Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

27.12.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, яка була уточнена 18.08.2017 року. Так, [PERSON] посилається на те, що в 1997 році її донька [PERSON] одружилась з [PERSON] та в 1998 році вони стали проживати в м.Дніпропетровську. В 2004 році позивач та її чоловік вирішили придбати для себе квартиру в м.Дніпропетровську та вона попрохала доньку підшукати їй варіанти нерухомості. 12.11.2004 року вона, будучи у м.Дніпропетровську, зустрілась з донькою та її чоловіком, представником продавця квартири [ADDRESS] [PERSON] у приміщенні відділення банку «Укрсиббанк» за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Челюскіна, 8, де вона зняла з пластикової картки гроші в сумі, необхідній для сплати вартості квартири та поклала їх в конверт, який опечатала та скріпила своїм підписом та підписами [PERSON], [PERSON] В подальшому, вони поїхали до офісу нотаріуса [PERSON] за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Героїв Сталінграду, 113, де був укладений договір купівлі-продажу квартири. Донька вмовила її оформити квартиру на своє імя, запевнивши, що за першої вимоги вона переоформить квартиру на неї, або сплатить їй кошти за квартиру. Необхідність оформлення квартири на імя доньки остання пояснювала бажанням будувати власну сімю. Позивач зазначає, що вона особисто передала 52 724 грн. представнику продавця. З 2004 року [PERSON] зареєстрований у квартирі, а донька зареєструвала своє місце мешкання у квартирі восени 2005 року. Восени 2014 року вона дізналась, що стосунки між її донькою та її чоловіком погіршились, тому вона запропонувала доньці переоформити квартиру, однак донька склала їй розписку. Наприкінці 2013 року донька переїхала до орендованого житла та відповідач [PERSON] залишився проживати у квартирі. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.05.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач неодноразово наполягала на виконанні домовленості щодо переоформлення квартири, однак відповідачі чинять їй перешкоди. Тому, просить визнати удаваним правочином договір купівлі-продажу квартири від 12.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №9085, в частині особи продавця, визнати її покупцем квартири та визнати за нею право власності на квартиру, скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] Ухвалою суду від 13.01.2017 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON]. 02.10.2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані наступним чином. 12.07.1997 року він з відповідачем уклав шлюб. Під час шлюбу за спільні кошти подружжя придбало квартиру [ADDRESS] відповідно договору купівлі-продажу від 12.11.2004 року. Дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Оскільки за законом частки подружжя вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників, тому позивач просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 12.11.2014 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Заочним рішенням суду від 09.02.2015 року позовні вимоги [PERSON] були задоволенні. Ухвалою суду від 27.04.2016 року заочне рішення суду від 09.02.2015 року було скасовано. Ухвалою Бабшкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18.04.2017 року цивільну справу №200/22194/16ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, визнання покупцем та визнання права власності обєднано в одне провадження з цивільною справою №200/17692/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою суду від 06.02.2018 року вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та надано сторонам час на подання заяв по суті справи. 19.05.2017 року до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] проти позову, відповідно яких [PERSON] позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що в усній формі не можуть укладатись правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню. Окрім цього, викладені позивачем обставини придбання квартири суперечать одна одній, оскільки [PERSON] зазначає одночасно про те, що хотіла придбати квартиру для себе та її донька [PERSON] прохала придбати квартиру для неї, щоб вона могла самостійно будувати своє майбутнє. Вважає, що позивач пропустила строки позовної давності, оскільки оспорюваний правочин вчинено в 2004 році та вона була присутня при його укладенні. Так, 06.02.2018 року відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності за вимогами [PERSON] 08.02.2018 року представником позивача [PERSON] отримано відзив [PERSON] 20.02.2018 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій посилається на те, що строки позовної давності не є пропущеними, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналась лише після початку судової справи щодо розподілу майна. Вказує, що [PERSON] бажала придбати квартиру для себе, однак дочка вмовила її оформити на квартиру на її імя. 21.02.2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позов [PERSON], у якому посилається на те, що оплата вартості квартири відбулась за рахунок її матері [PERSON], яка дійсно зняла необхідну сума для придбання спірної квартири зі своєї банківської картки. Однак, позовних вимог вона не визнає, оскільки квартира була придбана для неї. 21.02.2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позов [PERSON], який відповідач [PERSON] не визнала з тих підстав, що вважає себе одноособовим власником квартири, так як її колишній чоловік до моменту розлучення ніде не працював. Після розірвання шлюбу вона народила дитину від іншого чоловіка та бажає проживати у належній їй квартирі, оскільки іншого житла не має, проте між ними наявний спір щодо перешкод у користуванні квартирою. 