Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

27.09.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Апостолівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, Грушівської сільської ради Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування на будинок. 25.11.2019 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява відповідно до якої [PERSON] звернувся з позовом до Грушівської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. З позову вбачається, що [INFO] помер його брат [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , який перейшов йому у спадок за законом після смерті їх матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті брата він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, але йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він не може підтвердити факт належності вищевказаного житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , [PERSON] , який перейшов у спадок [PERSON] , в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності [PERSON] на цей будинок. Посилаючись на вищевказані обставини та на те, що в позасудовому порядку отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно (житловий будинок з господарськими будівлями) не можливо, так як на померлого документи не видаються, позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Від позивача [PERSON] 07.02.2020 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог та про розгляд справи на підставі наявних у справі доказі. Від представника відповідача у справі. Грушівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області Кудлюк О.І. від 06.02.2020 року надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Грушівської сільської ради Апостолівського району про визнання права власності в порядку спадкування на будинок підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15ЦК України(норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Приоспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «[PERSON] проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 6.04.2006 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області видано свідоцтво про смерть. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який на момент смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , помер [INFO] , про що виконавчим комітетом Ленінської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.3). З копії довідки виданої виконкомом Ленінської сільської ради Апостолівського району вбачається, що з 1953 року по день смерті [INFO] , була зареєстрована і проживала [PERSON] , 1921 року народження. Разом з нею на день її смерті був зареєстрований та проживав син - [PERSON] , [INFO] , який продовжував проживати після смерті матері за вищевказаною адресою до дня своєї смерті - [INFO] року, один. З копії запису акта про народження № 8 від 25.01.1949 року на підставі якого видане свідоцтво серії ЯТ № 310781 та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження вбачається, що [PERSON] , народився [INFO] в с. Грушівка Апостолівського району Дніпропетровської області, про що в книзі записів актів цивільного стану про народження зроблено відповідний запис за № 8 від 25.01.1949 року, в якому відомості про батьків зазначені батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.02.1950 року вбачається, що [INFO] народився [PERSON] (мовою оригіналу), про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено відповідний запис за №13, його батьками зазначені: батько- [PERSON] (мовою оригіналу), мати - [PERSON] (мовою оригіналу)(а.с.4). Відповідно до листа КП «Апостолівське БТІ» житловий будинок [ADDRESS] ) по відомостям інвентарної справи після проведення інвентаризації 22.04.2019 року та реєстровим книгам станом на 01.01.2013 р. зареєстрований в БТІ 02.03.1988 року, реєстрова книга № 1, реєстраційний запис № 252 за [PERSON] , свідоцтво про право власності від 02.03.1988 року, видане виконавчим комітетом Ленінської сільської ради згідно рішення виконавчого комітету Апостолівської районної ради № 43 від 10.02.1988 року. Довідка видана по відомостям інвентарної справи. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Державним нотаріусом Апостолівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Штельмак Н.А. постановою від 26.07.2019 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що позивач [PERSON] не може підтвердити факт належності вищевказаного житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , [PERSON] , який перейшов у спадок [PERSON] , в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності [PERSON] на цей будинок. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до довідки № 314/02-14 від 19.04.2013 р. [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , прийняв спадщину після померлого [INFO] [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину буде видане після надання всіх необхідних документів для оформлення спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Відповідно до п.23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7«Про судову практику у справах про спадкування», якою встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами загального провадження. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, визнання відповідачем позову, виходячи з підстав, які викладені нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії, з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до Грушівської сільської ради Апостолівського району про визнання права власності в порядку спадкування на будинок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved