Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

28 лютого 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що в 2008 році він залишив на зберігання [PERSON] належні йому автомобільні скати у кількості 8 штук. В серпні 2009 року виявив, що за місцем проживання [PERSON] залишені ним на зберігання автомобільні скати відсутні у зв*язку з чим звернувся до Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області із заявою про притягнення винних осіб до відповідальності. 12 листопада 2009 року після неодноразових скарг, отримав постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 серпня 2009 року відносно [PERSON], у якого, як з*ясувалось, знаходились належні йому скати. [PERSON] не повернув скати, з огляду на що він оскаржив Костянтинівському міжрайонному прокурору постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 серпня 2009 року. Листом від 20 січня 2010 року № 18 Костянтинівська міжрайонна прокуратура повідомила про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 серпня 2009 року. До теперішнього часу належні йому автомобільні скати не повернуті, жодних повідомлень від Костянтинівської міжрайонної прокуратури з приводу скарги він не отримував. Вважає, що бездіяльністю Костянтинівської міжрайонної прокуратури йому завдано матеріальної шкоди і просить зобов*язати Костянтинівську міжрайонну прокуратуру відшкодувати збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи у розмірі 24140 гривень відповідно до рахунку № 237 від 16 лютого 2017 року. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зазначив, що збитки йому заподіяні саме внаслідок бездіяльності Костянтинівської місцевої прокуратури, яка не вжила заходів щодо збереження належного йому майна. До прокуратури Донецької області будь-яких претензій не має, тому заявляти клопотання про залучення останньої в якості належного відповідача або співвідповідача не бажає. Пояснив, що в порядку, передбаченому КПК України бездіяльність органів прокуратури не оскаржував. Представники Костянтинівської місцевої прокуратури [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову [PERSON], просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що Костянтинівська місцева прокуратура не має статусу юридичної особи, тому не є належним відповідачем у даній справі. Крім того, позивачем взагалі не доведено шляхом надання належних та допустимих доказів того, що з боку Костянтинівської місцевої прокуратури мала місце бездіяльність, внаслідок якої йому було заподіяно матеріальної шкоди; не доведено факту наявності у нього станом на 2008 рік автомобільних скатів у кількості 8 штук. Представник відповідача [PERSON] наполягала на застосуванні наслідків спливу строків позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області в судове засідання не з*явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив у зв*язку з чим суд, з*ясувавши думку позивача та представників відповідача, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що постановою дільничного інспектора міліції Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 29 серпня 2009 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст.ст.185, 190 КК України за заявою [PERSON] на підставі п.2 ст.6 КПК України у зв*язку з відсутністю в діях [PERSON] ознак складу зазначених злочинів. Із змісту постанови вбачається, що під час дослідчої перевірки було встановлено, що взимку 2008 року [PERSON] залишив у знайомого [PERSON] належні йому автомобільні покришки, які навесні 2009 року взяв їх спільний знайомий [PERSON] і пообіцяв повернути їх пізніше (а.с.9). 15 листопада 2009 року [PERSON] звернувся до Костянтинівського міжрайонного прокурора зі скаргою, в якій просив скасувати постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 серпня 2009 року (а.с.6). 23 жовтня 2009 року [PERSON] звернувся зі скаргою на до начальника УВС в Донецькій області щодо прийняття рішення з приводу викрадення належних йому матеріальних цінностей (а.с.5). Листом від 17 листопада 2009 року № М-3131 [PERSON] повідомлено про результати розгляду його скарги, зокрема, про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Костянтинівського МВ, які припустились порушень при розгляді звернення та направили повідомлення про результати прийнятого процесуального рішення із порушенням строків 10 вересня 2009 року (а.с.7, 10). Листом від 20 січня 2010 року № 18вих10 за підписом Костянтинівського міжрайонного прокурора Лушера В.В. Митницького Б.В. повідомлено про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом незаконних дій [PERSON] у зв*язку з неповнотою проведеної дослідчої перевірки (а.с.3). На підтвердження заявлених вимог позивачем надано копію рахунку № 237 від 16 лютого 2017 року, виданого постачальником ФОП [PERSON] без зазначення платника, про вартість грузових скатів в кількості 4 штук 10460 гривень, дисків колеса ГАЗ в кількості 4 штук - 10160 гривень, скатів ВС-54 Нива в кількості 4 штук 3520 гривень. З пояснень позивача в судовому засіданні суд дійшов висновку, про те, що він фактично не придбавав у ФОП [PERSON] зазначені в рахунку № 237 від 16 лютого 2017 року автомобільні скати і диски та не сплачував їх вартість, а надав копію рахунку на підтвердження реальної вартості втраченого ним майна на момент розгляду справи судом. Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на ст.ст.1172, 1173 та ст.1176 ЦК України. Відповідно до ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Частиною 1 ст.1172 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 29 ЦПК України визначено поняття цивільної процесуальної дієздатності, під якою розуміється здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов*язки в суді фізичними особами, які досягли повноліття та юридичними особами. Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. З аналізу зазначених норм процесуального права можна зробити висновок, що Костянтинівська місцева прокуратура, яка не має статусу юридичної особи (а.с.48-50) такою цивільною процесуальною дієздатністю не наділена. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Статтею 33 ЦПК України (в редакції, яка діє станом на теперішній час) передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Як вбачається зі змісту ст.ст. 33, 36, 119 ЦПК України саме на позивача покладено обов*язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Отже, зі змісту ст.33 ЦПК України слідує, що суд може замінити первісного відповідача належним або залучити до участі в справі іншу особу як співвідповідача виключно за клопотанням позивача. Роз*яснення, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 стосуються редакції ст.33 ЦПК України станом на 30 липня 2010 року, після чого вона зазнала змін. Суд не може взяти до уваги п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 в частині того, що у випадку якщо позивач не згоден на заміну неналежного відповідача, суд з власної ініціативи залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача, оскільки це роз*яснення не відповідає змісту ст.33 ЦПК України в редакції, яка діє станом на теперішній час. Судом з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню сторонами їхніх прав, позивачу в підготовчому судовому засіданні відповідно до вимог п.2) ч.6 ст.130 ЦПК України та під час розгляду справи неодноразово роз*яснювався зміст ст.33 ЦПК України та його право заявити клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення до участі у справі іншу особу як співвідповідача, але позивач наполягав на тому, що відповідачем у даній цивільній справі має бути саме Костянтинівська місцева прокуратура та своїм правом заявити клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача не скористався, у зв*язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Костянтинівської місцевої прокуратури про зобов*язання відшкодувати шкоду у зв*язку з його пред*явленням до неналежного відповідача. Крім того, в порушення ст.ст.10,60 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема, на підтвердження бездіяльності органів прокуратури внаслідок якої, на його думку, було завдано матеріальної шкоди та доказів на підтвердження її розміру, а також доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв*язку між бездіяльність та шкодою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрат по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі ст.ст.1172, 1173, 1176 ЦК України,

Outcome: approved