29.03.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, у яких [PERSON] посилається на те, що квартира купувалась за його гроші, однак в відділенні банку на вул.Челюскіна, 8 вони дійсно були присутні, проте з іншою метою, для перевірки справжності банкнот. Зазначає, що почав свою трудову діяльність в 1976 році, спробував себе за різними напрямами діяльності, в 90-х роках він почав займатись ремонтом автомобілів та був заможною особою. В 1996 році він познайомився з [PERSON], на той момент він мешкав у м.Феодосія, у батьківській квартирі, де почала проживати з ним дружина. Після неодноразових відключень півострову від світла, води, газу, він вирішив поїхати на постійне місце мешкання до м.Дніпропетровська, де він відразу влаштувався на роботу. Він проживав разом з дружиною в орендованому житлі, а квартиру в Феодосії здавав в оренду, гроші за оренду отримували батьки дружини та передавали їх його сімї. Відповідач заробляв 300-400 дол. США на місяць та цих коштів вистачало для утримання сімї, дружина не працювала. В 1999 році до них приїхав брат [PERSON] [PERSON], який протягом року перебував на його утриманні, а потім поїхав до м.Тули, де знаходилась квартира [PERSON], однак працевлаштуватись та заробляти на життя він не зміг, тому [PERSON] вмовляли його переїхати до Росії, щоб налагодити там бізнес та залучити до нього [PERSON]. Влітку 2001 року він продав свою квартиру в м.Феодосія за 6500 дол.США, а гроші віддав на зберігання своїй матері. Також, він продав свій автомобіль Форд Гранада за 1800 дол.США та частку в бізнесі за 1100 дол.США. На момент виїзду до Росії він мав 9400 дол.США та заощадження в сумі 5 000 дол.США. Після переїзду до м.Тули він погасив усю заборгованість за комунальними послугами, що виникла з вини [PERSON], зробив косметичний ремонт, облаштував квартиру меблями. Згодом [PERSON] відкрив власне СТО, оформивши його на дружину та її брата. Однак, адаптуватись до життя в Росії його сімя не змогла та в 2004 році вони повернулись в Україну, оселившись у квартирі його племінниці [PERSON]. Дружина підшукала квартиру для придбання по вул.Тополиній, 10, тому вони поїхали до м.Феодосія та забрали у його батьків кошти, залишені ним на зберігання. Таким чином, ніяких грошей у [PERSON] на придбання квартири він та його дружина не брали, а [PERSON] була присутня при правочині, оскільки хотіла оглянути житло, в якому проживатиме її донька. Крім цього, до укладення договору він з дружиною передав продавцю квартиру завдаток в 700 дол.США, оскільки [PERSON] перебувала у скрутному матеріальному становищі та мала заборгованість за комунальними послугами. Після придбання квартири він здійснив самотужки ремонт, в січні 2005 року придбав гараж в АК «Автолюбитель-1», того ж року дружина працевлаштувалась в ПриватБанку. Причиною розпаду його сімї стала подружня зрада. 23.10.2013 року за час його відсутності, [PERSON] вивезла свої речі з квартири, а також документи на квартиру і гараж. Оскільки дружина не хотіла примирення, він змінив замки на вхідні двері до квартири. В листопаді 2013 року він поїхав до м.Батайськ, Росія та повідомив їх про ситуацію, що склалалась. В грудні 2013 року [PERSON] та [PERSON] приїжджали до \~ \~ \~ \~квартири, за речами, та його дружина викрала його паспорт. З цього приводу він написав заяву в райвідділок, однак розслідуванням ніхто не займався. Згодом він отримав новий паспорт з пропискою. Після розірвання шлюбу майнові питання в договірному порядку вирішені не були, а документів на квартиру у нього не було, тому він звернувся до суду з позовом про поділ майна. 17.04.2018 року до суду надійшли пояснення [PERSON] на заперечення [PERSON] на відповідь на відзив [PERSON], в яких посилається на те, що факт наявності у [PERSON] грошових коштів нічим не доводиться, як не доведено і факт його працевлаштування. [PERSON] і на сьогоднішній день має заборгованість за комунальними послугами. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 12.07.1997 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво серії I-АО №297954. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.05.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 12.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №9085. Вартість квартири склала 52 724 грн. та кошти були передані продавцю при підписанні договору. Відповідно до особистого паспорту відповідача [PERSON], виданого 17.08.2004 року, остання народилась в м.Баку, Азербайджан та є громадянкою [PERSON] Федерації, зареєстрована в [INFO]. Попередній паспорт громадянина [PERSON] Федерації відповідач [PERSON] отримала 28.12.2000 року. [PERSON] також є громадянкою [PERSON] Федерації з 27.07.2002 року, що підтверджується копіями паспортів та зареєстрована за адресою: [PERSON] Федерація, Ростовська обл., м.Батайськ, вул.Грузинська, 243. [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІІ-КГ №463141. 29.10.2013 року [PERSON] склала розписку про те, що зобовязується повернути [PERSON] грошові кошти з урахуванням інфляції за придбання квартири [ADDRESS], а у випадку відсутності коштів передати квартиру у власність [PERSON], яка є дійсним покупцем квартири. 