Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

27.02.2017 р. [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернулась до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АГРОФІРМА РОСІЯ-ЮГ» (далі за текстом відповідач, скорочена назва - ПП «АГРОФІРМА РОСІЯ-ЮГ») про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації /а. с. 2, 3, 24, 25/. В обґрунтуванні позову [PERSON] зазначила, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4.31 га, розташованої на території Кам'янської сільської ради Арцизького району Одеської області. 23.04.2007 р. вона уклала з відповідачем договір оренди землі №21, згідно якого передала свою земельну ділянку в оренду строком на 5 (п'ять) років. 16.05.2008 р. даний договір був зареєстрований в Одеській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що є відмітка на договорі оренди земельної ділянки. На думку позивача, дія вказаного договору не припинилася, правовідносини за договором оренди діють до теперішнього часу. Однак, в подальшому, позивачу стало відомо, що від 21.12.2015 р. між нею та відповідачем укладено новий договір оренди землі №159, зареєстрований державним реєстратором прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.12.2015 р. Позивач вважає, що зазначений договір від 21.12.2015 р. являється недійсним, оскільки особа особисто його не підписувала, у договірні цивільні правовідносини з ПП «АГРОФІРМА РОСІЯ-ЮГ» не вступала. У зв'язку з чим, реєстрація договору оренди проведена незаконно та порушено право її власності, тому позивач звернувся до суду з позовом. 07.03.2017 р. Арцизьким районним судом Одеської області відкрито провадження у даній цивільній справі. 15.12.2017 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VII від 03.10.2017 р., на підставі якого Цивільний процесуальний Кодекс України викладено в новій редакції. Згідно підпункту 9 пункту 1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу №492/235/17 від 13.08.2018 р. передано судді Крутовій О. М. Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128-130 Цивільного процесуального Кодексу України (далі за текстом - ЦПК України). Представник позивача [PERSON]-[PERSON] підтримав позовну заяву та просив суд задовольнити позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені у позові. Також пояснив, що з відповідачем його довіритель [PERSON] договір оренди земельної ділянки №159 від 21.12.2015 р. не укладала і не підписувала. Раніше, позивач укладала договір оренди землі №21 від 23.04.2007 р., який, на її думку, являється діючим у теперішній час, з підстав продовження користування відповідачем її земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди. Свою позицію мотивує посиланням на норми ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Представник відповідача Парпуланський Л.\~К. в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечував. Пояснив, що між юридичною особою ПП «АГРОФІРМА РОСІЯ-ЮГ» (орендарем) та позивачем укладено договір оренди земельної ділянки землі №21 від 23.04.2007 р., який втратив чинність. Від 21.12.2015 р. [PERSON] уклала з орендарем новий договір оренди земельної ділянки №159 від 21.12.2015 р., строком на сім років, зі збільшенням орендної плати, який належним чином зареєстрований. Договір оренди землі позивач укладала добровільно, орендну плату отримує, відповідно до вимог вказаного договору (п. 9). Також доповнив, що ПП «АГРОФІРМА РОСІЯ-ЮГ» змінила найменування юридичної особи на нове: ПП «АГРОФІРМА ТАШЛИК», вказані докази були представлені стороною до початку розгляду справи по суті . Представник третьої особи: Центр надання адміністративних послуг при Арцизькій районній державній адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явився, особа повідомлялась про дату, час та місце судового засідання належним чином. На адресу суду надійшло письмове клопотання, в порядку ч. 2 ст. 158 Цивільного процесуального Кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), з проханням розглянути цивільну справу без їх участі, позовні вимоги визнали у повному обсязі. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК Укзаїни випадках. Згідно з п. ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, заслухавши пояснення та доводи осіб, які з'явилися в судове засідання, заслухавши покази свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, давши оцінку всім доказам в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Між сторонами виник спір із договірних правовідносин, а саме із договору оренди землі. Відповідно до ч. 4 ст. 124 Земельного Кодексу України (далі за текстом - ЗК України), передача земельних ділянок, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства, Законом України «Про оренду землі». Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON], позивач по справі, є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4.31 га, розташованої на території Кам'янської сільської ради Арцизького району Одеської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 07.04.2001 р., актом про передачу та прийом земельної частки (паю) в натурі від 01.03.2001 р. /а. с. 4, 7-9/. Між позивачем [PERSON] та відповідачем ПП «АГРОФІРМА РОСІЯ-ЮГ» від 23.04.2007 р. укладено договір оренди землі №21 строком на 5 років, який від 16.05.2008 р. зареєстрований в Одеській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис та зроблено відмітку в договорах про оренду земельних ділянок. Дані обставини підтверджується листом відділу Держгеокадастру в Арцизькому районі Одеської області №Б-1011/0-1022/6-16 від 23.12.2016 р. /а.с. 5, 6, 10/. Також, 21.12.2015 р. між позивачем та відповідачем укладено новий договір оренди землі №159 строком на 7 (сім) років, який пройшов державну реєстрацію, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права серії ЕКК № 816820 від 28.12.2015 р. /а. с. 11-13/. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний заплату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 203 Цивільного Кодексу України (далі за текстом - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину повино бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, всановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. ст. 1,2 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно зі ст. 3 вказаного Закону, об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Статтею 4 зазначеного Закону визначено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридитні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Згідно з ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Отже, з аналізу зазначених правових норм чинного законодавства слідує, що саме власник земельної ділянки має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею. Частиною 1 ст. 14 Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 6 Закону, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно зі ст. 20 Закону укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Договір оренди землі набирає чинності (є укладеним) після його державної реєстрації, відповідно до ст. 18 Закону, ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України. Позивач, відповідно до обраного способу захисту порушеного права посилається у позовній заяві на те, що вона не підписувала договір оренди земельної ділянки №159 від 21.12.2015 р., укладений між нею та відповідачем, у договірні правовідносини з орендарем не вступала. Як вбачається із первинних бухгалтерських документів, звідних відомостей про видачу орендної плати на земельні паї за 2016, 2017 роки, позивач отримувала орендну плату в натурі у вигляді пшениці, ячменю та кукурудзи за новими умовами договору №159 від 21.12.2015 р. Зазначені обставини підтверджують, що позивач добровільно погодилась на умови, які викладені у вказаному договорі та здійснила його виконання. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він являється сином позивача [PERSON] Його матір отримала пай у колгоспі і віддала його в оренду юридичній особі в 2007 році, відповідно до договору №21 від 23.04.2007 р. Але, у 2015 році або у 2016 році (точно свідок не пом'ятає), родина [PERSON] вирішила обробляти землю самостійно, з підстав наявності в них своєї сільськогосподарської техніки. Матір [PERSON] (позивач по справі), розуміючи що договір оренди земельної ділянки №21 від 23.04.2007 р. вже закінчився, звернулась до контори ПП «АГРОФІРМИ РОСІЯ-ЮГ» для повернення її земельної ділянки з метою особистого оброблення. Зі слів свідка, при зверненні матері до контори, їй показали новий договір оренди земельної ділянки №159 від 21.12.2015 р. з орендарем ПП «АГРОФІРМА РОСІЯ-ЮГ», який вона взагалі не підписувала та ніякий правочин не вчиняла. Отже, позивач та її представник, а також допитаний свідок підтверджують, що [PERSON] договір оренди земельної ділянки №159 у 2015 році не підписувала, проте позивач не довів в судовому засіданні дані обставини. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №17-2046/01 від 28.09.2017 р. вбачається, що вирішити питання про те, чи виконаний досліджувальний підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі №159 від 21.12.2015 р., у розділі «Реквізити сторін», на лінії графлення під друкованим текстом «Ідентифікаційний номер» самою [PERSON] чи іншою особою, - не виявилось можливим. Отже, позивач судовому засіданні не довела той факт, що підпис у договорі оренди землі №159 не належить саме їй. Посилання представника позивача на чинність раніше підписаного договору оренди земельної ділянки №21 від 23.04.2007 р. та отримання на підставі його орендної плати в натурі до цього часу, - суд вважає безпідставним. В судовому засіданні відповідач чітко відповів, що вказаний договір являється припиненим. При цьому, позивач не звертався в процесуальному порядку за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права і законних інтересів до суду по зазначеному договору; в судовому процесі не ініціював, як додаткову вимогу по даному спору, щодо визнання в судовому порядку договору оренди земельної ділянки №21 пролонгованим, дійсним або чинним. Стаття 81 ЦГК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами. згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження відсутності в неї волевиявлення на укладення спірного договору оренди землі, зважаючи, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, тому підстави для задоволення даного позову відсутні.

Outcome: dismissed