Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

29.02.2016 року позивачі звернулись до суду із указаним позовом. Так, [PERSON] посилається у позовній заяві на те, що 06 травня 1978 року зареєструвала шлюб із [PERSON] та відповідно до ордера на квартиру, виданого на сім'ю у складі 5-ти осіб: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька), [PERSON] (теща) отримала 4-рьохкімнатну квартиру № 63, яка знаходиться за адресою: м. Житомир, Бульвар Польський, 14 та вселилася у неї разом із усією сімєю. [PERSON] зазначає у позові, що її мама [PERSON] померла та позивачі, починаючи з моменту вселення із 1991 року по сьогоднішній день безперервно проживають у вищевказаній квартирі. За словами позивачів, про факт приватизації спільної квартири без їх участі вони дізналися лише у вересні 2015 року, коли на їх поштову адресу надійшла позовна заява ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на спільну квартиру [ADDRESS]. Позивачі вказують, що їх право на участь в приватизації указаної квартири порушено, оскільки вони також повинні були брати участь в її приватизації як члени сім'ї наймача, які постійно проживали в даній квартирі, а сама квартира була отримана з урахуванням інтересів позивачів як членів сім'ї наймача. З огляду на викладене у позовній заяві просять суд встановити факт безперервно проживання позивачів у квартирі № 63, яка знаходиться за адресою: м. Житомир, Бульвар Польський, 14, починаючи з моменту вселення в квартиру 25 січня 1991 року по сьогоднішній день, у тому числі і на момент здійснення приватизації житла 14 березня 1994 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на дану квартиру, видане Відділом приватизації житлового фонду на ім'я [PERSON]; визнати недійсним та скасувати розпорядження Відділу приватизації житлового фонду № 11470 від 14.03.1994 року, на підставі якого було оформлено та видано свідоцтво на право власності на квартиру, а також скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням уточнень (а.с. 139-142). [PERSON] в судове засідання не зявилась, направила на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 63). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав повністю (а.с. 62). Представник Управління житлового господарства Житомирської міської ради та Житомирської міської ради в судовому засіданні у вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Представник Департаменту реєстрації Житомирської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, у поданій на адресу суду заяві просила проводити розгляд справи без її участі, у вирішенні спору поклалась на розсуд суду (а.с. 74). Натомість представник ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на обізнаність позивачів про наявність кредиту у сумі 65 700 доларів США, наданого банком третій особі [PERSON], а також намагання шляхом звернення до суду із указаним позовом звільнити заставне майно квартиру [ADDRESS] з-під іпотеки банку. На думку представника, саме для затягування судового розгляду справи за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до [PERSON] та її майнового поручителя [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості (справа № 295/13087/15-ц), маючи за намір сприяти уникненню від цивільно-правової відповідальності за невиконання зобовязань за кредитом [PERSON], позивачами [PERSON] та [PERSON] поданий позов про визнання недійсним свідоцтва на право власності, та скасування і визнання недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду № 11470 від 14.03.1994, які в свою чергу є підставою права власності на предмет іпотеки, що є забезпеченням виконання кредитного договору. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що мешкають в будинку по Бульвару Польському, 14, являються сусідами позивачів та знають останніх з моменту заселення до указаного будинку, тобто із 1991 року. Свідки підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживають у даному будинку із 1991 року по теперішній час. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та представника ПАТ «ВіЕйБі Банк», вивчивши й дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, оцінивши надані докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 06 травня 1978 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Судом також установлено, що 25 січня 1991 року відповідачу [PERSON] із сім'єю у складі 5-ти осіб: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька), [PERSON] (теща) був виданий ордер серії АЖ № 047617 на право зайняття чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 28). [PERSON] померла 05.11.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 06.11.2003 (а.с. 72). В матеріалах справи міститься заява [PERSON] до органу приватизації як наймача квартири №63, що розташована у м. Житомирі по бульвару Польському, 14 про оформлення передачі в приватну власність даної квартири. Разом із заявою до органу приватизації була подана довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири, згідно зі змістом якої у квартирі [ADDRESS] і має право на приватизацію житла згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» тільки наймач [PERSON] Відповідно до розпорядження органу приватизації від 14 березня 1994 року за №11470 [PERSON] надано згоду на приватизацію указаної в цьому абзаці квартири, на підставі якого в свою чергу 14 березня 1994 року видано свідоцтво на право власності на житло, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав у власність шляхом приватизації зазначену квартиру (а.с. 22-24). Крім того судом встановлено, що 29.05.2008 року між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, за умовами якого останній виступив майновим поручителем [PERSON] за її кредитними зобовязаннями перед банком шляхом передачі в іпотеку квартири №63, що розташована у м. Житомирі по бульвару Польському, 14 у м. Житомирі (а.с. 17-18). Як слідує із акту КП «ВЖРЕП №6» від 23.12.2015 згідно свідчень свідків (сусідів) та на підставі їх заяв вбачається, що громадяни [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [INFO] із 1991 року по теперішній час (а.с. 30). Однак при цьому із наявних в матеріалах справи довідок КП «ВЖРЕП №6» Житомирської міської ради від 23.09.2016 та від 08.10.2016 вбачається, що позивачі [PERSON] й [PERSON] були зареєстровані за адресою: [INFO] не постійно, а у періоди із 22.11.1991 по 24.09.1993 року, із 25.03.1994 по 26.03.2002 року та із 07.05.2004 року по день видачі довідки (а.с. 149). За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільний законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи із аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 17 ЦК УРСР 1963 р. (ст. 29 ЦК України) місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Згідно із ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, такі обставини, як місце проживання особи підтверджуються відміткою в паспорті про реєстрацію місця її проживання або перебування, а в разі відсутності зареєстрованого місця проживання може бути підтверджено відповідною довідкою житлово-експлуатаційної організації або органу місцевого самоврядування. Наявність або відсутність зареєстрованого місця проживання особи мають бути доведені в суді письмовими доказами та не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, в тому числі показаннями свідків. Всупереч передбаченого ст. 60 ЦПК України обовязку позивача доведення обставин, якими обґрунтовуються його вимоги, до суду не надано відповідних належних та достатніх письмових доказів, що підтверджували б постійну реєстрацію у встановленому законом порядку місця проживання позивачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] із25 січня 1991 року по сьогоднішній день, у тому числі й на момент здійснення приватизації житла 14 березня 1994 року. Таким чином суд приходить до висновку, що твердження позивачів про безперервне проживання за указаною у даному абзаці адресою із 1991 року не підтверджено відповідними доказами. З огляду на викладене, суд вважає за можливе відмовити позивачам у задоволенні їх вимог щодо встановлення факту безперервного проживання у квартирі № 63, яка знаходиться за адресою: м. Житомир, Бульвар Польський, буд. 14 із 25 січня 1991 року по сьогоднішній день, у тому числі і на момент здійснення приватизації житла 14 березня 1994 року. Зважаючи на те, що позивачами не доведений факт проживання у [INFO] на момент здійснення приватизації квартири 14 березня 1994 року, а також суду не надано доказів того. що приватизація спірної квартири відбулась з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та законних прав на житло позивачів, оскільки позивачі фактично не набули права на приватизацію квартири в силу положень згаданого Закону, - суд вважає за можливе також відмовити і в задоволенні решти позовних вимог, а саме стосовно визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним та скасування розпорядження відділу приватизації житлового фонду № 11470 від 14.03.1994 року, на підставі якого було оформлено та видано свідоцтво на право власності на житло [PERSON], а також у скасуванні державної реєстрації права власності за останнім на квартиру № 63, яка знаходиться за адресою: м. Житомир, Бульвар Польський, буд. 14. Стосовно посилання представника ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» у письмових запереченнях на пропуск позивачами строку позовної давності, а також на наявне у позовній заяві клопотання [PERSON] та [PERSON] про поновлення указаного строку у звязку із тим, що про порушення своїх прав останні дізнались лише у вересні-листопаді 2015 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне (а.с. 6, 112, 140). Відповідно до ст.ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року) (чинними на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові. Позовна давність за ст. 256 ЦК України це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року). Крім того, як ст. 76 ЦК УРСР (1963 року), так і ст. 261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Згідно із ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Тобто за правилами ЦК Української РСР суд з власної ініціативи повинен був вирішити питання дотримання позовної давності. Натомість за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки в ході судового розгляду не було встановлено порушення прав позивачів на приватизацію квартири [ADDRESS], а також не було встановлено точного періоду, у який позивачам могло стати відомо про порушення їх прав, суд вважає за можливе відмовити [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позову по суті, а не у звязку із пропуском строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed