Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

27.07.2015 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] «Шаргородський маслозавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших виплатах і моральної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по зарплаті та інших виплатах в сумі 422,40 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн. та судові витрати за надання правової допомоги при зверненні до суду. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що працював у відповідача з 01.04.2009 року по 23.11.2012 року і звільнений з роботи за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. В порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України відповідач не провів з ним повний розрахунок у день звільнення, зокрема по оплаті лікарняних. На теперішній час заборгованість по виплаті лікарняних складає 422,40 грн. Незважаючи на неодноразові звернення до керівництва [PERSON], дана заборгованість до теперішнього часу не виплачена, що ставить його сімю в скрутне матеріальне становище, призводить до моральних страждань, у звязку із чим йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 1000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та інших виплатах, зокрема по виплаті лікарняних в сумі 422,40 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., зсилаючись на ті самі обставини. Суду пояснив, що він понад 3 роки працював у відповідача. 23.11.2012 року він був звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. На час звільнення з ним не проведено повний розрахунок, зокрема не виплачено кошти у звязку із тимчасовою втратою працездатності, тобто лікарняні, і заборгованість з того часу складає 422,40 грн. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу проведення з ним розрахунків, але звернення залишені без належного реагування, що є порушенням трудового законодавства України та його прав і призводить до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, у звязку із чим йому заподіяно моральної шкоди в сумі 1000 грн. Представник відповідача [PERSON] «Шаргородський маслозавод» в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за адресою місцезнаходження юридичної особи, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, згідно з вимогами ч.5 ст.74 ЦПК України. Судова повістка, направлена судом на імя відповідача, отримана останнім, що підтверджується зворотним повідомленням (а.с.13). Згідно з вимогами ст.224 ЦПК України, зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що відповідач [PERSON] «Шаргородський маслозавод» зареєстрований в Єдиному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується довідкою Управління статистики в Шаргородському районі (а.с.19). Також, судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у [PERSON] «Шаргородський маслозавод» з 01.04.2009 року по 23.11.2012 року начальником відділу заготівлі сировини та заступником директора по заготівлі сировини, що підтверджується трудовою книжкою позивача серії УКР №0459471 (а.с.4-5). 23.11.2012 року позивач звільнений з роботи за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с.4, на звороті). При звільненні з роботи відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, зокрема, до теперішнього часу не виплатив заборгованість по лікарняних в сумі 351,86 грн., що підтверджується довідкою відповідача (а.с.7). З приводу розміру заборгованості відповідача перед позивачем по лікарняних, суд прийшов до висновку про наявність заборгованості саме в сумі 351,86 грн., відповідно до довідки відповідача від 15.07.2015 року за №8 (а.с.7), виходячи з наступного. Як вбачається із заяви-розрахунку та додатку до неї Списку осіб щодо виплат з тимчасової втрати працездатності (а.с.8-9), Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (Вінницьке відділення) в 2013 році перерахував відповідачеві кошти в сумі 422,40 грн. на відшкодування [PERSON] за період його тимчасової непрацездатності з 15.10.2012 року по 24.10.2012 року. Кошти на відшкодування [PERSON] його тимчасової непрацездатності відповідачем позивачеві не виплачені до теперішнього часу, що вбачається із довідки відповідача від 15.07.2015 року (а.с.7). Проте відповідачем із коштів, що перераховані Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (Вінницьке відділення) для виплати позивачеві, вирахувано 2% (8,45 грн.) ЄСВ (єдиного соціального внеску) та 15% (62,09 грн.) ПДФО (податку на доходи фізичних осіб) (а.с.7), що відповідає вимогам ст.ст.14, 164, 165 Податкового кодексу України та ст.22 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Як зазначив в судовому засіданні позивач, несвоєчасна виплата по листках непрацездатності і виникнення заборгованості ставить його у скрутне матеріальне становище, заподіює моральних страждань, призводить до втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, принижує його гідність, оскільки він працював сумлінно, порушень трудової дисципліни не допускав, адміністративні та дисциплінарні стягнення за час роботи у відповідача до нього не застосовувалися, що підтверджується також оглянутою в судовому засіданні трудовою книжкою позивача. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано належні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог щодо наявності заборгованості по виплаті по листку непрацездатності відповідача перед ним, а також щодо заподіяння позивачеві відповідачем моральної шкоди внаслідок не проведення ним розрахунку протягом тривалого періоду після звільнення, у звязку із чим суд вважає, що є достатні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості по виплаті лікарняних в сумі 351,86 грн. та частково моральної шкоди в сумі 500 грн. При цьому, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що між позивачем та відповідачем виник трудовий спір з приводу невиплати останнім [PERSON] заборгованості по лікарняних в сумі 351,86 грн. при його звільненні, що призвело до порушення трудових прав позивача на отримання компенсації втрати заробітної плати, передбачених Конституцією України, КЗпП України; що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивачеві завдано моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях через негативні явища, викликані відсутністю необхідних коштів для утримання себе та сімї, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Встановленим судом фактам відповідають трудові правовідносини, що регулюються Конституцією України, КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці». Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України (ст.47 КЗпП України). При звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед їх виплатою. За наявності спору про розмір зазначених сум власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст.116 КЗпП України). Відповідно до вимог ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 ЗУ «Про оплату праці» встановлено структуру заробітної плати, відповідно до якої заробітна плата складається із основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Пунктом 14.1.48 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що заробітна плата для цілей розділу ІV цього Кодексу («Податок на доходи фізичних осіб») основна та додаткова заробітна плата, інша заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у звязку з відносинами трудового найму згідно із законом. Згідно з пунктом 164.6 ст.164 Податкового кодексу України, під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, обовязкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Частиною 2 ст.2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право, в тому числі, на матеріальне забезпечення у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. Частиною 1 ст.22 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного із страхових випадків, визначених указаною статтею. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.22 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене, виплати, повязані із тимчасовою непрацездатністю по лікарняних листках з метою оподаткування податком на доходи фізичних осіб, прирівнюються до заробітної плати. Підпунктом 165.1.1. пункту 165.1 ст.165 Податкового кодексу України встановлено, що виплати, повязані з тимчасовою втратою працездатності, включаються до складу місячного оподатковуваного доходу платника податку, оскільки винятки, передбачені цим підпунктом, не поширюються на виплату заробітної плати. Власником або уповноваженим ним органом відшкодування працівнику моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст.237-1 КЗпП України). При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості (ст.23 ЦК України). Оскільки судом встановлено, що невиплатою заборгованості по листках непрацездатності [PERSON] його право на матеріальне забезпечення у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності порушено, то воно підлягає судовому захисту, а позов в частині стягнення заборгованості по виплаті лікарняних підлягає задоволенню. Позов [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди в сумі 1000 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідача на користь позивача моральна шкода в сумі 500 грн., виходячи з наступного. Визначаючи розмір моральної шкоди та покладаючи на відповідача обовязок щодо її відшкодування, суд керується ст.237-1 КЗпП України та враховує розяснення, що містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (з наступними змінами), згідно з якими відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в тому числі і у випадку невиплати належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, і обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Внаслідок невиплати заборгованості по лікарняних при звільненні [PERSON] зазнав моральних втрат, які полягають у вимушених змінах у життєвих стосунках, суттєвих емоційних стражданнях, повязаних з моральними стражданнями, втратою нормальних життєвих звязків, необхідністю додаткових зусиль для організації свого життя, приниженням його гідності, оскільки позивач працював сумлінно, порушень трудової дисципліни не допускав, адміністративні та дисциплінарні стягнення за час роботи у відповідача до нього не застосовувалися. У звязку із наведеним, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди, а саме: в сумі 500 грн., виходячи з вимог розумності та справедливості, відповідно до ст.23 ЦК України. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь понесених ним судових витрат задоволенню не піддягають, оскільки позивачем не представлено суду доказів понесення цих витрат. У звязку із наведеним, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з [PERSON] «Шаргородський маслозавод» судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial