Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

28 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі від липня 2006 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину. За час шлюбних відносин сторони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS]. На разі виникла необхідність у її поділі, оскільки відповідач заперечує її право на це майно. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання за нею права власності на 2/3 часток квартири (з урахуванням інтересів дитини), а саме: на житлові кімнати площею 16,2 м2, 10,8 м2, нежитлові приміщення площею 16,46 м2. За відповідачем позивачка просить визнати право власності на житлову кімнату площею 11,9 м2 та нежитлове приміщення площею 9,84 м2. Позов неодноразово уточнювався (а.с.а.с. 2, 3, 12, 149, 176). 08 лютого 2017 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Центральної районної в м. Дніпрі ради. Того ж дня [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачка не мала самостійного заробітку, і спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача. Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом (з урахуванням уточнень) про визнання за ним права особистої власності на квартиру. (а.с.а.с. 21, 22, 47, 48). У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав первісний позов, заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог. [PERSON], його представник у суді заперечували проти задоволення первісного позову, підтримали зустрічну позовну заяву. Представник третьої особи до суду не з'явився, неодноразово звертався з клопотаннями про розгляд справи за його відсутності (а.с.а.с. 43, 162). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 22.07.2006 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 5). [INFO] року у сторін народився син, [PERSON] (а.с. 6). 22 лютого 2011 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М. і зареєстрований у реєстрі за №432. При цьому покупцями за укладеним договором виступило подружжя, яке є власниками придбаного майна у відповідному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.а.с. 7, 8). 16 серпня 2017 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб, укладений між сторонами, було розірвано. Відповідно до частини першої статті 60, статті 63 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Подружжя мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення містить у собі частина третя статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Згідно з частиною першою статті 61 СК об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, крім виключених з цивільного обігу. Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно поширюється на спірну квартиру. Вона була придбана під час шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що є підставою для такого висновку суду. При цьому такий висновок суду, зокрема, ґрунтується й на положеннях статті 204 ЦК, за правилами якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, договір купівлі-продажу квартири від 22.02.2011 року був укладений як покупцями і [PERSON], і [PERSON] Відтак, при укладенні договору останні набули право спільної власності на квартиру, яке побудоване не тільки на приписах СК, а й на нормах глави 16 ЦК, яка регулює інститут правочинів. Отже, оскільки і [PERSON], і [PERSON] є стороною укладеного правочину, і цей правочин не визнано недійсним, спільне право власності останніх на спірну квартиру є правомірним. Ураховуючи викладене, суд вважає безпідставним зустрічний позов, оскільки його правова мета суперечить положенням глави 16 ЦК. За змістом частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою статті 71 СК передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Саме на приписах частини третьої статті 70 СК ґрунтуються вимоги первісного позову, який [PERSON] обґрунтовує лише тим, що з нею проживає спільна дитина сторін. Між тим, позивачка за первісним позовом не наводить жодного доводу щодо недостатності розміру аліментів, які вона та дитина одержують від колишнього чоловіка, рівня забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування тощо. При цьому під час звернення [PERSON] до суду з позовом вона, дитина та [PERSON] мешкали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Лише 12.03.2017 року [PERSON] забрала дитину сторін і переїхала до батьків, після чого [PERSON] продовжив утримувати родину. Відтак, підстав для застосування до спірних правовідносин правил частини третьої статті 70 СК суд не знаходить, і вважає за необхідне задовольнити первісний позов частково, визнавши за кожним з подружжя право особистої власності на 1/2 частину спірної квартири. Саме в такий спосіб суд вважає за необхідне розв'язати й зустрічний позов. При цьому суд виходить з того, що у договорі купівлі-продажу від 22.02.2011 року не було визначено частки покупців, отже їх необхідно визначити по 1/2 частині. Суд критично ставиться до посилання позивача за зустрічним позовом до практики Верховного Суду України, застосованої у постанові від 02.10.2013 року (справа №6-79цс13) та від 01.07.2016 року (справа №6-612цс15), оскільки предметами аналізу у них не було майно, набуте подружжям за договором, у якому обидва з них були його стороною.

Outcome: partial