Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

27 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому та його брату, [PERSON], на праві приватної власності належать відповідно 5/6 та 1/6 частини житлового будинку під №31 по вул. Черняховського у м. Білопілля Сумської області. За вказаною адресою як співмешканець попереднього власника майна - їхньої матері, [PERSON], яка померла 19 квітня 2017 року, зареєстрований [PERSON] 23 серпня 2017 року останній виїхав на постійне місце проживання у Дніпропетровську область але із реєстрації не знявся. З того часу [PERSON] до м. Білопілля не приїжджав, комунальні платежі не сплачував, будь-які речі останнього у будинку відсутні. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. 167 ЖК України, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Черняховського, 31. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник останнього, який діє на підставі ордеру - адвокат [PERSON] позов підтримали, проти заочного вирішення справи не заперечували . Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Останній належним чином, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, повідомлений про час, день та місце розгляду справи (а. с. 40). Крім того, у звязку з відсутністю відповідача за зареєстрованим місцем проживання до суду повернувся конверт із судовою повісткою (а. с. 38). З огляду на викладене, на підставі ч. 10 ст. 130 ЦПК України суд розглядає справу без участі відповідача. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов не підтримав, суду зазначив, що [PERSON] близько 20 років проживав однією сімєю із їхньою матірю, яка перед своєю смертю просила, щоб відповідач до кінця своїх днів жив у спірному будинку та був похований поряд із нею. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не зявився без повідомлення причин, відзив на позов не подав, а також, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивача [PERSON], представника останнього адвоката [PERSON], третю особу [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності з положеннями ст. 167 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року, яке набрало законної сили 10 травня 2018 року, [PERSON] на праві приватної власні належить 5/6 частин житлового будинку, розташованого за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Чернишевського, 31, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за №23535299, а [PERSON] 1/6 частини вказаного будинку (а. с. 10-13, 19). За зазначеною вище адресою зареєстрований відповідач [PERSON], що підтверджується записом у будинковій книзі (а. с. 14-15). Відповідно до довідки депутата Білопільської міської ради [PERSON] від 15 червня 2018 року та акту, складеного у присутності мешканців вул. Чернишевського та вул. Гагаріна м. Білопілля Сумської області, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у житловому будинку, розташованому за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Чернишевського, 31, відповідач не проживає з 23 квітня 2017 року. Останній виїхав на постійне місце проживання до [INFO]. Особисті речі відповідача за вказаною адресою відсутні (а. с. 20-21). Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є співвласником житлового будинку №31 по вул. Чернишевського у м. Білопілля Сумської області, який на праві власності належить [PERSON] та [PERSON], понад рік без поважних причин не проживає у ньому, а лише зареєстрований, не приймає участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що належить позивачу, порушує його права, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у звязку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір, сплачений останнім при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 704 грн. 80 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved