Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

27.12.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17.06.2020 року просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 256/к від 04.12.2019 року, поновити [PERSON] на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2019 року по 17.06.2020 у розмірі 39507,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на грубе порушення норм чинного законодавства при звільненні її з займаної посади, а саме на те, що вона була звільнена в день написання заяви за власним бажанням, без надання двотижневого строку та перебувала в стані душевного хвилювання під психологічним тиском з боку посадових осіб відповідача під час написання вищезазначено. Додатково посилається на те, що запис у трудовій книжці містить посилання на положення статті 39 КЗпП України, жодних заяв про звільнення за ст. 39 КЗпП України позивач не подавала. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.12.2019 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.01.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.06.2020 року відмовлено у прийнятті позовної заяви про збільшення позовних вимог від 09.06.2020 року, повернувши її представнику позивача та залишено без розгляду клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи доказів, поданих разом з клопотаннями від 25.03.2020 року. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.08.2020 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, залишено без розгляду клопотання представника позивача про витребування доказів та поновлено представнику позивача строк на подання клопотання долучення доказів та долучено до матеріалів справи докази, подані разом з клопотанням від 16.06.2020 року, які надійшли до суду 17.06.2020 року. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.11.2020 року витребувано у Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» оригінал заяви [PERSON] від 04.12.2019 року про звільнення за власним бажанням. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.11.2020 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження. 01.04.2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта №21212. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року відновлено провадження у справі. Відповідач в порядку ст.178 ЦПК України представник відповідача надала відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити, з посиланням на те, що стороною позивача до позовної заяви не додано належних доказів того, що її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення на неї тиску з боку керівництва підприємства або його неправомірних дій матеріали, додані до позовної заяви не містять. У відзиві на позовну заяву зазначено, що у заяві від 04 грудня 2019 року позивач просила її звільнити 04 грудня 2019 року та відповідачем не висловлено заперечень щодо розірвання трудового договору у такі строки. Тобто, між працівником та роботодавцем було досягнуто згоди з усіх основних умов угоди про припинення раніше укладеного між ними трудового договору, зокрема, щодо конкретного строку, з якого договір припиняється. Крім того, позивач після видачі наказу про її звільнення не виходила на роботу, не зверталася до відповідача із будь-якими заявами щодо відкликання, примусу тощо, що, в свою чергу, не свідчить про відсутність її волевиявлення стосовно припинення трудових відносин. Позивач була звільнена з роботи на підставі поданої нею 04.12.2019 року заяви про звільнення за власним бажанням, яку вона не відкликала та будучи здатним повною мірою усвідомлювати й керувати своїми діями, здійснила свідомі дії, вмотивовані і відповідні поставленої мети, а тому звільнення позивача з роботи за ст. 38 КЗпП є правомірним. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, представника позивача та представника відповідача встановив наступне. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, та іншими нормативно - правовими актами щодо трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосудді, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Статтею 2 КЗпП України встановлено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з АТ « Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут « ЕНЕРГОПРОЕКТ ». Відповідно до наказу № 1/к від 02 січня 2013 року з 02 січня 2013 року [PERSON] була прийнята на посаду інженера - проектувальника І категорії ТМО( а.с.№ 61 ) . Відповідно до наказу № 193/к від 18 серпня 2016 року [PERSON] за її згодою з 22 серпня 2016 року переведено на посаду інженера - проектувальника II категорії ТМВ (примітка: тепломеханічного відділу). ( а.с. № 62 ). 04.12.2019 року [PERSON] звернулась з заявою в якій просила « Прошу звільнити мене за власним бажанням от 04.12.2019 г.» ( а.с. 64) Відповідна заява містить особистий підпис позивача, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні та дату складання заяви 04.12.2019 року. Відповідно до наказу № 256/к від 04.12.2019 року [PERSON] звільнено з посади інженера - проектувальника II категорії ТМВ 04 грудня 2019 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) ( а.с. 63). Підставою для видання наказу про звільнення позивача із займаної посади була заява [PERSON] від 04 грудня 2019 року. З матеріалів справи вбачається, та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, що в день звільнення [PERSON] була ознайомлено із наказом про звільнення, що підтверджується особистим підписом [PERSON] на тексті наказу із зазначенням дати ознайомлення (04.12.2019 року) та розшифровкою підпису, отримала трудову книжку та в день звільнення було проведено остаточний розрахунок, що підтверджується та не заперечується позивачем. Як роз`яснює Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.11.2020 року по справі № 753/1181/18 та від 10.10.2018 року по справі 359/2642/16-ц. На підставі встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача 04 грудня 2019 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України здійснено обґрунтовано та з дотриманням вимог діючого законодавства, так як позивач надав письмову заяву на звільнення, написану ним власноруч з зазначенням дати звільнення, а саме 04 грудня 2019 року . Посилання позивача на відсутність волевиявлення щодо написання заяви про звільнення за власним бажанням є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Як вбачається зі змісту поданої позивачем заяви про звільнення за власним бажанням містить дату її складання - 04.12.2019, підпис позивача, підставу для звільнення - власне бажання та дату звільнення - 04.12.2019, а також була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Продовженням таких недвозначних дій з боку позивача є ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки на руки. Крім того, позивач після видачі наказу про її звільнення не виходила на роботу, не зверталася до відповідача із будь-якими заявами щодо відкликання, примусу тощо, що, в свою чергу, свідчить про її волевиявлення стосовно припинення трудових відносин. Посилання позивача на те, що у трудовій книжці здійснено запис про звільнення за власним бажанням та зазначено статтю 39 КЗпП спростовується матеріалами справи, а саме судом було ретельно досліджений оригінал трудової книжці та наказ № 256/к від 04.12.2019 року, з якого вбачається, що [PERSON] звільнено з посади інженера - проектувальника II категорії ТМВ 04 грудня 2019 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) ( а.с. 63). Крім того, суд не погоджується з доводами позивача та його представника про те, що керівництво підприємства змусило позивача написати заяву за власним бажанням, виходячи з наступного. В п.19 Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, зі змінами та доповненнями, роз`яснено, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Судом ретельно перевірені доводи працівника про примусове написання заяви про звільнення за власним бажанням. Відповідно до висновку експерта № 21212 від 12.03.2021 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за цивільною справою № 646/8943/19 (провадження № 2/646/873/2020) встановлено, що рукописний текст в заяві від 04.12.2019 про звільнення за власним бажанням від імені [PERSON] , виконаний [PERSON] . Ознаки які б свідчили про виконання досліджуваного рукописного тексту під впливом штучних збиваючих факторів - відсутні. Вирішити питання щодо виконання досліджуваного рукописного тексту в заяві від 04.12.2019 про звільнення за власним бажанням від імені [PERSON] під впливом природних збиваючих факторів - не представляється можливим з причин, вказаної у дослідницькій частині висновку. З дослідженої частини висновку вбачається, що ознаки які б свідчили про виконання досліджуваного рукописного тексту під впливом штучних збиваючих факторів - відсутні. Ознаки які б свідчили про виконання досліджуваного рукописного тексту під впливом природних збиваючих факторів - не проявились, тому вирішити питання щодо виконання досліджуваного рукописного тексту в заяві від 04.12.2019 про звільнення за власним бажанням від імені [PERSON] під впливом природних збиваючих факторів - не представляється можливим. Звернення до правоохоронних органів, яке додано до позовної заяви, само по собі не підтверджує написання заяви на звільнення під примусом. Інших доказів на підтвердження зазначених доводів не надано. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач був змушений відповідачем написати заяву про звільнення за власним бажанням, що позивач під час написання вищезазначеної заяви перебувала в стані душевного хвилювання під психологічним тиском з боку посадових осіб відповідача. Таким чином, в суді не доведено, що керівництво Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» та посадові особи примусили позивача подати заяву про звільнення за власним бажанням. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування також не підлягають задоволенню і вимоги про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу так як ці вимоги є похідними від попередніх позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed