Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

27 травня 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №36 у будинку № 27 по вул. Грушевського у м. Мукачево Закарпатської області. Свої вимоги мотивують тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1995 року вони є власниками квартири [ADDRESS]. ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» повідомив нам, що в даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] василь Іванович, [INFO]. Відповідно до акту від 17 травня 2016 року за №44 відповідач не проживає за адресою: [INFO] з 01 березня 2015 року.. Реєстрація відповідача спричиняє їм перешкоди у здійснення права володіння, користування даним приміщенням, зокрема при оплаті послуг та оформленні відповідних юридичних документів. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, належним чином повідомлялися про час та місце судового засідання, в позовній заяві просять розглядати справу у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином через засоби масової інформації, а тому, враховуючи положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та те, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України суд, за згоди позивача, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дана Конвенція гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner vs. the U.K. 21.02.1990). Такий захист поширюється як на власника квартири ( рішення у справі Gillow vs. the U.K. 24.11.1986) , так і на наймача (рішення у справі Larkos vs. Cyprus 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї ж статті, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, або для захисту прав і свобод інших осіб. Зазначений перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Ст.ст.47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно з Свідоцтва про право власності на житло від 03.02.1995 року, виданого виконкомом Мукачівської міської ради народних депутатів квартира [ADDRESS] (теперішня вулиця Грушевського у м. Мукачево Закарпатської області належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та Ріті Юліївні в рівних долях (а.с.11). Відповідно до акту №44 від 17 травня 2016 року, що засвідчений паспортистом ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» - [PERSON], [INFO] не проживає за адресою: [INFO] з 01.03.2015 року. (а.с. 12). Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законами або загальним принципами міжнародного права. Конституція України, а саме стаття 41, гарантує кожному право володіння, користування та розпорядження його власністю. Стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник за своїм розсудом користується, володіє і розпоряджається своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння, способами захисту права власності передбаченими нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі у спірній квартирі не проживає з 01 березня 2015 року, тобто більше року, формальна наявність у відповідачів права користування належним позивачам житловим приміщенням обмежує позивачів у здійсненні права власності, а тому його слід визнати таким, що втратили право користування квартирою №36 у будинку № 27 по вул. Грушевського у м.Мукачево Закарпатської області.

Outcome: approved