10.11.2004 року [PERSON] складено нотаріально посвідчену згоду на придбання його дружиною [PERSON] квартири в м.Дніпропетровську. 09.09.2014 року [PERSON] складено заяву, яку посвідчено приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим №2653, 2654, у якій [PERSON] засвідчує факт розрахунку за квартиру за рахунок [PERSON], якою у її присутності було знято кошти з пластикової картки у відділенні банку. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.02.2015 року. Згідно копії трудової книжки відповідача [PERSON], остання працювала з 01.12.2002 року по 06.08.2004 року бухгалтером у виробничому цеху ПП [PERSON], 01.11.2005 року була прийнята на посаду консультанта КБ «ПриватБанк», де в подальшому була неодноразово переведена на інші посади та станом на 04.03.2009 року працювала заступником начальника Департаменту депозитарного обслуговування. Відповідачем [PERSON] надано довідку про доходи в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2009 року по 31.08.2014 року, відповідно якої середня заробітна плата відповідача у 2009 році склала 5685,87 грн. 13.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу гаражу 15 в АК «Автолюбитель-1», що знаходиться на ж/м Тополь-1 в м.Дніпропетровську за 11 000 грн., що є еквівалентом на момент укладення договору 2 000 дол.США. Відповідно до заяви відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 09.02.2015 року, поданої до суду 19.02.2016 року, [PERSON] просила скасувати заочне рішення, оскільки [PERSON] ніколи в житті не працював, не мав ніякого відношення до придбання спірної квартири, що підтверджується, зокрема, показами свідка [PERSON], яка отримала кошти за продаж квартири з банківської картки матері відповідача [PERSON] Відповідно до копії трудової книжки відповідача [PERSON], останній мав активну трудову діяльність з 1976 року по 1997 рік, після чого до 2014 року не працював. Згідно копії договору купівлі продажу квартири від 27.08.2004 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 26 000 дол.США. Відповідно копії листа АТ «Укрсиббанк» №09/2281 від 27.01.2017 року, адвоката [PERSON], яка представляє інтереси [PERSON] повідомлено, що строки зберігання виписок по рахункам в іноземній та національній валютах складає 5 років, тому надати відповідну довідку не є можливим. Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON], суд виходить з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу сторони договору мали намір приховати інший правочин. Так, позиція відповідачів ґрунтується на тому, що вони мали намір придбати квартиру у власність для власного проживання та саме відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] користувались квартирою з моменту її придбання, проживаючи в ній удвох до фактичного припинення шлюбних відносин. Позивач [PERSON] ніколи у квартирі не проживала та мешкала і мешкає в [PERSON] Федерації, разом з чоловіком [PERSON], доказів зняття коштів у сумі, необхідній для сплати вартості спірної квартири не надала, як і не надала доказів передання таких коштів своїй доньці [PERSON] в день придбання квартири чи раніше. При цьому, суд критично ставиться до розписки [PERSON] про отримання коштів, оскільки вона виникла набагато пізніше та була складена нею для представлення до суду з метою спростування позовних вимог [PERSON] Суд також критично ставиться до свідчень [PERSON], оскільки остання судом не допитувалась та не попереджалась про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень. Правовою метою договору купівлі-продажу є отримання власником майна грошових коштів за передачу майна у власність другій стороні та оспорюваний правочин повністю відповідає цій меті. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON], суд виходить з наступного. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів свого працевлаштування та заробітку на момент укладення оспорюваного договору купівлі продажу квартири, однак суд враховує, що сімя [PERSON] мешкала в 2001-2004 рр. в [PERSON] Федерації, що визнається сторонами, та [PERSON] не належав до громадянства [PERSON] Федерації. В свою чергу, [PERSON] також не надала суду доказів, що свідчать про рівень її доходу до моменту укладення договору купівлі-продажу квартири, як і не надала доказів зловживання відповідачем [PERSON] спиртними напоями, а її доводи щодо відсутності працевлаштування [PERSON] продовж всього життя спростовуються відомостями його трудової книжки. Окремо суд звертає увагу на те, що відповідачами [PERSON], [PERSON] не надано доказів утримання спірної квартири. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] було придбано у шлюбі квартиру [ADDRESS] (м.Дніпропетровську) та гараж №15 в АК «Автолюбитель-1», що знаходиться на ж/м Тополь-1 в м.Дніпрі (м.Дніпропетровську), проте вимог про поділ гаражу сторонами не заявлено. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя, шляхом присудження йому Ѕ частки спірної квартири є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення. В порядку розподілу судових витрат з [PERSON] належить стягнути на користь [PERSON] на відшкодування судового збору 527,24 грн. та 1299,76 грн., які були сплачені ним при поданні позову до суду; судові витрати понесені [PERSON] відшкодуванню не підлягають, оскільки в задоволенні її позовних вимог відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved