Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

27 листопада 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 21254 гривні 07 копійок за кредитним договором №б/н від 24 жовтня 2014 року та 1921 грн. судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту - кредитних карт від 24 жовтня 2014 року, [PERSON] отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5937,61 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач не надала своєчасно позивачу грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами,передбаченим умовами кредитного договору. Станом на 11 листопада 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 21254 гривні 07 копійок, в т.ч.: 5913 гривень 95 копійок - заборгованість за кредитом; 4752 гривні 60 копійок - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10587 гривень 52 копійки - заборгованість за пенею. В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2020 року відкрите спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи здійснювати без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу її реєстрації, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - порталі «Судова влада». Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (ухвалює заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, в судове засідання без поважних причин двічі не з`явилась, відзиву чи заперечень щодо позовної заяви суду не надала. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних та доказів і ухвалити за результатами її розгляду заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно анкети - заяви №б/н від 13 грудня 2010 року, підписаної [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , та представником ПАТ КБ «Приватбанк» Смолетняк А.К. , дана заява разом з Пам`яткою клієнта, «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також Тарифами, складають договір банківського обслуговування. Відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24 жовтня 2014 року, сторони уклали вказану Генеральну угоду з метою створення сприятливих умов для виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № SAMDN56000019479688 від 31 січня 2008 року. [PERSON] отримала кредит у розмірі 5937 гривень 61 копійку терміном на 24 місяці - з 24 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом в сумі 297 гривень 12 копійок. Згідно наданого позивачем в позовній заяві останнього розрахунку заборгованості за договором №б/н від 24 жовтня 2014 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та клієнтом - [PERSON] , заборгованість останньої станом на 11 листопада 2019 становить 21254 гривні 07 копійок,в т.ч.: 5913 гривень 95 копійок - заборгованість за кредитом; 4752 гривні 60 копійок - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 10587 гривень 52 копійки - заборгованість за пенею. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку Верховного суду України у справі № 61-27275ск18 від 02 жовтня 2019 року «свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.» Відповідно до пункту 2.1. Генеральної угоди о реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 24.10.2014р. ( надалі по тексту - «Генеральна угода»), сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами, а пунктом 2.2 Генеральної угоди узгодили розмір штрафу за порушення умов угоди, що є письмовою домовленістю сторін. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України). Зі змісту Генеральної угоди чітко вбачається (і позичальнику було про це відомо), що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості. При цьому позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Проте за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивне право кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язань без використання судового примусу. Вказане означає, що сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання, оскільки боржник і в такому разі може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним (частина перша стаття 267 ЦК України). Добровільним виконанням такого зобов`язання є підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Такий правовий висновок міститься в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 466/7035/14-ц, провадження 61-27275ск18. Згідно до ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Виходячи з викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5913 гривень 95 копійок підлягають задоволенню. Відповідно до правого висновку Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 633/349/15-ц, позовні вимоги про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, вимоги про сплату процентів, комісії, пені, які нараховані поза межами строку кредитного договору, є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти, пеню, комісію припинилось зі спливом строку дії кредитного договору. Виходячи з викладеного, оскільки термін дії Генеральної угоди визначений до 31 жовтня 2016 року, заборгованість по відсотках за користуванням кредитом необхідно стягувати в межах строку дії вказаного договору, тобто до 31 жовтня 2016 року, що відповідно до наданого позивачем розрахунку, який перевірений судом, становить 1567 гривень 94 копійки. Відповідно до пункту 2.8. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 24.10.2014р., підписаної відповідачем, як позичальником, та представником позивача, за порушення позичальником договірних зобов`язань останній сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах і правилах за кожен день прострочення. При цьому пункт 2.8 включено до розділу 2 «Приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт» Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Але, позивачем до позовної заяви останнього надано Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010р. № СП-2010-256. Умови та правила надання продукту кредитних карт до позовної заяви позивачем на надані і в матеріалах справи відсутні. Згідно правового висновку Верховного суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, «умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15». Надані позивачем до позовної заяви останнього «Умов та правила надання банківських послуг» та «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису позичальника. Враховуючи викладене, відповідно до ч.4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, згідно правового висновку Верховного суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг» та «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можна вважати складовими частинами укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору. Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року справа №342/180/17, «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті - заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин». Крім того, «позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення пені і штрафів за несвоєчасну сплату кредиту, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилається на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, які викладені на банківському сайті https//privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у визначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено і у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.» Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №750/896/17-ц (провадження № 62-32833св18). Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримався умов, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими АТ КБ «Приватбанк». Аналогічні висновки відповідають правовій позиції, викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Водночас вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав і у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 Цивільного кодексу України позивач не пред`являв.» Виходячи з викладеного, надані позивачем до позовної заяви останнього «Умови та правила надання банківських послуг» та «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не підписані позичальником і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. На підставі викладеного, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з [PERSON] 10587 гривень 52 копійки заборгованості за пенею задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення № ZZ428B0LBU від 18 листопада 2019 року позивачем - АТ КБ «Приватбанк» при поданні позовної заяви до Соснівського районного суду м. Черкаси про стягнення з [PERSON] заборгованості, сплачено судовий збір в сумі 1921 гривня. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, 7481 гривня 89 копійок (вимоги позивача, які підлягають задоволенню) відповідає 35,2 % від заявленої ціни позову - 21254 гривні 07 копійок, отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, що в грошовому еквіваленті становить 676 гривень 19 копійок (35,2% від суми 1921 гривня дорівнює 676 гривень 19 копійок). На підставі викладеного,

Outcome: partial