Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

26 червня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому зазначила, що з 1979 року вона зареєстрована та постійно проживає у житловому будинку [ADDRESS]. За записами будинкової книги № 2326 господарем будинку записаний її чоловік [PERSON], та зареєстровані вона та їх спільні діти. [INFO] її чоловік помер, після його смерті вона продовжила проживати та утримувати будинок, але право власності на житловий будинок та земельну ділянку ні за ким не зареєстроване. Посилаючись на те, що вона більше ніж 35 років відкрито, добросовісно володіє будинком, ніхто інший на нього не претендує, позивач вважала, що набула право власності на нерухоме майно та просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок за набувальною давністю. Позивач та її представник - адвокат [PERSON] (за договором про надання правової допомоги) підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Попович Т.М. ( за довіреністю) позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову. На підставі ч.4 ст.174 ЦПК України ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжено судовий розгляд. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, за змістом цієї норми необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто володілець не повинен був та не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Диспозиція зазначеної норми не містить визначення поняття «добросовісність», проте в контексті статті 344 ЦК поняття добросовісності в деякій мірі виходить за межі поняття правомірності (частина 2 статті 328 ЦК) або загальних правил добросовісності, як принципу цивільного права та презумпції поведінки особи (статті 3,12 ЦК), а також умов добросовісності набуття за змістом статті 388 ЦК. Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами набуття права власності у іншій спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дій по переходу її у власність територіальної громади (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ». Верховний суд України. 2013). Всі ці обставини мають правове значення саме на момент заволодіння майном. Окрім цього, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості,безперервності, безтитульності володіння. В судовому засіданні, за поясненнями позивача було встановлено, що спірний житловий будинок [ADDRESS] було придбано у 1977 році подружжям [PERSON] у [PERSON] за усною домовленістю, за якою останній надав їм розписку про отримання коштів, яка на день звернення до суду у позивача не збереглась. Договір купівлі - продажу будинку між ними не укладався. Однак, підтвердження позивачем факту відсутності будь-якого договору, щодо спірного будинку з попереднім його власником, виключає добросовісність заволодіння вказаним будинком, а тому відсутні підстави для застосування до таких правовідносин положень ст.344 ЦК України, оскільки відсутня така умова як добросовісність заволодіння майном. З копії будинкової книги № 2326 убачається, що господарем спірного житлового будинку був записаний чоловік позивача [PERSON] ( а.с.9-12), який помер [INFO] (а.с.5). З довідки виданої Березнегуватською селищною радою Березнегуватського району Миколаївської області № 213 від 20.01.2015 року слідує, що позивач, її померлий чоловік та їх спільні діти постійно проживали у будинку з 24.01.1981 року, однак лише давність та безперервність проживання у будинку не можуть бути підставою для визнання права власності за позивачем за набувальною давністю. З копії рішення виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області № 96 від 22 липня 1997 року слідує, що чоловіку позивачки [PERSON] передавалась у приватну власність присадибна земельна ділянка 0,12 га по [ADDRESS] однак за отриманням Державного акту на земельну ділянку він або позивач до Березнегуватської селищної ради не звертались (а.с.17). Крім цього, згідно пояснень позивачки ні вона, ні її чоловік за свого життя не звертались до відповідний органів з метою оформлення права власності на житловий будинок, про що свідчить і довідка Березнегуватської філії комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 3 від 04.02.2014 року, за якою право власності на житловий будинок [ADDRESS], ні за ким не зареєстроване, тобто уповноваженими органами таке питання не розглядалось, відмов від таких органів позивач не отримувала. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, а тому відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed