Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

27.01.2020 [PERSON] звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з вищевказаною позовною заявою. Позовні вимоги мотивує тим, що з 16.12.1982 до 29.04.1984 при виконанні обов`язків військової служби на території Афганістану, де велися бойові дії, отримав осколкові поранення голови, грудної клітки та правої руки, внаслідок чого в 2005 році його було визнано інвалідом ІІІ групи, в 2016 році ІІ групи, а з 2017 року, інвалідом І «Б» групи. За висновком МСЕК він потребує постійного стороннього догляду. Він був власником\~житлового будинку,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~а також\~власником 1/5\~частини квартири,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] .Оскільки стан\~його здоров`я\~погіршився та\~він потребував\~постійного стороннього\~догляду,\~тому його\~діти:\~син [PERSON] \~та дочка\~ [PERSON] \~погодились його\~довічно утримувати,\~а взамін\~він мав\~переписати на\~сина житловий\~будинок,\~а на\~доньку \~квартиру,\~при цьому,\~залишившись проживати\~у своєму\~будинку,\~оскільки іншого\~житла у\~нього немає.\~13.04.2012\~він переписав\~на дочку\~квартиру,а 22.10.2012 на сина будинок. Вказані договори\~укладались ним\~із розумінням,\~що в\~подальшому його\~діти будуть\~здійснювати довічний\~догляд за\~ним,\~що і\~спочатку мало\~місце,\~однак поступово\~зі сторони\~дітей охололи\~відносини.\~В 2017\~році під\~час того,\~як він\~лежав півроку\~в лікарні\~та госпіталі,\~його діти\~декілька разів\~відвідали його,\~проте допомоги\~ніякої не\~надавали.\~Крім цього,\~його діти\~не проявляють\~жодного піклування\~про нього\~і по\~цей час,\~натомість користуються\~та розпродаються\~його майном.Наразі він фактично залишився без майна та засобів до існування. Пенсія, яка йому виплачується державою, ледь покриває його витрати на ліки та потреби свого обслуговування, тому він був вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів до своїх дітей. При укладені\~оскаржуваних договорів\~він вважав,\~що взамін\~нерухомого майна\~його діти\~будуть зобов`язані\~довічно утримувати\~його,\~однак згодом\~йому було\~роз`яснено,\~що згідно\~з оскаржуваними\~договорами він\~безоплатно передав\~свою нерухомість\~дітям,\~які взамін\~не зобов`язуються\~його утримувати.Таким чином,\~укладаючи договори\~з відповідачами,\~він помилився\~щодо обставин,\~які мають\~істотне значення,\~тобто,\~помилився щодо\~змісту правочинів.Тому просить суд визнати недійсним\~договір дарування\~житлового будинку,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~від 22.10.2012,\~укладеного між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~що посвідчений\~приватним нотаріусом\~Вінницького міського\~нотаріального округу\~Рудик В.В.,\~тавизнати недійсним договір дарування 3/5 (три п`ятих) частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , від 13.04.2012, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 10.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. 05.03.2020 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області від третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~ [PERSON] надійшли письмові пояснення на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що з 2003 року [PERSON] є приватним підприємцем та займається міжнародними вантажними перевезеннями. У 2004 році вона разом з чоловіком [PERSON] купили земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] та розпочали будівництво будинку, який будувався за спільно зароблені кошти. Більшу частину відповідальності за бізнес вона брала на себе. З 2004 року по 2007 рік вести бізнес допомагала дочка [PERSON] , а з 2010 року син [PERSON] . В 2010 році вони разом з сім`єю розпочали будівництво СТО, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Всі зароблені кошти, які йшли від неї, чоловіка та сина, були вкладені на будівництво СТО. В 2012 році вони з чоловіком вирішили подарувати сину [PERSON] будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 22.20.2012 вони з чоловіком оформили договір дарування у приватного нотаріуса Рудика В.В. на їхнього сина [PERSON] . В 2013 році [PERSON] взяв кредит в банку в розмірі 1\~200\~000 грн, що еквівалентно 150\~000 доларів США, під заставу будинку сина, де син виступив поручителем. Однак він не зміг віддати кредит, тому повідомив, що «Я тобі подарував будинок, а ти виплачуй кредит», тому до 2017 року [PERSON] погасив повністю кредит. На даний час [PERSON] продовжує проживати за адресою: [ADDRESS] та навіть не сплачує комунальні послуги, всі ці витрати несе син [PERSON] . Також [PERSON] винаймає квартиру, оскільки [PERSON] постійно виганяє його, дочку [PERSON] він теж не пускає на подвір`я. В грудні 2013 року [PERSON] знову оформив кредитний договір на сина [PERSON] та купив мікроавтобус, однак порушив