Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

27.09.2016 року до суду звернувся представник позивача [PERSON] з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого авансу в розмірі еквівалент 30 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент звернення до суду складає 774165,81 грн., та судові витрати. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. В жовтні 2013 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про придбання 1/3 майнового комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка на праві приватної власності належала відповідачу. 30.10.2013 року на виконання вказаної домовленності, в якості завдатку та в присутності свідка [PERSON] позивачем були передані грошові кошти в сумі еквівалент 30 000 доларів США відповідачу. Станом на грудень 2013 року і в подальшому договір купівлі-продажу 1/3 майнового комплексу між сторонами не укладався, в той же час була досягнута інша домовленість щодо придбання частини майна в статутному фонді ТОВ «М'ясопереробної компанії». На виконання усної домовленості, позивачем відповідачу трьома частинами в рахунок оплати за придбання частки майна в статутному фонді компанії «Слобожанська м'ясопереробна компанія» були перердані грошові кошти в сумі еквівалент 30000 доларів США. 13.01.2014 року позивачем було надано розписку про зобов'язання викупу в термін до 01.03.2014 року 1/3 частки статутного капіталу ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія», яка належала відповідачу на правах засновника і в разі викупу взято зобов'язання про відмову від раніше сплаченої суми авансу в розмірі 30000 доларів США. Тобто, на думку представника позивача, дана сума авансу виконує роль завдатку в забезпечення виконання договору купівлі-продажу 1/3 частини статутного фонду ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія». Станом на момент звернення до суду з вказаним позовом договір купівлі-продажу 1/3 частини майнового комплексу між позивачем та відповідачем не укладався, що унеможливлює раніше сплачену суму завдатку за придбання частки майнового комплексу на підставі усної домовленості вважати завдатком (відсутній основний договір (основне зобов'язання) для забезпечення якого і укладається договір завдатку) і тому він підлягає поверненню позивачу. Численні усні звернення до відповідача про повернення суми завдатку в розмірі 30000 доларів США до бажаного результату не призвели. Грошові кошти повернуті не були. 29.07.2016 року позивач письмово звернувся до відповідача про повернення грошових коштів, але відповіді не надійшло. Договір купівлі-продажу корпоративних прав між сторонами не укладався у письмовій формі, а отже відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, даним правочин є нікчемним. Договір завдатку/попередній договір між сторонами в простій письмовій формі між сторонами не укладався, однак на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти в сумі 30000 доларів США, що підтверджується розписками відповідача, та розпискою позивача про відмову від авансу в разі відмови від викупу 1/3 частки статутного фонду (відбувся односторонній правочин, відповідно до якого переданий аванс став завдатком). А кошти, сплачені в рахунок авансу, підлягають поверненню незалежно від того, з чиєї вини не було укладено договір, який сторони мали намір укласти. Представник позивача [PERSON] та позивач в судовому засіданні позов підтримали, та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що відповідач до жовтня 2013 року здійснював господарську діяльність самостійно. На початку жовтня до нього звернувся [PERSON] разом з позивачем, які запропонували відповідачу продати їм частину його бізнесу та здійснювати підприємницьку діяльність спільно. На підтвердження вказаної домовленості вони передали відповідачу по 30000 доларів США кожний. 10.12.2013 року було зареєстроване ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія» до статутного капіталу якого відповідачем особисто було передано належне йому майно на загальну суму 2970000 грн. В грудні 2013 року позивач додатково передав відповідачу кошти на загальну суму 30000 дол. США, на підтвердження чого були написані відповідні розписки. 18.03.2014 року позивачем та [PERSON] були написані розписки, відповідно до яких вони отримали від відповідача по 30000 дол. США та відмовились від іншої частини сплачених відповідачу коштів. В позові визначена підстава для повернення коштів, які позивач передав відповідачу, а саме, те, що кошти передавались як завдаток, але дане твердження є необгрунтованим, оскільки між сторонами не був укладений договір. Грошові кошти, які передавались позивачем відповідач повернув, а від іншої частини він відмовився. А тому позивачем не доведена та не підтверджена доказами правомірність його вимог, а отже у позові має бути відмовлено. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідка, позивача в якості свідка, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення норм цивільного процесуального законодавства України, щодо обов'язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, пред'явлений позов розглядався виключно в межах заявлених вимог. Судовим розглядом встановлено, що в жовтні 2013 року між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість на придбання 1/3 майнового комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка на праві власності належала відповідачу, на виконання якої позивачем були передані грошові кошти відповідачу в сумі еквівалент 30000 доларів США. Але, вказаний договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був. В подальшому, між сторонами була досягнута інша домовленість щодо придбання частини майна в статутному фонді ТОВ «М'ясопереробної компанії», на виконання якої позивачем були передані відповідачу грошові кошти в розмірі еквівалент 30000 доларів США. Загалом, на підставі розписок відповідачем отримано від позивача кошти в розмірі 60000 доларів США. Відповідач є засновником ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія». 13.01.2014 року позивачем було складено розписку, в якій зазначає, що він зобов'язується до 01.03.2014 року придбати 1/3 частину в статутному фонді ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія», яка належить відповідачу на правах засновника. В разі відмови від викупу по особистим причинам, позивач відмовився від початкового завдатку в сумі 30 000 доларів США. В разі відмови в продажі 1/3 частки статутного фонду, відповідач сплачує позивачу кошти в розмірі 60000 доларів США. В подальшому 18.03.2014 року позивачем була складена розписка, що він отримав від відповідача грошові кошти в розмірі 30000 доларів США. Та згідно попередньої домовленості позивач втратив право на вимогу початкового завдатку в сумі 30000 доларів США із-за відмови викупу частини майнового комплексу за адресою: [ADDRESS]. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом вказує, що оскільки договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Слобожанська м'ясопереробна компанія», то даний аванс в розмірі 30000 доларів США слід повернути, оскільки на думку позивача, підстав вважати, що передані кошти були завдатком немає. Позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення йому коштів, але вона була залишена без задоволення. Позивач допитаний в судовому засіданні в якості свідка вказав, що дійсно відповідач не повернув йому грошові кошти в розмірі 30000 дол. США, оскільки договір купівлі продажу корпоративних прав укладено не було, та повертати відмовляється. А в розписці від 18.03.2014 року він зазначив, що відмовляється від первинного взносу тому що, на його думку, відповідач не повернув би йому 30000 доларів США. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що вони разом з позивачем надали кошти відповідачу в розмірі по 60000 доларів США, оскільки хотіли здійснювати спільну підприємницьку діяльність, та він бачив як позивач передав кошти відповідачу в розмірі 30000 доларів США на придбання 1/3 частини майнового комплексу, про що відповідач написав розписку в його присутності. Через деяких час позивач прийняв рішення купити корпоративні права, передавши ще гроші відповідачу. 13.01.2014 року позивач склав розписку самостійно та його присутності, та з нею погоджувався, а 18.03.2014 року він був присутній коли відповідач повернув позивачу кошти в розмірі 30000 доларів США. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована осба заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. У постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року міститься висновок, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства укладений у простій письмовій формі згідно зі статтею 220 ЦК України є нікчемним і не породжує жодних юридичних наслідків. Але вказаний договір між сторонами укладено не було, а була складена розписка, яка є одностороннім правочином, яку позивач вважає в силу ст. 635 ЦК України попереднім договором, який укладається у формі, встановленій для основного договору. Тому посилання позивача на нікчемність правочину є не обгрунтованим. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Разом з тим суд зазначає, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 цього Кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції можна пред'явити тільки стороні недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно. Таким чином, обраний позивачем та його представником спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Аналогічні висновки містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1,2-4,14,215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів. Що стосується посилання представника щодо повернення авансу в силу ч. 2 ст. 570 ЦК України, то слід зазначити, що відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: dismissed