Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

27.08.2015 року за поштовим штемпелем представник позивача за довіреністю Дідук С.В. звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 06.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0992/81/56293 за умовами якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 107060,00 дол. США, зі сплатою 12,85 % річних на строк до 06.06.2027 року. 01.04.2011 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору за якою тимчасово на період з 15.04.2011 року по 14.04.2012 року останньому встановлено відстрочку сплати процентів. [PERSON] кошти отримав, однак договірні зобов'язання, передбачені кредитним договором в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування наданими коштами не виконав, що надає банку право на стягнення заборгованості та штрафних санкцій. Тому позивач просить стягнути із [PERSON] на користь банку заборгованість в сумі 153622,75 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день розрахунку - 17.06.2015 року становить 3402396,56 грн. (2184942,22 грн. - заборгованість за кредитом в тому числі 160035,58 грн. - прострочена заборгованість по кредиту, 306149,30 грн. - заборгованість по відсоткам в тому числі 304610,92 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам, 911305,04 грн. - пеня), а також покласти на відповідача судові витрати. Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що відповідача не було попереджено відносно валютних ризиків, кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, умов, які п.п. 3.2, 3.4 розділу 3Постанови НБУ № 168 визнані обов'язковими. Також зазначив, що нарахування збільшення фактичної заборгованості повинно було здійснюватись банком на 15 календарний день з огляду на відстрочку з 15.04.2011 року по 14.04.2012 року передбачену додатковою угодою № 1 та просив застосувати строк позовної давності щодо стягнення заборгованості та пені. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 06.06.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/0992/81/56293 (а.с.13-17). За умовами кредитного договору банк зобов'язувався надати [PERSON] кредит у розмірі 107060,00 дол. США, зі сплатою 12,85 % річних на строк до 06.06.2027 року. Факт видачі відповідачу кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки від 06.06.2007 року (а.с.18). 01.04.2011 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору за якою тимчасово на період з 15.04.2011 року по 14.04.2012 року останньому встановлено відстрочку сплати процентів (а.с.19-23). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. В зв'язку з порушенням відповідачем кредитного договору утворилася заборгованість, яка за розрахунками позивача станом на 17.06.2015 року становить 153622,75 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день розрахунку - 17.06.2015 року становить 3402396,56 грн. (2184942,22 грн. - заборгованість за кредитом в тому числі 160035,58 грн. - прострочена заборгованість по кредиту, 306149,30 грн. - заборгованість по відсоткам в тому числі 304610,92 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам, 911305,04 грн. - пеня) (а.с.7-12). Суд вважає дану заборгованість підтвердженою. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача щодо валютних ризиків. Відповідач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, а також те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому мав би передбачити та врахувати підвищення валютного курсу за договором. Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів» офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. У відповідності до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав позивачів» споживач має право оскаржити дії банку щодо не повідомлення йому інформації про можливі варіанти кредитування, не надання інформації щодо сукупної вартості кредиту, можливі валютні ризики перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. Саме ненадання відповідної інформації до укладення договору може бути предметом оскарження на підставі цієї норми закону. Уклавши кредитний договір [PERSON] погодився на обсяг інформації та на його умови. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів порушення чинного законодавства при укладенні спірного правочину, а крім того, чинність договору не оскаржується. Щодо заперечень представника відповідача в частині нарахування фактичної заборгованості після відстрочення. Представником відповідача зазначено про початок збільшення заборгованості після відстрочення не в строки передбачені додатковою угодою, проте не зазначено на що впливає даний строк та не надано іншого розрахунку, який представник вважає вірним. Щодо строків позовної давності. Сторони в п. 12.5 кредитного договору обумовили що до всіх правовідносин пов'язаних з укладенням та виконанням договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю в три роки. Отже заперечення представника відповідача є необґрунтованими. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,00 грн.

Outcome: approved