Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

28.11.2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в сумі 21 409,94 грн., яка утворилась за договором від 19.09.2013 р. б/н. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що відповідач за вказаним вище договором отримала кредит в сумі 3 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється щомісячно в період сплати, Позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, а також інші витрати згідно умов договору. Однак, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим, станом на 31.10.2017 року, за останньою утворилась заборгованість у сумі 21 409,94 грн., яка складається з 2 758,81грн. - заборгованості по кредиту, 17 155,42 грн.- заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 500 грн. - штрафу (фіксована частина) та 995,71 грн. - штрафу (процентна складова). На підставі викладеного,позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою від 14.12.2017 року судом відкрито провадження у справі №333/7058/17. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача 2758,81 грн.- заборгованість по кредиту, 17 155,42 грн.- заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1 525,59 грн. судового збору. Ухвалою від 02.08.2018 року судом прийнято до розгляду заяву [PERSON] від 09.07.2018 року про перегляд заочного рішення у цивільній справі №333/7058/17 за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 04.09.2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільній справі №333/7058/18 задоволено, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.06.2018 року скасовано, справу призначено до розгляду. 05.10.2018 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. Заявлені зустрічні вимоги обґрунтовано наступним. 19.09.2013 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, за умовами якого банк відкриває позичальнику картковий рахунок та встановлює кредитний ліміт у розмірі 3 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Разом з тим, як вказує позивач за зустрічним позовом, зазначений кредитний договір укладено зі сторони [PERSON] у віці 17 років, тобто в період, коли остання не мала повної цивільної дієздатності. Отже, на думку позивача за зустрічним позовом, спірний договір є нікчемним оскільки правочин вчинено без згоди батьків, а підстави для стягнення заборгованості за наведеним вище кредитним договором відсутні. На підставі викладеного, позивач за зустрічним позовом просив суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 31.10.2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним судом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 409,94 грн. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) підтримала первісні позовні вимоги в повному обсязі, проти задоволення зустрічних вимог заперечила. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) проти первісних позовних вимог заперечила, просила суд задовольнити зустрічні позовні вимоги. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1). Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч. 2). Статтею 1067 ЦК України унормовано, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами (ч. 1). Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (ч. 2). Згідно з ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (ч. 1). Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2). 19.09.2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Із змісту вказаної вище заяви слідує, що Позичальник ознайомлена та згодна з запропонованими Банком Умовами та правилами надання банківських послуг, в т.ч. з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку: www.privatbank.ua; https://client-bank. privatbank.ua, Тарифами банку, які разом із цією заявою складають договір банківського обслуговування. Крім того, зазначено, що відповідачу надано для ознайомлення Умови та Правил в письмовому вигляді, ознайомлення з якими засвідчується власним підписом в Заяві про приєднання. Як свідчить п. 1.1.1.33. Умов та правил надання банківських послуг, заява-анкета про надання послуг - це звернення Клієнта до Банку про відкриття банківського рахунку та/або надання йому інших банківських послуг на умовах цих Умов та Правил. Пунктом 1.1.1.45. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, надання Банком Клієнту грошових коштів на умовах платності та зворотності. За змістом п. 1.1.3.1.5. Умов та правил надання банківських послуг, зобов'язання Банку з надання кредитного ліміту згідно з Заяви виникають з моменту надання платіжною системою операції з списання з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту. Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, Позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Пунктом 1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же самий строк. Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1). Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Таким чином, наведені вище умови договору банківського обслуговування від 19.09.2013 р. свідчать, що між сторонами укладено правочин, який містить елементи різних договорів, а саме: договору банківського рахунка та кредитного договору. До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України). Частиною 2 ст. 1069 ЦК України визначено, що права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або ін. фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2013 р. на виконання умов наведеного вище договору банківського обслуговування, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрито [PERSON] картковий рахунок [NUMBER] з терміном дії до червня 2017 р. з встановленням кредитного ліміту 0 грн., про що свідчить довідка ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а.с. 119), виписки по рахунку за період з 19.09.2013 р. по 31.10.2017 р. (а.с. 120-124), за період з 01.09.2013 р. по 30.11.2018 р. (а.с. 136-137). Пунктом 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг сторони узгодили право ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на зміну в односторонньому порядку розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) за власним рішенням Банку та без попереднього повідомлення Клієнта. З наведених вище виписок по рахунку слідує, що 15.01.2014 р. в межах діючої платіжної схеми ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» встановлено на картрахунок [PERSON] кредитний ліміт в сумі 500 грн., з подальшою його зміною - 27.02.2014 р. на суму 2000 грн., 08.04.2014 р. на суму 3000 грн. та 11.03.2015 р. на суму 2 830 грн. Як встановлено судом, [PERSON] з 15.01.2014 р., тобто після встановлення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на картрахунок кредитного ліміту, активно користувалась коштами за кредитною карткою, як періодично знімала їх, так і поповнювала останню. Факт отримання кредитних коштів у заявлені до стягнення сумі кредиту не заперечувався представником відповідача за первісним позовом в ході розгляду цієї справи. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, відповідач взятих на себе договірних зобов'язань належним чином не виконав, отримані кредитні кошти, відсотки за користування кредитом в строк, визначений у договорі в повному обсязі не оплатив. Матеріали справи свідчать, що [PERSON] свої зобов'язання з повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом в строк, визначений у договорі належним чином не виконала, внаслідок чого за останньою утворилась заборгованість за основною сумою кредиту в розмірі 2 758,81 грн. та 17 155,42 грн. з відсотків за користування кредитом за період з 13.02.2014 р. по 31.10.2017 р. За таких обставин, враховуючи, що наявність наведеної вище заборгованості підтверджується матеріалах цієї справи й не спростована відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] 2 758,81 грн. заборгованості за основною сумою кредиту та 17 155,42 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом за наведений вище період є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими доданими документами, а тому є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 611 ЦК України, одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема, у випадку прострочення виконання. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні строків платежу по кожному з грошових зобов'язань більш, ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 995,71 грн. штрафу (процентна складова). Розглянувши вимоги в цій частині, суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктами 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.7.4, 2.1.1.12.8.1 вказаних «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене, а також те, що у разі стягнення з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 995,71 грн. штрафу (процентна складова) не будуть дотримані положення, закріплені в ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог в цій частині, а саме: в частині стягнення з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина). У задоволенні вимог в частині стягнення з [PERSON] - 995,71 грн. штрафу (процентна складова) судом відмовляється. Розглянувши зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору від 19.09.2013 року б/н недійсними, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1). Нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Із змісту зустрічної позовної заяви слідує, що підставою заявлених зустрічних позовних вимог є укладення спірного договору зі сторони [PERSON] у віці 17 років, тобто вчинення оспорюваного правочину фізичною особою, яка не мала повної цивільної дієздатності. Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1). Пунктом 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України унормовано, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Як вбачається з положень п. 6.3. Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року № 492 (в редакції, що була чинною на період виникнення спірних правовідносин), неповнолітні особи віком від 16 до 18 років відкривають поточні рахунки в порядку, визначеному пунктом 6.1 цієї Інструкції, тобто в загальному порядку встановленому для повнолітніх осіб. Як встановлено вище матеріалами справи, 19.09.2013 р. між сторонами у цій справі укладено договір банківського обслуговування, який є змішаним договором в розумінні норм ч. 2 ст. 628 ЦК України та містить елементи різних договорів - договору банківського рахунка та кредитного договору. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що зобов'язання у зв'язку з відкриттям банківського рахунку виникли між сторонами - 19.09.2013 р., тобто в день підписання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що не суперечить нормам п. 4 ч. 1 ст. 32 ЦК України. В той же час, матеріали справи свідчать, що зобов'язання з кредитних правовідносин між сторонами виникли - 15.01.2014 р., тобто з дня встановлення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на картрахунок [PERSON] кредитного ліміту в сумі 500 грн. та фактичного отримання останньою з вказаного картрахунку кредитних грошових коштів. Отже враховуючи, що права та обов'язки сторін, пов'язанні з кредитуванням рахунку виникли між сторонами - 15.01.2014 р., тобто в період, коли [PERSON] вже набула повної цивільної дієздатності, суд дійшов висновку, що умови договору банківського обслуговування від 19.09.2013 р. б/н відповідають нормам п. 4 ч. 1 ст. 32, ст.ст. 203, 1069 ЦК України, а тому правові підстави для визнання його недійсним відсутні. У зв'язку з чим, у задоволенні зустрічного позову судом відмовляється. Також, оскільки судом відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору від 19.09.2013 р. б/н, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. А тому, судом відмовляється у задоволенні заявленого позивачем за первісним позовом клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язанні з розглядом справи покладається судом на [PERSON]

Outcome: partial