Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

27.06.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff», в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь: суму грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 12265,56грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку; заподіяну моральну шкоду в розмірі 1000,00грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 16.11.2009 року [PERSON] працювала на посаді юрисконсульта з інтелектуальних прав. 15.04.2014р. позивачем було подано роботодавцю заяву про звільнення за власним бажанням та заяву про грошову компенсацію всіх невикористаних днів основної щорічної відпустки. Наказом №821/К від 29.04.2014 року її було звільнено з вказаної посади 30 квітня 2014 року за власним бажанням, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Проте, відповідачем не було здійснено повного розрахунку з позивачем при звільненні. Згідно умов колективного договору, щорічна оплачувана відпустка становить 24 дні. Позивач зазначає, що за період з початку роботи - з 16.11.2009 року по 15.11.2013 року вона має 25 днів невикористаної щорічної відпустки, за період роботи з 16.11.2013 року по 30.04.2014 року - 11 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки, що разом становить 36 днів. З огляду на викладене, посилаючись на розмір нарахованої за період з 01.01.2013р. по 31.02.2014р. заробітної плати - 120952,05грн., враховуючи, що відповідачем не проводились нарахування та виплата заробітної плати позивачу в березні та квітні 2014р., та на відповідні норми законодавства, [PERSON] просить суд стягнути з ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 12265,56грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, позивач зазначила, що неправомірними діями відповідача, які полягають в цинічній відмові на неодноразові звернення позивача здійснити розрахунок, їй завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює в 1000,00грн. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що у випадку неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення. Відповідач в попереднє судове засідання, призначене на 15.07.2014р. та в судове засідання, призначене на 05.08.2014р. свого представника не направив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, заяв чи клопотань суду не надав. З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 16.11.2009 року по 30.04.2014 року працювала в Дочірньому підприємстві «Українська горілчана компанія «Nemiroff» на посаді юрисконсульта з інтелектуальних прав, була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки позивача Серії [NUMBER] та наказом про звільнення працівників № 821/К від 29.04.2014р. (а.с. 10-12). Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст. 13 КЗпП України, у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Пунктом 4.7 Колективного договору, укладеного між адміністрацією Дочірнього підприємства «Українська горілчана компанія «Nemiroff» та трудовим колективом компанії, зареєстрованого 30.05.2008 року в управління праці та соціального захисту Немирівської районної державної адміністрації, передбачено, що тривалість основної щорічної оплачуваної відпустки на підприємстві становить не менше 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, згідно з чинним законодавством (а.с. 43-72). Таким чином, за кожен рік роботи на Дочірньому підприємстві «Українська горілчана компанія «Nemiroff» позивач мала право на основну щорічну відпустку тривалістю 24 календарні дні. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як убачається з наданої позивачем копії особової картки працівника (а.с. 22-23), за період роботи з 16.11.2009р. по 15.11.2010р. та з 16.11.2010р. по 15.11.2011р. [PERSON] надавались відпустки загальною тривалістю 24 дні за відповідні періоди, за період роботи з 16.11.2011р. по 15.11.2012р. [PERSON] надавались відпустки загальною тривалістю 23 дні, за подальші періоди роботи позивачу відпустки надані не були. Таким чином, за період роботи з 16.11.2011р. по 15.11.2012р. [PERSON] має 1 день невикористаної основної щорічної відпустки, за період роботи з 16.11.2012р. по 15.11.2013р. позивач має 24 дні невикористаної основної щорічної відпустки, крім того, як убачається з наданого позивачем у позові розрахунку, за період з 16.11.2013р. по дату звільнення - 30.04.2014 року, пропорційно відпрацьованому часу, позивач має право на 11 днів основної щорічної відпустки. Таким чином, за період роботи [PERSON] на Дочірньому підприємстві «Українська горілчана компанія «Nemiroff» з 16.11.2011р. по дату звільнення 30.04.2014 року, позивач має 36 днів невикористаної основної щорічних відпустки. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. При цьому, як убачається з довідки Пенсійного фонду України Форма ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON]), нарахована заробітна плата позивача за квітень - липень 2013 року склала 10248,76грн. на місяць, за серпень 2013 року - 8386,84грн., за вересень 2013 року - 12122,03грн., за жовтень - листопад 2013 року - 10248,76грн. на місяць, за грудень 2013 року - 10249,62грн., за січень 2014 року - 8202,62грн., за лютий 2014 року - 10249,62грн. В березні 2014 року позивачеві заробітна плата не нараховувалася (а.с. 33-34). Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно довідки №14-15/0314-2, виданої Дочірнім підприємством «Українська горілчана компанія «Nemiroff» 11.03.2014р., місячний оклад позивача [PERSON] складає 8188,00грн. (а.с. 73). Таким чином, розмір нарахування заробітної плати за березень 2014 року слід розраховувати, виходячи з установленого [PERSON] посадового окладу, тобто 8188,00грн. Таким чином, виходячи з наведених вище розмірів нарахування заробітної плати позивачеві за останні 12 місяців, що передували звільненню, загальна сума заробітної плати [PERSON] за останні 12 календарних місяців, що передували звільненню, становить 118891,29грн., отже розмір середньої заробітної плати позивача за один день складає 334,90грн. (118891,29:(365-10)). Проводячи обрахування компенсації, виходячи з урахування зазначеного розміру середньої заробітної плати та кількості днів невикористаної щорічної відпустки, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає компенсація в розмірі 12056,40 грн. (334,90х36). Таким чином, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що відповідач ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff» в день звільнення [PERSON] не провів з нею всіх необхідних розрахунків, а саме, - не здійснив виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме з дня, наступного після дати звільнення - 01.05.2014 року, по дату винесення рішення - 05.08.2014 року. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як убачається з довідки Пенсійного фонду України Форма ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON]) та довідки №14-15/0314-2, виданої Дочірнім підприємством «Українська горілчана компанія «Nemiroff» 11.03.2014р., заробітна плата позивача за два останні місяці, що передували звільненню, а саме - лютий та березень, становила 10249,62грн. та 8188,00грн. відповідно. Таким чином, враховуючи вказаний розмір заробітної плати, а також кількість робочих днів в лютому та березні 2014 року (40днів), вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача за даний період складає 460,94грн. (18437,62:40). Період затримки розрахунку при звільненні складає 97 днів, та обраховується з дня, наступного після дати звільнення - 01.05.2014 року, по дату винесення рішення - 05.08.2014 року. Виходячи з викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 44711,18грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характер, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. В п. 13 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як убачається із заяви [PERSON] від 15.04.2014 року, адресованої ДП «Українська горілчана компанія «Nemiroff», остання, одночасно з написанням заяви про звільнення, просила роботодавця виплатити їй грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (а.с. 14). Незважаючи на вказане та визначений статтею 83 КЗпП України обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити йому грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки, відповідач виплату компенсації не здійснив, чим грубо порушив трудові права позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що порушення відповідачем законних прав позивача при затримці розрахунку при звільненні, безперечно завдало шкоду її інтересам і спричинило моральні переживання й страждання. Тому вимога позову про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000,00грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 577,68грн. На підставі викладеного, ст. ст. 13, 47, 83, 116, 117. 237-1 Кодексу Законів про працю України, ст. ст. 6, 21 ЗУ «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року,

Outcome: partial