Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

27.11.2014 року позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, яким просить - визнати за ними в порядку спадкування, право власності на домоволодіння під [ADDRESS], що належало їхній матері [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позову позивачі зазначають, що [INFO] померла їхня матір - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшло домоволодіння під [ADDRESS]. Померлою заповіт не складався. Вони є спадкоємцями першої черги за законом, інші спадкоємці відсутні. Після смерті матері вони, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння нотаріус їм відмовив, посилаючись на те що, всі будівлі, які знаходяться на території домоволодіння, не були зареєстровані у вставленому законом порядку. З огляду на те, що іншої можливості оформити домоволодіння немає позивач і звернулася до суду з вказаним позовом. Позивачі в судове засідання не з'явились, проте від них надійшли заяви в яких вони позовні вимоги підтримують в повному обсязі просять їх задовольнити та справу слухати у їх відсутність. Від відповідача Котовської міської ради надійшла заява, в якій остання просить справу слухати у відсутності їхнього представника, проти позовних вимог не заперечують. Суд дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність достатність підстав для задоволення позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. Родинні зв'язки померлої з позивачами підтверджуються відповідними свідоцтвами, наявними в матеріалах справи. (а.с. 13-22). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння під [ADDRESS] Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визнані у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦКУ. Згідно ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності із ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Нотаріусом позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину на домоволодіння було відмовлено, оскільки позивачами не подані всі необхідні документи для вчинення нотаріальної дії. В даному випадку, при купівлі спадкодавицею [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], воно складалось з одного цілого житлового будинку з жилою площею 11,0 кв.м. та незакінченого будинку, готовністю, 66,5 %. За життя [PERSON] будинок добудувала, проте своє право власності на нього не зареєструвала. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ст.267 ЦК України при наявності поважних причин, якими в даному випадку визнано необізнаність з діючим законодавством, порушене право підлягає захисту. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 01.09.1975 року, посвідченого нотаріусом Котовської державної нотаріальної контори за реєстровим № 5197, придбала у приватну власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що складалося з одного цілого будинку з жилою площею 11,0 кв.м. та незакінченого будинку, готовністю, 66,5 %. (а.с. 8-9). Згідно акту про закінчення будівництва та здачі в експлуатацію домоволодіння від 18.09.1984 року, [PERSON] був добудований житловий будинок з житловою площею 17,9 кв.м., проте реєстрація права власності на нього відсутня (а.с. 10-11). Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином, можливо прийти до висновку, що [PERSON] згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію володіла спадковим домоволодінням на праві власності. Враховуючи вищевказані обставини суд критично оцінює думку нотаріуса, щодо визначення житлового будинку в спадковому домоволодінні об'єктом самочинного будівництва. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку». Відповідачем у справі є відповідна міська рада, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Відзивом на позову заяву Котовська міська рада не заперечує проти визнання за позивачами права власності на домоволодіння. Дана обставина свідчить про те, що задоволення пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового та немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права /п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України/. Враховуючи те, що позивачі являються єдиними спадкоємцями за законом після смерті своєї матері [PERSON], тому вони мають право на набуття права власності на своє ім'я на майно спадкодавця, яке їй належало на правових підставах, однак не було належним чином ним зареєстровано. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. На підставі наведеного,

Outcome: approved