умови кредитного договору, тому банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , про стягнення заборгованості, після чого виконавчою службою був накладений арешт на будинок сина [PERSON] , тому щоб залишити будинок, [PERSON] був вимушений знову погасити весь борг [PERSON] . В 2012 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вирішили подарувати кожний свою 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Нотаріусом [PERSON] були роз`яснені всі права, всі учасники договору розуміли значення і умови цього договору та підписали його, будучи в здоровому глузді, і до 2020 року [PERSON] жодних претензій до дочки не мав. Крім цього, згідно з договором дарування [PERSON] подарував [PERSON] 1/5 частини квартири, тому вимога про визнання недійсним договору про дарування 3/5 частини квартири є незрозумілою. Також дочка [PERSON] та син [PERSON] лікували батька [PERSON] за власні кошти, з щирістю і повагою відносилися до батька, обходили його, коли він був лежачим, діти зробили для нього все, щоб він встав на ноги. Тому позовні вимоги [PERSON] вона не визнає, оскільки під час укладання договорів він все прекрасно розумів і ніяких зобов`язань перед дітьми не ставив, тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] 05.03.2020 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області надійшло клопотання відповідачів [PERSON] та [PERSON] про застосування строків позовної давності, яке мотивоване тим, що після укладення оспорюваних договорів дарування минуло 8 років. 24.01.2017 [PERSON] звертався з даним позовом до суду, однак залишив його без розгляду. 27.01.2020 [PERSON] повторно звернувся з позовом про визнання договорів дарування недійсними, тобто, знову сплив строк позовної давності, тому просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Крім цього, 05.03.2020 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що в 2004 році їхні батьки розпочали будівництво будинку, що розташований в [ADDRESS] . Після закінчення будівництва вони домовились, що подарують [PERSON] будинок. Зі змісту укладеного договору дарування видно, що сторонами в повному обсязі дотримано вимоги статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не суперечить ні цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був вчинений у формі, встановленій законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що сторони договору дарування підтвердили своїми підписами під договором, що було засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. [PERSON] на той час займався підприємницькою діяльністю, про що свідчать декларації про доходи, був здоровий і все прекрасно розумів. Доказів про фіктивність договору дарування [PERSON] не надав. При цьому [PERSON] зазначає, що договори укладались з розумінням про те, що вони будуть здійснювати за ним догляд довічно, і, укладаючи договори дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення. З тексту оспорюваного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі, про що свідчать п.п. 5, 6, 7, 12 договору дарування будинку від 22 жовтня 2012 року. Таким чином, документально доведено, що на виконання оспорюваних правочинів було передано майно, і такі правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні. Стосовно договору дарування 3/5 частини квартири за адресою: [ADDRESS] від 13.04.2012, то [PERSON] нотаріусом були роз`яснені всі права, всі учасники договору розуміли значення і умови цього договору. Тому просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 12.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин. В судовому засіданні 28.01.2021 представник позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] був власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому він на даний час проживає і користується ним, оскільки іншого житла він не має. При укладенні оспорюваних договорів дарування позивач думав, що то були договори довічного утримання, однак у 2017 році, коли діти почали його виганяти з будинку, він оглянув дані договори і зрозумів, що фактично вони є договорами дарування, а не довічного утримання. Його діти відповідачі по справі хочуть його виселити з будинку та продати будинок. Тому, оскільки дані договори були укладені помилково, їх слід визнати недійсними внаслідок помилки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 28.01.2021 пояснив, що в 2002 році його батьки почали будувати будинок, а закінчили в 2007 році. В 2012 році вони подарували йому даний будинок, в той час батьки перебували в зареєстрованому шлюбі. Коли він навчався, батько йому сказав, щоб він переводився на заочну форму навчання і йшов до нього працювати. Тому він перевівся та почав займатись сімейним бізнесом, однак заробітної плати не отримував. В 2013 році його батько [PERSON] взяв кредит під іпотеку будинку, і відмовився сплачувати кредит, тому даний кредит він був вимушений закрити самостійно. З 2012 року лише він несе витрати на утримання будинку. Через деякий час [PERSON] знову взяв кредит на автомобіль і знову відмовився платити за нього, тому державною виконавчою службою його почали «блокувати», він не міг виїхати за кордон та інше. Внаслідок цього він був вимушений знову сплатити кредит в розмірі 350\~000 грн. В 2017 році, коли батько був лежачим, він з сестрою ніс всі витрати по лікуванню, всюди його возили, доглядали, годували. Приблизно в 2018-2019 роках [PERSON] знайшов іншу жінку, і з того часу почались конфлікти. Батько на даний час проживає в його будинку та користується всім. Вони купують продукти харчування, ліки, оплачують комунальні послуги. За весь час він поніс витрат на утримання батька близько 200\~000 доларів США. [PERSON] отримує пенсію в розмірі 11000 грн, яку він витрачає на іншу жінку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 28.01.2021 пояснила, що її батько був «афганцем», коли вона народилась, отримав квартиру. Після одруження вона з чоловіком та дитиною проживали у даній квартирі разом з братом та батьками. В подальшому приватизували квартиру, всі по 1/5 частини. Згодом, коли вони побудували будинок, то всі вирішили подарувати по 1/5 частини квартири їй. Відносини з батьком були хороші, однак вони зіпсувалися, коли [PERSON] знайшов іншу жінку. Коли її батько хворів, то вони всією сім`єю доглядали за ним, оплачували лікування. Крім цього, у [PERSON] було чимало боргів, які вони також разом сплачували за нього. Коли вони разом вели бізнес [PERSON] то він не платив їм заробітну платню. При укладенні договорів дарування жодних домовленостей щодо довічного утримання не було. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] в судовому засіданні 28.01.2021 пояснила, що в 2012 році, будучи в шлюбі з позивачем [PERSON] , вони вирішили подарувати будинок сину. Коли вони подарували будинок сину, то [PERSON] набрався кредитів, які витратив на свою сестру, племінника, а не на свою сім`ю. Позивач постійно знущався над нею, бив її, навіть коли вона була вагітна. Син [PERSON] сам оплачував собі навчання та працював по вечорам. При укладенні договору дарування квартири, позивач подарував дочці [PERSON] лише свою 1/5 частину квартири В судовому\~засіданні 25.02.2021\~позивач [PERSON] \~позовні вимоги\~підтримав та\~суду пояснив,\~що з\~1982\~року до\~1984\~року перебував\~в Афганістані\~та є\~інвалідом І\~групи.\~В 2012\~році він переписав\~на дочку\~квартиру,а на сина будинок, оскільки на сімейній нараді вони домовились, що він все віддасть дітям, а вони його будуть утримувати. Договори дарування його не змушували підписувати, тому він підписав їх, оскільки домовився з дітьми, що вони будуть за ним доглядати. До 2019 року діти його утримували, а потім перестали, син сказав, щоб він ішов в інтернат. Також в 2019 році він потрапив до лікарні, коштів у нього не були, а діти йому зовсім не допомогли. [PERSON] та [PERSON] оплачували його лікування в реанімації, яке дорого коштувало. Він отримує пенсію в сумі 10000 грн та має в с. Якушинці, Вінницького району Вінницької області фірму, яка оформлена на нього, однак дана фірма коштує копійки. В його власності є лише причіп. З 2005 року і по сьогоднішній день він має чимало боргів. За його кредити розплачувались діти, однак він давав їм власні кошти. Син [PERSON] здійснює до нього фізичне насилля, на що він неодноразово звертався до поліції, а в грудні 2020 року побив його. До цього у 2018 році погрожував йому вбивством. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 25.02.2021 пояснив, що нотаріус позивачу давав читати договір і він читав його, лише після чого підписав його. При цьому, питання щодо утримання не ставилось, оскільки на той час позивач був здоровий. Кошти, які отримує позивач, він витрачає на горілку, а комунальні послуги оплачує він. За клопотанням учасників справи під час судового розгляду були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.06.2021 показав, що знає сім`ю [PERSON] з 2000 року, а з [PERSON] є кумами. Від [PERSON] знає, що батько подарував їй квартиру. При цьому на сімейних святах [PERSON] хвалився перед всіма, що подарував дочці квартиру, а сину будинок, оскільки багато чого досяг в житті. Коли [PERSON] захворів, діти «підняли всіх на ноги», доглядали за батьком, витрачали свої кошти. Про те, що батько казав, що подарував квартиру та будинок, щоб діти його доглядали, він ніколи не чув. [PERSON] позичала в нього кошти для того, щоб віддати борги батька. В 2012-2013 році [PERSON] позичила в нього 5000 доларів США та протягом року повернула їх, хоча це мав зробити [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.06.2021 суду показав, що він познайомився з [PERSON] та [PERSON] приблизно в 2002 році. Колись [PERSON] позичав у цього кошти на купівлю земельної ділянки для будівництва. Також він їм возив будівельні матеріали. Приблизно 4-5 років тому [PERSON] хвалився йому, що подарував квартиру дочці, а сину будинок. При цьому він ніколи не чув про те, що діти повинні за ним доглядати до кінця життя. Коли [PERSON] захворів, він привіз його до лікарні, оскільки він був у дуже важкому стані, тому він подзвонив сину і дочці, вони одразу приїхали і все почали вирішувати, однак хто витрачав кошти, він не знає. Також йому не відомо, хто здійснює оплату за комунальні послуги, однак йому відомо, що обслуговувати прибудинкову територію позивач не взмозі. Коли він приходив відвідувати позивача, то за ним постійно хтось доглядав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.06.2021 суду показав, що з 2004 року знає сім`ю [PERSON] , оскільки почав зустрічатись з [PERSON] . Квартира була приватизована на 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їхню дочку), оскільки вони там проживали. [PERSON] набрав кредитів, тому, щоб банк не забрав будинок, подарував його синові, при цьому під час укладення договорів дарування [PERSON] був здоровий. Борги віддавали [PERSON] та [PERSON] . Коли сім`я проживала разом, [PERSON] бив і дружину, і дітей. Під час хвороби [PERSON] за ним доглядали дочка, син та дружина, і він допомагав, при цьому все оплачували за власні кошти. В будинок на даний час не можна зайти, оскільки [PERSON] чинить перешкоди, викликає працівників поліції. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 16.11.2021 суду показала, що з 2000 року знає сім`ю [PERSON] , оскільки перебуває в дружніх стосунках з ними. З 2005 року до 2014 року працювала бухгалтером фірми Ковтунів. В 2012 році батьки вирішили подарувати дочці квартиру, а сину будинок. Вони всі сиділи в одному кабінеті, тому вона все чула. На той час [PERSON] був здоровий. Спочатку [PERSON] почала працювати на фірмі, а потім [PERSON] . Всі слухалися [PERSON] , особливо діти, хоча він ображав і дружину, і дітей. Під час укладення договорів дарування, кредитів не було, а потім [PERSON] брав кредити, однак при яких умовах їй не відомо. Коли [PERSON] захворів, то діти лікували його за свій рахунок. [PERSON] по цей час проживає в будинку, який належить сину [PERSON] . В судове засідання 20.12.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Попередньо через канцелярію суду від позивача [PERSON] надійшла письмова заява, підписана представником згідно з ордером [PERSON] , в якій остання просить розглянути справу за відсутності позивача та його представника, заявлений позов просить задовольнити в повному обсязі. Крім того, до заяви долучив письмові дебати, в яких зазначив, що як вбачається\~з відзиву\~відповідача,\~останній внаслідок\~укладення договору\~дарування здійснив\~на користь\~позивача майнові\~зобов`язання,\~зокрема,\~щодо погашення\~кредитів позивача,\~оплати його\~лікування та\~утримання.\~При цьому,\~фактично позивач\~залишився проживати\~та володіти\~в спірному\~будинку,\~що свідчить,\~про те,\~що правова\~природа договору\~дарування спірного\~будинку фактично\~була договором\~довічного утримання\~позивача,\~а саме:\~оплати його\~лікування,\~комунальних послуг,\~погашення його\~боргів та\~його право\~довічно проживати\~і користуватися\~спірним будинком.\~Однак,\~у зв`язку\~з тим,\~що відповідачі\~припинили виконання\~домовленості,\~що була\~між ними\~щодо оплати\~лікування позивача\~та його\~утримання,\~вважаючи,\~що [PERSON] \~здійснив погашення\~боргів позивача\~на суму,\~що покриває\~вартість будинку.\~Дана обставина\~стала причиною\~звернення позивача\~до суду\~щодо визнання\~договору дарування\~недійсним,\~оскільки фактично\~була порушена\~домовленість між\~сторонами щодо\~умови дарування\~будинку,\~а відтак,\~позивач допустив\~помилку щодо\~визначення правової\~природи укладеного\~договору.\~Враховуючи вищевикладене,\~договір дарування\~спірного будинку\~був укладений\~внаслідок помилки\~у визначенні\~його правової\~природи і\~фактично був\~договором довічного\~утримання позивача,\~а саме:факт оплатності\~договору,\~що визнається\~відповідачем у\~відзиві,\~як погашення\~кредитних боргів\~позивача.\~Позивач фактично\~не передав\~спірний будинок\~відповідачу,\~а продовжив\~проживати в\~ньому,\~тобто,\~продовжив володіти\~та користуватись\~ним.\~У Позивача\~не було\~іншого житла\~на момент\~укладення договору\~дарування спірного\~житла.Що стосується визнання недійсним договору дарування 1/5 частки квартири [ADDRESS] , то сама відповідачка [PERSON] визнала, і це зафіксовано у відзиві на його позовну заяву, що даний договір носив характер оплатного, що вже є беззаперечною підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та третя особа [PERSON] також попередньо через канцелярію суду подали спільну заяву, в якій просять провести дебати за їх відсутності, а також долучили письмові дебати. Відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] \~в своїх\~письмових дебатах\~зазначили,\~що даний\~позов є\~безпідставним і\~таким,\~що не\~підлягає до\~задоволення.\~ В\~2004\~році їхні\~батьки розпочали\~будівництво будинку\~ [ADDRESS] .Після закінчення будівництва батьки домовилися між собою, що вони подарують йому ( [PERSON] ) будинок, в якому він проживав. Під час укладання договорів дарування зміст правочину не суперечив ні ЦК України, ні іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; правочин був вчинений у формі, встановленій законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, внаслідок чого сторони договору дарування підтвердили своїми підписами під договором, що було засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. В договорі дарування ціна будинку згідно з експертною оцінкою була вказана 1345780,00 грн. На сьогоднішній день [PERSON] погасив борги свого батька повністю на суму 1590000,00 грн + 27 000 доларів США. Батько [PERSON] надав нотаріусу всі необхідні документи, в тому числі і дублікат свідоцтва про шлюб, копію свого паспорту, згідно з яким в 1985 році він був одружений з його матір`ю [PERSON] . Нотаріус отримав, згідно з законом, згоду його матері [PERSON] на укладення договору дарування. Твердженнями позивача в 2016 році були, що дія по укладенню угоди є умисною та вчинена з метою приховання майна від конфіскації, це також не знайшло свого підтвердження, оскільки оспорюваний договір дарування був укладений в жовтні 2012 року, на той момент вчинення оспорюваного правочину будинок не перебував під обтяженням, а тому [PERSON] власник майна мав право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, як це передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України. На сьогоднішній день позивач змінює підстави позову і вже зазначає, що договори укладалися із розумінням про те, що вони будуть здійснювати за ним догляд довічно. І, укладаючи договори дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, тобто, позивач помилився щодо змісту правочину. Все це лише різні вигадки позивача, так як він повністю розумів зміст укладених договорів. З тексту оспорюваного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі. [PERSON] не проживає в будинку та сплачує комунальні послуги за користування вказаним майном. Батько, як член родини, проживає в будинку, жодних витрат по утриманню будинку не несе, більш того звернувся з заявою про зняття пільг по оплаті комунальних послуг. Стосовно договору дарування 3/5 частки квартири [ADDRESS] від 13.04.2012, то [PERSON] нотаріусом були роз`яснені всі права, всі учасники договору, розуміючи значення і умови цього договору, підписали даний договір і до 2020 року [PERSON] жодних претензій не мав. Відповідно до цього договору дарування, [PERSON] подарував дочці [PERSON] 1/5 частку даної квартири, а тому незрозуміло з яких підстав [PERSON] вимагає визнати недійсним 3/5 частки квартири. В грудні 2018 року дана квартира була продана, про що [PERSON] було відомо. Стосовно того, що [PERSON] є учасником бойових дій та в нього є поранення, які негативно впливають на його стан здоров`я, не відповідає дійсності, так як дана довідка підроблена [PERSON] . Шрами, які у [PERSON] на лобі, на щоці і на пальці, залишилися шрами від укусів комарів, коли він служив в Туркменістані, ІІІ групу інвалідності отримав через гіпертонію, а ІІ групу інвалідності зроблено в вересні 2016 року для того, щоб не притягували його до відповідальності, коли чинить насильство над сім`єю. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що він важко хворів, а діти зобов`язувались його утримувати пожиттєво, але ці твердження є безпідставними, так як в договорах дарування від 10.04.2012 та від 22.10.2012 такий пункт не був вказаний, а батько захворів лише 04.03.2017. Також [PERSON] отримав кошти в розмірі 824827,57 грн на придбання житла згідно з рішенням Вінницької районної державної адміністрації № 1 від 21.09.2021 та згідно з листом від Управління праці соціального захисту населення № 6013 від 28.09.2021, тому житлом [PERSON] забезпечений. Крім цього, вважають, що необхідно застосувати строк позовної давності, так як договір дарування частки квартири укладено 10.04.2012, а договір дарування будинку укладений 22.10.2012. Тобто, строк позовної давності, в межах якого [PERSON] зміг звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу, розпочався з 2012 року. Оскільки [PERSON] до 2020 року з позовом не звертався, то строк позовної давності сплив, а тому вважають, що необхідно застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог і відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, у зв`язку з спливом позовної давності за даними вимогами. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] в своїх письмових дебатах зазначила, що з 2003 року вона є приватним підприємцем, вид діяльності міжнародні вантажні перевезення. У 2004 році вона купила разом з чоловіком [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . У 2005 році розпочали будівництво будинку, у 2008 році його закінчили. 80% бізнесу вона вела і контролювала сама, працювала і заключала контракти з замовниками з Європи, Азії, Росії, Прибалтики, Білорусії та Монголії, будинок за адресою: [ADDRESS] будувався за спільно зароблені кошти. З 2004 по 2007 роки працювати допомагала донька [PERSON] , а з 2010 року почав допомагати син [PERSON] , вели сімейний бізнес вона, чоловік, донька, син та зять [PERSON] . Син перевівся на заочну форму навчання, щоб допомагати їм, тому що в 2010 році вони розпочали будівництво СТО, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Все будівництво що по будинку, що по СТО велося спільно. Син [PERSON] , маючи всього 20 років, 40 разів по їхньому сімейному бізнесу їздив до Польщі, привозив запчастини і завантажував вантажні автомобілі, працював механіком у них, тому що вони з чоловіком вирішили, що пізніше весь бізнес передадуть синові. Вона займалася будівництвом, логістикою та вела бухгалтерію, все контролювалося нею і паралельно будували з чоловіком і з сином СТО. Всі кошти, які зароблялися нею, чоловіком і сином, йшли на будівництво СТО. В 2012 році вона з чоловіком подарували синові будинок, а в 2013 році [PERSON] взяв кредит в банку Аваль на суму 1200000,00 грн по курсу 8 грн за 1 долар США (150 тисяч доларів США), взяв кредит під заставу будинку сина, де син виступив поручителем. Батько не зміг віддати кредит, то сказав [PERSON] , що він йому подарував будинок, а він хай виплачує кредит. До серпня 2017 року син [PERSON] погасив повністю кредит. Батько [PERSON] залишається проживати, і живе до цього часу в будинку сина. [PERSON] сплачує комунальні послуги, хоча сам син винаймає квартиру, тому що батько [PERSON] весь час виганяє сина з свого будинку, вчиняє скандали, тому син, щоб уникнути батькових скандалів, проживає в іншому місці, доньку [PERSON] і зятя [PERSON] батько [PERSON] теж не впускає навіть на подвір`я, якщо заходять діти, він біжить з палицею, а то і бере сокиру та все, що трапляється під руки. Вона там теж проживає, але то діти до неї не можуть прийти, бо батько не пускає. В грудні 2013 року [PERSON] купив мікроавтобус марки «Volkswagen T-5» і знову оформив кредитний договір на сина [PERSON] . Знов [PERSON] не виплачує кредит, банк подає до суду на [PERSON] та [PERSON] , щоб стягнути борги з [PERSON] і [PERSON] , а так як [PERSON] не взмозі виплатити, то виконавча служба накладає арешт на будинок сина, в якому проживає [PERSON] , то щоб банк не забрав будинок, син [PERSON] погасив весь борг [PERSON] за мікроавтобус Т-5 в сумі 350000 грн в грудні 2018 року. Крім того, син [PERSON] погасив борги батька [PERSON] , а саме: 900000,00 грн. + 300 00,00 грн відсотки кредит в банку «Аваль» під заставу будинку, де син виступав поручителем, в 2017 році 70000,00 грн картковий кредит [PERSON] , оренда землі в с. Якушинці, Вінницького району Вінницької області, де знаходиться СТО, батька 40 000.00 грн, 22\~000 доларів США [PERSON] , 5000,00 грн [PERSON] . В 2012 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вирішили подарувати кожний свою 1/5 частку квартири за адресою: [ADDRESS] дочці [PERSON] . Стосовно договору дарування квартири 3/5 частки квартири дочці [PERSON] від 13.04.2012, то [PERSON] , їй [PERSON] та сину [PERSON] нотаріусом [PERSON] були роз`яснені всі права, всі учасники договору, тобто, чоловік, син і вона, розуміючи значення і умови цього договору, підписали даний договір, будучи в здоровому розумі, і до 2020 року [PERSON] жодних претензій не мав до дочки [PERSON] . Крім того, донька [PERSON] та син [PERSON] лікували батька [PERSON] перший раз, як стався інсульт 04.03.2017, а другий раз в жовтні 2018 року, як у позивача виявили вірусний гепатит- [PERSON] лікували батька за власні кошти, обходили його, він був лежачим, діти зробили для нього все, щоб він встав на ноги. За вказаних обставин просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Частиною третьою\~статті 211 ЦПК України\~визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважав можливим провести судове засідання 20.12.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, врахувавши думки учасників справи, висловлені ними в поданих до суду письмових дебатах, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від17.07.1997«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлено, що позивач [PERSON] являється батьком відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, виданих повторно, серії [NUMBER] від 18.09.2019 та серії [NUMBER] від 18.09.2019 (т. 1 а.