Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

28 лютого 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 01 березня 2019 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 04 березня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та інших учасників /а. с. 67-68/. Предметом спору є визнання правовідносин за кредитним договором № 982ф/01-2013 від 11 липня 2013 року, укладеним [PERSON] та ПАТ «Банк Камбіо», припиненими та відновлення становища, що існувало до прийняття наказу уповноваженої особи № 109 від 18 липня 2018 року про затвердження Акту Комісії з перевірки правочинів (договорів) на предмет нікчемності від 18 липня 2018 року, зобов`язавши ПАТ «Банк Камбіо» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Северина Ю. П. виключити з бухгалтерського обліку банку за рахунками обліку кредитів (згідно з Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України) кредитну заборгованість [PERSON] . Одночасно із позовною заявою подано до суду і заяву про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 05 лютого 2019 року задоволена /а. с. 70-73/. 27 березня 2019 року від відповідача ПАТ «Банк Камбіо» до суду надійшов відзив на позов, у якому вимоги не визнано, представник просив відмовити у їхньому задоволенні /а. с. 80-129/. Окрім того, представник відповідача 23 квітня 2019 року подав до суду заяву про скасування заходів забезпечення позову, вмотивоване тим, що дії, щодо вчинення яких накладено заборону судовим рішенням у порядку вжиття заходів забезпечення позову, є функціями Фонду, передбаченими спеціальним законом - Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» /а. с. 131-139а/. Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року вжиті заходи забезпечення позову ухвалою від 05 лютого 2019 року скасовано /а. с. 141-143/. 20 червня 2019 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача та зобов`язано представника відповідача надати у наступне судове засідання виписку з консолідованого кореспондентського рахунку банку № [NUMBER] на початок дня 11 вересня 2014 року із зазначенням вхідного залишку оборотів по рахунку на кінець банківського дня та внутрішній нормативний акт банку, який регламентує порядок виконання внутрішньобанківських переказів /а. с. 156-157, 158-159/. 26 листопада 2019 року представником відповідача ПАТ «Банк Камбіо» повідомлено про можливість виконання ухвали суду від 20 червня 2019 року лише у частині і надано у судовому засіданні довідки про суму залишку на кореспондентському рахунку банку, відкритому в НБУ, на початок операційного дня 11 вересня 2014 року, на кінець вказаного операційного дня, про суму залишків коштів на рахунках каси, а також інформацію щодо зобов`язань, що обліковуються за позабалансовими рахунками та не виконані у строк з вини банку на початок і кінець операційного дня 11 вересня 2014 року /а. с. 172-175/. Сторона позивача скористалася своїм правом на подання відповіді на відзив, яка надійшла до суду 17 січня 2020 року, і вказала, що перевірка правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснюється виключно під час дії тимчасової адміністрації банку і серед повноважень ліквідатора відсутні такі повноваження. Окрім того, безпідставним є посилання на пункт 1 частини третьої статті 38 вказаного Закону, оскільки суть правовідносин полягала у задоволенні вимог заставодержателя за рахунок предмета застави - передачі у розпорядження банку коштів, яким погашено зобов`язання боржника [PERSON] за кредитним договором. Також вказано, що у результаті сплати коштів відповідно до договору застави майнових прав, позивач має право на отримання у майбутньому задоволення своїх вимог не від банку, а від [PERSON] , оскільки до заставодавця переходить право регресної вимоги, що прямо передбачено законодавством, а тому не є наданням переваг (пільг), що виключає застосування до спірних правовідносин положень пункту 7 частини третьої статті 38 спеціального Закону. До того ж, наслідком порушення приписів постанови Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПТА «Банк Камбіо» у частині проведення розрахунків в інший спосіб, ніж це передбачено її приписами, що свідчить про наявність ознак нікчемності спірних правочинів згідно з пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» може бути застосування Національним банком України до банку-порушника заходів впливу за порушення банківського законодавства, відповідно до статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення № 346, однак не визнання правочину нікчемним. Також стороною позивача вказано, що неможливо здійснювати внутрішньобанківські перекази через систему електронного платежів Національного банку з використанням консолідованого кореспондентського рахунку, але відсутні підставі для висновків про обов`язкове проведення внутрішньобанківських розрахунків через кореспондентський рахунок банку, відкритий в Національному банку України. Окрім того, у законодавстві України відсутнє визначення «реальних» або «нереальних» коштів, грошові кошти, які були власністю позивача та були реально наявними на його рахунку, були належним чином та відповідно до чинного законодавства України, переказані та зараховані на рахунки, на яких обліковувалася заборгованість позичальника за кредитним договором, що відображено у виписках з рахунків. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у заявах по суті, зазначив, що станом на 11 вересня 2014 року заборгованості за кредитним договором не було і невідомо про причини погіршення матеріального становища позичальника [PERSON] . Представник відповідача, третя особа, її представник у судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце розгляду справи, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що 11 липня 2013 року [PERSON] та ПАТ «Банк Камбіо» укладено кредитний договір № 982ф/01-2013 про надання кредиту у сумі 3 130 000, 00 грн на споживчі потреби, зі сплатою за користування кредитом 18, 5 % річних, строком повернення кредиту визначено 30 листопада 2015 року /а. с. 12-13/. У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитним договором, банком укладено з [PERSON] договір іпотеки від 11 липня 2013 року щодо квартири [ADDRESS] та парковочне місце № 1 у цокольному поверсі блокованого секційного житлового будинку літ. А-5, що знаходиться за цією ж адресою, та [PERSON] - договір поруки б/н від 11 липня 2013 року і договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти) б/н від 20 серпня 2014 року, відповідно до якого предметом забезпечення виступають належні заставодавцю майнові права - право вимоги грошових коштів по договору № 20-306 строкового банківського вкладу (депозиту) «CLASSIC-НАКОПИЧУВАЛЬНИЙ» від 11 липня 2013 року /а. с. 15, 16, 17-18, 19, 20-35/. Постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора», і заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобов`язано банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок № [NUMBER] , який відкритий в Національному банку України /а. с. 103-104/. У позовній заяві наведено, що 11 вересня 2014 року [PERSON] за погодженням з позичальником [PERSON] , у зв`язку із погіршенням майнового стану останньої та з метою недопущення нарахування банком пені, внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, звернулася до банку із заявою про направлення належних їй грошових коштів, які були розміщені у банку, відповідно до депозитного договору та передані у заставу банку на підставі договору застави майнових прав у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 130 000, 00 грн /а. с. 36, 37-48/. Цього ж дня [11 вересня 2014 року] банк виконав вимоги заяви [PERSON] і перерахував з її рахунку на рахунок позичальника - [PERSON] суму у розмірі 3 130 000, 00 грн, якими погашено заборгованість за основною сумою кредиту і окремо за проценти - 01 вересня 2014 року 49 179, 59 грн, 03 вересня 2014 року 3 172, 88 грн, 11 вересня 2014 року 12 691, 51 грн. Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року за № 603/БТ ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії проблемних і запроваджено обмеження у діяльності Банку, зокрема, погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями Банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодженням із куратором банку /а. с. 96-98/. На підставі постанови Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року № 782 «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 04 грудня 2014 року прийнято рішення № 140 про запровадження з 05 грудня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Камбіо». 16 липня 2018 року банком видано наказ № 108, яким було створено комісію для підготовки, аналізу та узагальнення аналітичної інформації щодо правочинів укладених Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації Банку, які можуть містити ознаки нікчемності /а. с. 109-110/. За результатами проведеної перевірки 18 липня 2018 року складено Акт комісії з перевірки правочинів. У даному Акті Комісія зробила висновок, що окремим кредиторам було надано переваги (пільги), не передбачені для них Законом, у тому числі [PERSON] і [PERSON] , шляхом відступлення права вимоги за кредитним договором. Також 18 липня 2018 року видано наказ № 109, згідно з яким затверджено Акт комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18 липня 2018 pоку, відповідно до якого виявлено ознаки нікчемності у тому числі у таких договорах: - правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки, посвідченим 11 липня 2013 року Тюріною В. Б. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, за реєстровим № 1819, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» і [PERSON] щодо предмету іпотеки - трикімнатна квартира [ADDRESS] - правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки, посвідченим 11 липня 2013 року Тюріною В. Б. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, за реєстровим № 1821, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» і [PERSON] щодо предмету іпотеки - парковочне місце № 1, площею 46,4 кв.м. у цокольному поверсі блокованого лекційного житлового будинку літ. А-5, що розташоване за адресою [ADDRESS] ; - правочин щодо дострокового припинення/розірвання Договору строкового банківського вкладу (депозиту) 20-306 від 11 липня 2013 року (строком дії до 01 грудня 2015 року), вкладник [PERSON] ; - договір застави майнових прав та відступлення права вимоги від 20 серпня 2014 року, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» і [PERSON] щодо предмету застави - майнові права, право вимоги грошових коштів по Договору строкового банківського вкладу (депозиту) 20-306 від 11 липня 2013 року, вкладник [PERSON] . Як і неодноразово, 14 лютого 2019 року Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 350 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» строком на один рік з 02 березня 2019 року до 01 березня 2020 року включно. Як зазначено у позовній заяві, позивачу випадково стало відомо з відкритих джерел мережі Інтернет, а саме з паспорту відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги ПАТ «Банк Камбіо», запланованих на 11 березня 2019 року, який розміщено за посиланням: http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/22-kambio/41297-asset-seli-id-189030, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомляє про проведення відкритих торгів (голландського аукціону) з продажу наступних активів, що обліковуються на балансі ПАТ «Банк Камбіо», а саме (в тому числі) прав вимоги за кредитним договором 982ф/01-2013 від 11 липня 2013 року, укладеним з фізичною особою, в забезпечення якого передано квартиру, загальною площею 141,4 кв м, житловою площею 82, 0 кв м, що розташована за адресою [ADDRESS] та парковочне місце площею 46, 4 кв м у цокольному поверсі блокованого секційного житлового будинку, що розташоване за адресою [ADDRESS] , з номером лоту: F31GL38733 за початковою (стартовою ціною) 5 592 152, 33 грн та мінімальною - 1 118 430, 47 грн /а. с. 49-50, 51-52/. Встановлено, підставою для продовження обліку банком заборгованості позичальника за кредитним договором є те, що у правочинах щодо погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором виявлено ознаки нікчемності, передбачені пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Дійсно, повідомленням про нікчемність правочину та застосування наслідків нікчемності від 05 жовтня 2018 року повідомлено, що затверджено акт комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18 липня 2018 року, яким виявлено ознаки нікчемності у правочині щодо дострокового припинення / розірвання договору строкового банківського вкладу (депозиту) 20-306 від 11 липня 2013 року і застосовано наслідки нікчемності правочинів, тому і було здійснено зворотні транзакції по рахунках за нікчемним правочином /а. с. 55, 56-58, 59-61/. В якості обґрунтування наявності таких підстав, для визнання вищезазначених правочинів, Уповноважена особа у повідомленні про нікчемність зазначила, що у зв`язку із незадовільним станом платіжної дисципліни банку у період здійснення нікчемних правочинів та у наступному віднесення банку до категорії неплатоспроможних, свідчить про фінансову неспроможність банку виконати платіжні документи клієнтів / повернути вкладникам кошти, що обліковувалися на депозитних рахунках. Більше того, зважаючи на якість кредитного портфелю банку, мали місце цілком обґрунтовані ризики незадоволення кредиторських вимог клієнтів банку у процесі його ліквідації. Однак, внаслідок погашення заборгованості (коштами сумнівними, а то й неможливими до повернення банком) за кредитним договором [PERSON] здобула право вимоги до позичальника, забезпечене договорами іпотеки, що безумовно свідчить про те, що вона отримала переваги (пільги) прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами. Сторона позивача стверджує, що зазначене не відповідає дійсності, оскільки жодних переваг (пільг) прямо не встановлених законодавством чи внутрішніми документами банку позивач не отримувала, Уповноваженою особою помилково застосовано норму пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до правовідносин сторін, позивач же правомірно реалізував право розпорядження своїм майном - грошовими коштами, які йому належали на праві власності та обліковувалися на рахунках банку, для погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, відповідно до чинного законодавства України, умов договору поруки та договору застави майнових прав. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У відповідності з частиною першою ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що були встановлені договором. Частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першої ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною п`ятою ст. 4 Цивільного кодексу України визначено, що інші органи державної влади України, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Так, частиною другою ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ст. 216 Цивільний кодекс України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсності. Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Відповідно до висновку, зробленого Верховним Судом та викладеному у постанові від 26 липня 2018 року у справі № 911/954/16, з огляду на законодавче визначення їх саме як «критеріїв для визначення нікчемними договорів (правочинів)», суд вважає, що здійснюючи судовий контроль на предмет нікчемності правочинів за ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судам належить перевіряти усі критерії визначені законодавцем відповідно до даної норми. Відповідно до приписів пункту 1 частини третьої ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, у разі, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора» було: - заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; - зобов`язано банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок № [NUMBER] , який відкритий в Національному банку України. Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року за №603/БТ ПАТ «БАНК КАМБІО» віднесено до категорії проблемних, запроваджено певні обмеження у діяльності Банку, зокрема: - погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями Банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодженням із куратором Банку. Відповідно до частини четвертої ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк України мав право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок. Тобто, зобов`язання проведення розрахунків через консолідований кореспондентський рахунок та заборона використання прямих кореспондентських рахунків не є тотожними поняттями. Поняття консолідованого кореспондентського рахунку закріплено в Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 16 серпня 2006 року № 320. Так, консолідований кореспондентський рахунок - кореспондентський рахунок, що відкритий у Національному банку і на якому об`єднані кошти банку та його філій для роботи банку у системі електронних платежів за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку. Так, суд погоджується з доводами сторони відповідача, що з урахуванням обмежень, встановлених Постановою Правління Національного банку України № 510/БТ від 19 серпня 2014 року, саме на консолідованому кореспондентському рахунку № [NUMBER] кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження та саме на цей рахунок мали б надходити. Розрахунки за усіма договорами (у тому числі і тими, які є предметом розгляду даної справи) мали проводитися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку, відкритого в ПАТ «Банк Камбіо», на кореспондентський рахунок банку, з котрого в подальшому кошти спрямовувались на рахунок («Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами»), відкритого також у ПАТ «Банк Камбіо», а потім, в свою чергу, на позичкові рахунки боржника. Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, за дебетом балансового рахунку 1200 «Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України» проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів. На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку, що означає те, що всі кошти, які надходять на користь банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в Національному банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо. Відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок у тому числі відкритий в цьому ж банку. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами Національного банку України. Під поняттям платоспроможності розуміється спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов`язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної. Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов`язаннями у зв`язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат. Так, в силу приписів Інструкції, затвердженої Постановою Національного банку України «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 21 січня 2004 року № 22, безготівкові розрахунки це - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. Преамбулою цієї ж Інструкції визначено, що розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. У свою чергу платіжне доручення - де розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Разом з тим п. 1.12 вказаної Інструкції № 22 визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку. Тобто, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується. Погашення заборгованості за кредитним договором відбувалось за рахунок депозитних коштів, зважаючи на те, що перерахування коштів проводилось в межах банку, в період очевидної неспроможності виконання ним своїх грошових зобов`язань, без залучення реальних коштів на оплату договору. Отже, таким погашенням було порушено суть та мету встановлених постановою Правління Національного банку України № 510/БТ від 19 серпня 2014 року обмежень щодо прийняття розрахунків за договорами виключно через кореспондентський рахунок НБУ. Оскільки здійснення розрахунку за вищезазначеними договорами відбулося у межах банку, реального надходження коштів на рахунок банку не відбулося, а було здійснено коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань. Крім того, сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплаченим, в даному випадку навіть за наявності відмітки банку про проведення банківської операції без належного урахування наведеного вище. Враховуючи реальну спроможність банку виконувати свої зобов`язання перед клієнтами (вкладниками), пряму заборону використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки, обов`язок здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок № [NUMBER] , відкритий у Національному банку України, 11 вересня 2014 року відбулось передчасне звернення стягнення на предмет застави без направлення коштів на кореспондентський рахунок Національного банку України. Таким чином, незважаючи на те, що у банку були підтверджені низькі показники ліквідності, а Кредитний договір уже був забезпечений згідно договорів іпотеки, строк виконання Кредитного зобов`язання не настав, відбулось умовне звернення стягнення на предмет застави - яке фактично було безоплатним відступленням права вимоги за Кредитним договором, без реального надходження грошових коштів. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань. Таким чином, з урахуванням наведених вище приписів чинного законодавства [PERSON] за депозитним договором є саме кредитором банку. При цьому, залишки грошових коштів на депозитному рахунку фізичної особи в сумі понад 200 000, 00 грн (не підпадають під встановлені державою гарантії), а значна сума загальних кредиторських вимог надавала підстави вважати, що існували ризики неможливості повного або часткового задоволення вимог кредитора - фізичної особи ( [PERSON] ) у випадку прийняття рішення щодо ліквідації банку. Положеннями ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», законодавець визначив, що усі кредиторські вимоги вкладників - фізичних осіб (в сумі понад 200 000, 00 грн) до неплатоспроможного банку задовольняються у ліквідаційній процедурі у четверту чергу відповідно, що значно зменшує вірогідність задоволення таких вимог. Також суд приходить до висновку, погоджуючись із доводами наведеними представником банку, що укладення договору застави та відступлення права вимоги відбулось з метою надання вкладнику можливості позачергового задовольнити свої грошові вимоги, оскільки станом на день вчинення нікчемних правочинів банк вже мав фінансові проблеми, у зв`язку із чим було призначено куратора Національного банку України та посилено контроль за діяльністю банку, і останній мав значні фінансові проблеми щодо виконання грошових зобов`язань. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права. За статтею 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач зобов`язаний повідомити в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, боржника та інших обтяжувачів відповідного права грошової вимоги про свій намір набути на свою користь таке право. При зверненні стягнення на право грошової вимоги в порядку, передбаченому цією статтею, вимоги статті 28 цього Закону щодо обов`язку боржника передати предмет обтяження у володіння обтяжувачу не застосовуються. Після закінчення строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, обтяжувач з вищим пріоритетом, який висловив намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, надсилає письмове повідомлення всім особам, які повинні виконати вимоги за відповідним правом грошової вимоги боржника, яке є предметом забезпечувального обтяження. З дня відправлення зазначеного повідомлення обтяжувач з вищим пріоритетом набуває права кредитора в зобов`язанні, право вимоги за яким відступлене на його користь. Обтяжувач користується правами кредитора в цьому зобов`язанні до моменту повного задоволення його забезпеченої обтяженням вимоги. Оскільки докази внесення до Державного реєстру суду не надано, суд приходить до висновку, що вони не вносилися. Як стверджує відповідач, позивач не направляв жодних повідомлень щодо наміру звернення стягнення на предмет застави, що не було спростовано під час судового розгляду справи. Порядок звернення стягнення на предмет застави, закріплений вищезазначеним Законом є імперативним, а отже, сторони не можуть відступити від його положень. Таким чином, дані обставини справи свідчать про звернення стягнення на предмет застави, що відбулось з метою відчуження ліквідних активів банку (забезпеченого іпотекою права вимоги за Кредитним договором). Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора», яка визнана такою, що втратила чинність, на підставі Постанови Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року № 603/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії проблемних /а. с. 96-98/, було: - заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; - зобов`язано банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок № [NUMBER] , який відкритий в Національному банку України. Постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2014 року № 603/БТ ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії проблемних, запроваджено певні обмеження у діяльності Банку, зокрема погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями Банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодженням із куратором Банку. З урахуванням обмежень, встановлених постановою Правління НБУ №510/БТ від 19 серпня 2014 року, саме з консолідованого кореспондентського рахунку мали б списуватись кошти під час проведення транзакцій з перерахування коштів з рахунків клієнтів банку, і саме на цьому рахунку кошти мали б відображатись у разі їх фактичного надходження. Погашення ж заборгованості за кредитними договорами, укладеними між банком та боржником, відбувалось за рахунок коштів поручителя, зважаючи на те, що перерахування коштів здійснювалось в межах банку, в період неспроможності виконання ним своїх грошових зобов`язань (11 вересня 2014 року, у період чинності постанови Правління Національного банку України від 19 серпня 2014 року № 510/БТ), без залучення реальних коштів на погашення кредиту, а тому таким погашенням було порушено суть та мету встановлених постановою правління Національного банку України № 603/БТ від 25 вересня 2014 року обмежень щодо прийняття погашення заборгованості виключно у грошовій формі. Суд приходить до висновку, що реальне надходження коштів на рахунок банку не відбулося, а тому і не відбулося виконання спірного правочину. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не обґрунтований, тому його вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed