Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

27 серпня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, мотивуючи свої вимоги відсутністю відповідача за місцем реєстрації понад встановлений законом строк без поважних причин. У судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послалась на факти і обставини, викладені в позовній заяві та пояснила, що на підставі свідоцтва про право власності від 02 листопада 2000 року вона є власником ? частини домоволодіння - житлового будинку [ADDRESS]. З 09 червня 2000 року в цьому будинку зареєстрований [PERSON], який є її зятем. 30 травня 2013 року набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між її донькою [PERSON] та [PERSON] З 2012 року відповідач за вказаною адресою не проживає, не виконує обов'язків щодо утримання і оплати комунальних послуг, проте в добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку, що є об'єктивною перешкодою здійсненні ним права розпоряджатися своєю власністю. Посилаючись на наведені обставини та положення статей 391, 405 ЦК України, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у жилому будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі, про що надав суду відповідну письмову заяву. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Згідно свідоцтва про право власності від 02 листопада 2000 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 липня 1975 року реєстраційний номер 2273, [PERSON], є власником ? частини домоволодіння - житлового будинку [ADDRESS]. 02 листопада 2000 року комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації міста Макіївки» було зроблено реєстраційний надпис на правовстановлюючому документі, про що внесено відповідний запис в реєстровій книзі № 14 за реєстровим № 2856. За наведених обставин [PERSON] є власником ? частини домоволодіння - житлового будинку [ADDRESS], а тому належним позивачем у справі. В цьому ж будинку, як член сім*ї позивачки з 09 червня 2000 року зареєстрований її зять - відповідач [PERSON], [INFO]. 30 травня 2013 року набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між донькою позивачки - [PERSON] та [PERSON]Останній з липня 2012 року в будинку не проживає. Вищевказані факти і обставини визнані сторонами у судовому засіданні, вони підтверджені наявними в матеріалах справи документами, тому відповідно до положень частини 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Враховуючи наведені обставини, суд визнає, що між сторонами: [PERSON], як власником спірного житлового будинку та [PERSON], який зареєстрований у цьому будинку як член сім*ї, склалися спірні правовідносини у сфері захисту права власності які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Судом встановлено, що договір про користування спірним будинком між сторонами не укладався. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами) при вирішення позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Доказами по справі не підтверджена будь-яка домовленість між сторонами щодо користування спірним будинком. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] - сусіди позивачки, пояснили, що з липня 2012 року [PERSON] не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні не встановлено будь-якої противоправної, неправомірної поведінки позивачки відносно відповідача, інших об'єктивних перешкод для його не проживання у спірному будинку, у суду не має законних і достатніх підстав для висновку щодо поважності причин непроживання [PERSON] у цьому будинку понад один рік. Приписами статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з приписами ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] без поважних причин не проживає в спірному будинку понад двох років, він не є членом сім*ї власника жилого приміщення, не проживає з ним, не веде спільне господарство, а тому визнає, що право позивачки [PERSON], як власника будинку, підлягає захисту і відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірному жилому будинку. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розгляду цивільної справи. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved