівника в установленому законом порядку або продовжити виконання та забезпечування умов нерозірваного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Позивачка є членом Незалежної профспілки працівників Іллічівського морського торгівельного порту, що не заперечується відповідачем (т.2 а.с. 33-35). Відповідно до п. 23 Статуту зазначеної профспілки та рішенню президії Незалежної профспілки працівників ІМТП зазначеного в протоколі № 14 від 22.07.2015р., питання стосовно розгляду поданнів роботодавця на отримання попередньої згоди на звільнення працівників які не входять до складу виборних органів профспілки та його структурних утворень покладено саме на Президію Незалежної профспілки працівників ІМТП (т.1 а.с.). Таким чином належним органом який надає згоду на звільнення позивача чи відмовляє в наданні такої згоди є Президія Незалежної профспілки працівників ІМТП. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Верховним Судом в Постанові від 23 січня 2018 року якою справа направлена на новій розгляд до суду першої інстанції, відповідач знаючи про те, що позивачка є членом Незалежної профспілки працівників ІМТП з відповідним поданням до виборного органу даної профспілки на отримання попередньої згоди на її звільнення не звертався. Позивачка була звільнена відповідачем без попередньої згоди виборного органу Незалежної профспілки працівників ІМТП, що не заперечується відповідачем (т. 2 а.с. 33-35,). Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Таким чином, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника. Саме таку правову позицію, висловив Верховний Суд України в Постанові від 1 липня 2015 року по цивільній справі № 6-119цс15. Таким чином, виходячи з вище зазначених норм матеріального права та правової позиції Верховний Суд України, обєм аргументації з правовим обґрунтуванням незаконності звільнення працівника немає значення, звільнення працівника без згоди виборного органу профспілкової організації допускається тільки в разі відсутності в рішенні виборного органу аргументації з посиланням на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника. Відповідно до протоколу засідання Президії Незалежної профспілки працівників ІМТП за № 4 від 13.01.2016р. який надано профспілкою за запитом Іллічівського міського суду Одеської області, профспілковий орган не надав згоду на звільнення позивачки (т.2, а.с. 33-35). Таке рішення профспілковий орган з посиланням на норми матеріального права та судову практику обґрунтував втому числі і тим, що ДП «ІМТП» грубо порушено трудові права членів Незалежної профспілки та самої профспілки, та передбачені процедури ст. ст. 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України, ст. 22, 39 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії їх діяльності». Таким чином суд приходе до висновку, що обґрунтування відмови Президії Незалежної профспілки працівників ІМТП на звільнення позивачки, містить не тільки правове обґрунтування незаконності її звільнення, але містить достатньо чітку аргументацію даної відмови. Відповідно до п. 15 Постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 зі змінами, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Що стосується, доводів відповідача, що Президії Незалежної профспілки працівників ІМТП вийшла за межі своїх повноважень з посиланням на рішення Іллічівського міського суду Одеської області по цивільній справі № 501/5052/14-ц за позовом [PERSON] до ДП «ІМТП» та Ухвалу ВС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 травня 2015 року справа № 6-7433св15 то суд відноситься до них критично так як у відповідності до ст. 12 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілки самостійно організовують свою діяльність, проводять збори, конференції, з'їзди, засідання утворених ними органів, інші заходи, які не суперечать законодавству. Забороняється втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об'єднань у статутну діяльність профспілок, їх організацій та об'єднань. Таким чином, суд виходячи з вищезазначеної норми Закону не має повноважень надавати будь яку оцінку чинному рішенню профспілкового органу який регулює та організовує діяльність його органу і прийняття якого є його виключним правом. Окрім того, суд не бере до уваги доводи відповідача проте, що відмова Незалежної профспілки працівників ІМТП від 10.04.2015р. за № 70/25 на лист Служби управління персоналом за № 321/112-10 від 08.04.2015р. (т.1 а.с.) є прямим зловживанням своїми правами які направлені на позбавлення можливості відповідача на звернення до профспілки з поданням за надання згоди на звільнення, так як відмова на лист у відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» є правом профспілки і не позбавляє відповідача обовязку виконати процедуру яка передбачена ст. 43 КЗпП України та звернутися до профспілки з відповідним поданням. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу про звільнення позивачки, підставою розірвання трудового договору по п.1 ст. 40 КЗпП України є наказ № 28 від 23.01.2015р. (т.1 а.с. ). Відповідно з п.п. 1, 3.2, 3.4 даного наказу на підприємстві проводиться ліквідація третього терміналу з усіма робочими місцями та посадами та вносяться відповідні зміни до організаційної структури ДП «ІМТП». Тобто ці зміни не повязана з ліквідацією ДП «ІМТП» чи його реорганізацією як юридичної особи. Таким чином ліквідація структурного підрозділу третього терміналу в ДП «ІМТП» не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (реорганізаційної) структури ДП «ІМТП». На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників третього терміналу п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у звязку з такими змінами при умові дотримання відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 , ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України. Саме таку правову позицію виклав ВС України у Постанові від 27 червня 2012 року по цивільній справі за № 6-65 цс 12. Позивачка була звільнена з підприємства по п.1 ст. 40 КЗпП України в звязку зі змінами в організації виробництва і праці, що є недопустимим, так як при зміні внутрішньої (реорганізаційної) структури підприємства працівники підлягають звільненню з підстав скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України яка викладена в Постанові від 09 грудня 2015 року по цивільній справі 6-2123цс15, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Таким чином суд приходе до висновку, що саме з вини відповідача позивачка більш як два місяці була позбавлена можливості працювати, так як відповідач не мав правових підстав утримувати позивачку на підприємстві в разі її відмови від переміщення яке у відповідності до наказу начальника порту № 33 від 26.01.2015р. також повязане у звязку зі змінами в організації виробництва і праці а звільнення відбулось без згоди Незалежної профспілки працівників ІМТП членом якої вона є. Що стосується доводів відповідача та третьої особи стосовно того, що нарахування заробітної плати відбувається на підставі табелів обліку робочого часу з посиланням на судову практику а саме рішення від 24.10.2014р. по справі № 182/7172/13-ц, рішення від 17.12.2014р. по справі № 521/4094/13-ц, Ухвалу ВС України від 30.07.2008р., то суд відноситься до них критично так як ці рішення стосуються іншого предмету спору, де предметом спору є стягнення не виплаченої заробітної плати а не визнання наказів про переміщення та звільнення незаконними поновлення на роботі та стягнення часу вимушеного прогулу виплата якого регулюється у порядку ст. 235 КЗпП України. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92р. зі змінами, У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної(годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно до пп. б) п. 4 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. до розрахунку не входять одноразові виплати які носять компенсаційний характер та які нараховуються з метою відшкодування працівникам матеріальних витрат повязаних з виконанням трудових чи інших передбачених законом обов'язків, та характер допомоги (за невикористану відпустку, вихідна допомога, матеріальна допомога тощо) ст. ст. 44, 83, 120, 121,125 КЗпП України. Премії, винагороди та інші заохочувальні виплати які повязані з виконанням виробничих завдань і функцій відповідно до п. 3 даної Постанови включаються до розрахунку. Тобто, всі виплати втому числі одноразові які повязані з виконанням виробничих завдань і функцій (високі досягнення в праці; високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою та інші, виробничі премії; одноразова винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо), включаються до розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи (т.3.а.с.14-16) у відповідності до додатку 3 Колективного договору ДП «ІМТП», основною умовою нарахування виробничої премії на підприємстві є наявність чистого прибутку в цілому по порту з урахуванням фінансових можливостей. 12.12.2014р. відповідачем видано наказ № 191-К «Про заохочення працівників підприємства з якого вбачається, що нарахування даної премії відбувалося на підставі Колективного договору ДП «МТП» у звязку з прибутковістю економіки ДП «МТП» з урахуванням фінансових можливостей підприємства, що свідчить про виробничий характер даної премії, адже наявність в наказові двох умов нарахування даної премії(прибуток та фінансова можливість)у відповідності до додатку 3 Колективного договору ДП «ІМТП» є основою виробничого преміювання працівників підприємства(т.3 а.с.12). Окрім того, у відповідності до бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за Формою 2 (т. 3 а.с. 8-9), позивачеві що місячно нараховується одноразове заохочення за рахунок виробництва, яке згідно з Додатком 16 Колективного договору ДП «ІМТП» (т. 3 а.с. 17) нараховується за якісне і завчасне виконання встановлених особливо важних виробничих завдань, повязаних з виробничою діяльністю порту і сфери обслуговування. Відповідно пп. а) п. 4 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» до розрахунку не включаються виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру),що не входять в обов'язки працівника. Незважаючи на те, що суд розяснив представникам відповідача їх права та обовязки передбачених ст.ст. 83, 84 ЦПК України (т.3 а.с. 26- 38) стосовно надання всіх доказів разом з відзивом, відповідачем так і не надано доказів, що вищезазначені виплати на підставі Колективного договору порту приурочені конкретним знаковим та ювілейним датам на підприємстві і повязані з виконанням окремих доручень (одноразового характеру),що не входять в обов'язки позивача. Таким чином суд приходе до висновку, що премія за грудень місяць 2014р. в розмірі 3081грн., одноразове заохочення за рахунок виробництва за грудень місяць 2014р. в сумі 487, 61грн. та в січні місяці 2015р. в сумі 365,71 є виробничими заохоченнями (преміями) і у відповідності до п. 3 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. включається до розрахунку. З вищезазначеним висновком погодився Верховний Суд залишаючи Постановою від 27 червня 2018 року в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2017р. по аналогічній за фабулою цивільній справі за № 501/2484/15-ц. Відповідно до\~п.\~10\~Постанови КМ\~України «Про\~затвердження порядку\~обчислення середньої\~заробітної плати»\~за №\~100\~від 08.1995р.,\~у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Так відповідно до бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за Формою 2 (т. 3 а.с.8-9), середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу складає: Так відповідно до бухгалтерських довідок ДП «ІМТП» за Формою 2, середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу складає: Грудень 2014р.з/п. 5795,88 грн. Січень 2015р. з/п. 3877,75 грн. Середньомісячна заробітна плата складає: (5795,88 +3877,75) : 2 = 4836,82 грн. В грудні було 20,63 робочі зміни, в січні було 20,63 робочі зміни, загальна кількість р/з складає 41,26 р/з. Середня кількість робочих змін складає:41,26 : 2 = 20,63 р/з. Середньоденний заробіток працівника складає:4836,82: 20,63 = 234,46 грн. Кількість часу вимушеного прогулу з 25.04.2015р. по 05.03.2018р. складає: 20,63 х 33 + 25 = 705,79 р/з. Середній заробіток за час вимушеного прогулу: З 25.04.2015р. по 31.01.16р. складає; 20,63 х 9 + 4 = 189,67р/з х 234,46 = 44470,03грн. З 01.02.2016р. на підставі наказу директора порту від 12.02.2016р. за № 113 відбулося підвищення тарифних ставок на коефіцієнт 1,35, що призвело до збільшення середньоденної заробітної плати позивача 234,46 х 1,35 = 316,53 грн. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2016р. по 28.02.2017р. складає; 20,63 х 12 +19 = 266,56р/з х 316,53 = 84374,24 грн. З 01.03.2017р. на підставі наказу директора порту від 17.02.2017р. за № 92 відбулося підвищення тарифних ставок на коефіцієнт 1,11, що призвело до збільшення середньоденної заробітної плати позивача 316,53 х 1,11 = 351,35грн. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2017р. по 05.03.2018р. складає; 20,63 х 12 + 2 = 249,56 х 3351,35 = 87682,91 грн. Загальна сума часу вимушеного прогулу складає: (44470,03+ 84374,24) + 87682,91 = 216527,24 3929,66 (сума розрахункових при звільненні) = 212597,58грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 212597,58 грн. З вищезазначеною методикою проведення розрахунку погодився Верховний Суд залишаючи Постановою від 27 червня 2018 року в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11.12.2017р. по аналогічній за фабулою цивільній справі за № 501/2484/15-ц.

Outcome: approved