Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

27.03.2019 р. позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.07.2006 року зареєструвала шлюб із відповідачем у відділі реєстрації актів цивільного стану Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №43. В шлюбі у сторін народилися двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що одруження виявилося невдалим. Спільне життя не склалося через протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Він байдужий до сімейних проблем, ображає позивача. Тривалий час сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, оскільки шкодить інтересам позивача та інтересам по вихованню дітей. Позивач на примирення не згідна. За наведених обставин просить шлюб розірвати, дітей залишити на проживанні з нею, залишити їй прізвище « [PERSON] » та стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір та витрати по наданні правової допомоги. Позивач в судове засідання 04.06.2019 року не з?явилася, але подала суду заяву, за змістом якої просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного рішення. Відповідач двічі 25.04.2019 року та 04.06.2019 року в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону, від нього не надійшло клопотання про перенесення слухання справи, відзив на позовну заяву не надав суду, а тому вважаю за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 17.07.2006 року (а.с.8), сторони зареєстрували шлюб 17.17.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №43. В шлюбі у сторін народилися двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 15.07.2009 року та серії [NUMBER] від 14.05.2012 року (а.с.9, 10). Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Так, відповідно до ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України визначено основний принцип перебування чоловіка і жінки у шлюбі - добровільність. Частиною 1 статті встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Передбачена даним Кодексом умова існування шлюбу відповідає вимогам ч.1 ст.51 Конституції України. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а позивач зберегти сім`ю не бажає. Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті й майнові права сторін, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. За приписами ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання йогонедійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя . Спір про розподіл сумісного майна подружжя між сторонами відсутній. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Дослідивши матеріали справи встановлено, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, позивач миритись не бажає, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та дітей залишити на проживанні з матір`ю. Згідно правил ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем. Тому після розірвання шлюбу прізвище позивачки « [PERSON] » не слід змінювати на дошлюбне. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 768,40 грн. витрат по оплаті судового збору. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на правову допомогу, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. Проте, на підтвердження вище вказаних обставин, позивач не надала суду жодного доказу несення таких витрат (ордер, договір, квитанція, акт наданих послуг). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієїпостанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За зазначених обставин суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1000 гривень витрат на правову допомогу за недоведеністю. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. В порядку ч.2 ст.115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved