Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

28 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що є власником вище вказаного житлового будинку, в якому також зареєстрована відповідач, але з травня 2014 року в цьому будинку без поважних причин не мешкає, при цьому будь-які перешкоди їй в цьому не чиняться, участі в утриманні даного майна не приймає, на його прохання самостійно знатися з реєстраційного обліку за його адресою відповідає відмовою. Право відповідача на користування його будинком, що підтверджується її реєстрацією за вказаною адресою, викликає для позивача додаткові витрати з утримання майна, зокрема з житлово-комунальних послуг, що для нього має істотне значення. Реєстрація відповідачки за вказаною адресою, порушує його права як власника даного майна та вимагає захисту його прав в судовому порядку. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Також просив про розгляд справи за його відсутності (а.с. 25-26). Відповідач [PERSON] 16 січня 2019 року подала до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнала, обставини позову не заперечувала, також просила про розгляд справи за її відсутності (а.с. 34-35). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, технічна фіксація судового засідання не здійснювалася у зв'язку з неявкою всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.04.2013 року належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с. 8), та це право зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі Речових прав на нерухоме майно (а.с. 9). За даними Воскресенської селищної ради від 07 червня 2018 року № 578, у вище вказаному будинку [PERSON] дійсно зареєстрована, але не проживає (а.с. 16, що також підтверджується актом від 25 вересня 2018 року, відповідно до якого відповідач у вказаному будинку не мешкає протягом трьох років (а.с.7). Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. Житловий будинок за адресою [ADDRESS] є особистою власністю позивача. Відповідачка є колишньою дружиною позивача. Шлюб між ними розірвано відповідно до рішення суду від 24 вересня 2015 року, що набрало законної сили 06.10.2015 року (а.с. 17). За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 406 ЦК України, статей 64, 156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення. Так, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідачка не проживає у даному житловому будинку з 2015 року, тобто не використовує надане їй позивачем право поживання в його будинку з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК - втратила право на користування цим житлом та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачці права з користування його майна, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, та яке для позивача є обтяжливе з огляду на необхідність несення додаткових витрат з утримання майна, отже вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Outcome: approved