с. 10, 11). [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що не оспорюється учасниками справи. 13.04.2012 [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Дарувальники та [PERSON] , [INFO] , Обдаровувана уклали договір дарування частки квартири, зареєстрований в реєстрі за № 2404, відповідно до якого дарувальники передали безоплатно у власність, а обдаровувана прийняла дарунок 3/5 частки квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. (т. 1 а.с. 4). 22.10.2012 [PERSON] , [INFO] , Дарувальник та [PERSON] , [INFO] , Обдаровуваний уклали договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 737, відповідно до якого дарувальник передав безоплатно у власність, а обдаровуваний прийняв дарунок житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. (т. 1 а.с. 3). Позивач [PERSON] являється інвалідом І групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 9). Копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 593721 встановлено, що [PERSON] являється інвалідом першої «Б» групи безтерміново (т. 1 а.с. 7). 11.12.2012 між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 50007134 від 11.12.2012, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в сумі 241\~443, 75 грн, що еквівалентно 29\~625 доларів США, з цільовою ставкою для придбання автомобіля, де поручителем виступив [PERSON] , який підтвердив ознайомлення з умовами договору шляхом його підписання (т. 1 а.с. 78). 17.07.2014 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 011/0023/143070/1 від 17.04.2014 до кредитного договору № 011/0023/143070 від 04.07.2013, внаслідок чого [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 900\~000 грн в формі невідновлюваної кредитної лінії. Одночасно з укладанням даної додаткової угоди сторони домовились викласти Додатком № 1 «Графік погашення» (т. 1 а.с. 60, 61). Копіями платіжних доручень підтверджується, що погашення кредиту, згідно з кредитним договором № 011/0023/143070 від 04.07.2013, здійснював [PERSON] (а.с. 66-72). Також в матеріалах справи містяться копії розписок, з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] періодично повертали кошти [PERSON] , [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за розписками від [PERSON] (т. 1 а.с. 88-92). 29.12.2018 [PERSON] , що діє від свого імені та як законний представник від імені малолітньої дочки [PERSON] , за згодою батька [PERSON] , Продавці та [PERSON] , що діє від свого імені та як законний представник від імені малолітніх дочок [PERSON] та [PERSON] , за згодою батька [PERSON] , Покупці, уклали договір купівлі-продажу квартири, за яким передали у власність, а саме: [PERSON] 4/5 частки квартири, [PERSON] 1/5 частку квартири, а покупці прийняли у власність в рівних частках (по 1/3 частці) квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3259 (т. 1 а.с. 104-105). В матеріалах справи також містяться копії квитанцій за оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , здійснені [PERSON] (т. 1 а.с. 106-108). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною першою та третьою статті 203\~ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. У пункті 19 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 2009\~року №\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233\~ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, у яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Верховний Суд України в постанові від 16.03.2016 (справа № 6-93цс16) дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. У постанові від 14.05.2021 (справа № 438/690/17) Верховний Суд зазначив, що зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто, після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 753/11731/15-ц). Дієздатність громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених\~статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Аналогічні норми містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений\~наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з даним позовом, стверджує про те, що він, укладаючи оспорювані договори з відповідачами, помилився щодо обставин, які мають істотне значення щодо змісту правочинів. В пунктах 5, 7 оспорюваного договору дарування житлового будинку вказано, що дарувальник стверджує, що дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами здійснюються ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального; дарувальник та обдаровуваний однаково розуміючи значення, умови та правові наслідки правочину, підтвердили дійсність намірів його складання, а також підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. В пунктах 7, 10 оспорюваного договору дарування частки квартири вказано, що дарувальники стверджують, що дарування здійснюється ними без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, а також, внаслідок відчуження частки квартири дарувальникам не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальники зобов`язані утримувати; дарувальники та обдаровувана однаково розуміючи значення, умови та правові наслідки правочину, підтвердили дійсність намірів його складання, а також підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки передбачені цим договором. При цьому, посвідчуючи вказані договори, нотаріус встановив сторони договору та їх дієздатність. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом статті 77\~ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми доказами у відповідності до ст.\~80\~ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказів порушення приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. вимог статті 44\~Закону України\~«Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування частки квартири та договір дарування житлового будинку, а не інші договори, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, судом не отримано. Тобто, оспорювані договори дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договорів дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, підтвердив дійсність намірів його складання, те, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Умови договорів дарування є чіткими та зрозумілими, права та обов`язки сторін правочинів викладені доступно, без можливості трактувати їх у різних значеннях. Під час судового розгляду допитані свідки стверджували, що дійсно позивач [PERSON] мав наміри щодо дарування сину житлового будинку, а дочці частки квартири, навіть постійно цим вихвалявся. Будь-яких доказів того, що між сторонами оспорюваних правочинів були якісь домовленості щодо утримання позивача його дітьми, стороною позивача не надано. Позивач стверджував, що його діти відповідачі по справі перестали виконувати умови оспорюваних договорів, перестали його утримувати, а він потребує догляду, тому такі договори слід визнати недійсними. Такі твердження позивача не заслуговують на увагу, оскільки умови оспорюваних договорів є чіткими та зрозумілими, не містять вказівок щодо необхідності утримання [PERSON] та [PERSON] позивача [PERSON] . Письмові докази та покази свідків підтверджують протилежне твердженням сторони позивача, доводять, що, навпаки, відповідачі по справі, будучи дітьми позивача, постійно піклувалися про останнього, доглядали за ним, коли він хворів, оплачували його лікування, сплачували його борги. Крім того, наслідком невиконання умов договору є можливість його розірвання, а не визнання його недійсним. Позивачем [PERSON] \~не доведено\~того,\~що на\~момент укладення\~оспорюваних договорів\~дарування він\~помилявся стосовно\~правової природи цих правочинів. Зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину після його укладення, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваних правочинів. Тобто, стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття позивачем [PERSON] фактичних обставин правочинів, що вплинуло на його волевиявлення і що ця помилка дійсно мала місце на момент укладення договорів, і вона має істотне значення. Переусвідомлення для себе значення укладених договорів, що відбулося через декілька років, не може створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних договорів. Таким чином, стороною позивача не доведено підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Під час розгляду даної справи відповідачі заявили клопотання про застосування позовної давності. Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду даної справи стороною позивача не доведено, що на момент вчинення оспорюваних правочинів [PERSON] помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та їхніх істотних умов, а також, що існували обставини, що зумовлюють визнання таких правочинів недійсними. Укладаючи оспорювані договори, позивач повинен був усвідомлювати їх умови та правові наслідки. Тобто, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з його безпідставністю, тому не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує\~суди давати\~обґрунтування своїх\~рішень,\~але це\~не може\~сприйматися як\~вимога надавати\~детальну відповідь\~на кожен\~аргумент.\~Межі цього\~обов`язку\~можуть бути\~різними,\~залежно від\~характеру рішення.\~Крім того,\~необхідно брати\~до уваги,\~між іншим,\~різноманітність аргументів,\~які сторона\~може представити\~в суд,\~та відмінності,\~які існують\~у державах-учасницях,\~з огляду\~на положення\~законодавства,\~традиції,\~юридичні висновки,\~викладення та\~формулювання рішень.\~Таким чином,\~питання,\~чи виконав\~суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Враховуючи, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, в задоволенні його позовних вимог відмовлено, тому судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed