Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

28 грудня 2017 року позивач звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 03.10.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 3603, предметом якого було придбання транспортного засобу MAZDA 3 Comfort+, колір чорний. Представником підприємства позивача було введено в оману та повідомлено, що автомобіль буде отриманий протягом 3-х днів. 03.10.2017 року позивачем на поточний рахунок відповідача 26007532869, відкритий в АТ «[PERSON] Аваль» через касу ПАТ «ВТБ [PERSON]» було перераховано 109000,00 грн. Автомобіль позивачу так і не був наданий, про будь-які дії працівників ТОВ «Єврокар Україна» щодо подальших дій із придбання автомобіля не повідомлено, графіка сплати авансового внеску, специфікації, графіка сплати лізингових періодичних платежів не надано, тому 06.10.2017 року позивачем направлено відповідачу листа про розірвання договору. У відповідь на лист відповідачем повідомлено, що договір вони розірвали, але кошти поверненню не підлягають, оскільки договір не передбачає можливості повернення комісії за організацію договору у випадку часткової сплати авансових платежів. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою даний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає із змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 709 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі не додержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Просить суд визнати договір фінансового лізингу № 3603 від 03.10.2017 року недійсним та стягнути з відповідача на його користь отриману від нього по даному договору суму грошових коштів в розмірі 109000,00 грн. та понесені судові витрати по справі в розмірі 1730,00 грн. Позивач, [PERSON], належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, в судове засідання не зявився. Представник позивача, [PERSON], в судове засідання не зявилася, однак до суду надала заяву, в якій просила суд вимоги задовольнити, справу слухати за її відсутності. Представник відповідача, ТОВ «Єврокар Україна», належним чином та завчасно був повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 03.10.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» укладений договір фінансового лізингу № 3603, відповідно до якого відповідач (лізингодавець) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу (лізингоодержувачу) на строк та на умовах, передбачених цим договором. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб MAZDA 3 Comfort+, колір чорний. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно з статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, виходячи з аналізу вищенаведених законодавчих приписів, суд доходить до висновку, що відсутність нотаріального посвідчення договору тягне за собою його нікчемність. Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд України в Постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), зазначивши, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Договір лізингу є змішаним договором і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Таким чином, проаналізувавши обставини справи та виходячи з вищенаведених приписів Цивільного Кодексу України, суд доходить до висновку, що даний правочин є недійсним (нікчемним). Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності правочину зазначені у ст. 216 ЦК України, відповідно до ч. 1 зазначеної статті недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як розяснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. На виконання умов договору позивачем на рахунок відповідача перераховані грошові кошти в розмірі 109000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 03.10.2017 року. Виходячи з наведеного, дана сума грошових коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Представник відповідача в судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Крім того, виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір в сумі 1730 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved