Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

27.02.2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], по якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, а саме: будинком № 29 по вул. Інгульська, м. Кіровоград. В обґрунтування вимог зазначив, що йому належить на праві приватної власності житловий будинок № 29, розташований за адресою м. Кіровоград, вул. Інгульська. Відповідачі не проживають в належному житловому будинку у зв»язку з проживанням в м. Києві. На прохання знятися з реєстрації місця проживання в добровільному порядку відмовилися. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 травня 2015 р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. 15.12.2015 р. [PERSON] звернулась з заявою про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 травня 2015 р. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.01.2016 р. заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда 19 травня 2015 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Посилаються на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали. [PERSON] пояснила, що до 30.06.2014 р. працювала в м. Кіровограді та мешкала в будинку № 29 по вул. Інгульська. З серпня 2014 року стала проживати і працювати в м. Києві. 02.12.2015 р. не могла потрапити до будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що до 2011 року мешкав в будинку № 29 по вул. Інгульська. В 2011 році поступив до навчального закладу в м. Києві. Приїжджав до Кіровограду на канікули, свята. З початку 2015 року до Кіровограду не приїжджав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 1997 року знайомий з [PERSON] В 2005, 2006, 2009 роках робив в будинку № 29 по вул. Інгульська в м. Кіровограді ремонтні роботи. В квітні 2014 року був свідком інциденту, коли позивач заперечив проти проведення в будинку ремонту. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є подругою [PERSON] До літа 2014 року відповідач постійно мешкала в будинку № 29 по вул. Інгульська в м. Кіровограді. Її особисті речі є в будинку. У відповідача не було ключів від будинку і взимку 2015 року вини не могли потрапити до будинку. Сини [PERSON] останній раз приїжджали до Кіровограду півтора роки тому назад. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайомий з відповідачами років десять. Відповідач [PERSON] мешкала в будинку, робила там ремонт, працювала в лікарні, їздила до синів в м. Київ. Взимку 2015 року не могла потрапити до будинку, ночувала у них. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів [PERSON], [PERSON] та представника відповідача [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно статті 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що 10.01.1977 р. [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 3/5 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в м. Кіровограді, по вулиці Інгульській № 29, розташованого на земельній ділянці розміром 1371.6 кв.м., що підтверджується копією договору дарування від 10.01.1977 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано за №54 /а.с. 7-8/. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.06.2014 р. посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1403, спадкоємцем майна [PERSON], [INFO], який помер 10.02.1981 року, є син [PERSON], [INFO], 3/10 часток житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель № 29, що знаходиться в м. Кіровограді на вул. Інгульській /а.с. 9/. Згідно довідки квартального комітету № 3 від 03.02.2015 року за № 338 за адресою: вул. Інгульська 29 в місті Кіровограді були зареєстровані: [PERSON]. [PERSON], [PERSON] /а.с. 11/. Відповідно до акту від 20 лютого 2015 року, підписаних мешканцями [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підписи яких засвідчено головою квартального комітету № 3 [PERSON], [PERSON], [INFO] не проживає з січня 2014 року, [PERSON], [INFO] не проживає з 2009 року, [PERSON], [INFO] не проживає з 2012 року за адресою м. Кіровоград, вул. Інгульська буд. 29 /а.с. 12/. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, складається з права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Таким чином, задовольняючи позов судом враховується, що заперечення відповідача [PERSON] зводяться до того, що на час подачі позову 27.02.2015 р. обставини не проживання її більше одного року позивачем не доведені. Проте, після перегляду заочного рішення, станом на час закінчення розгляду справи відповідач підтвердила, що постійним місцем її проживання є м. Київ. Наміру проживати у батька не має, в тому числі із-за психологічної несумісності та підтвердила, що станом на час закінчення розгляду справи більше року не проживає в помешканні батька. Прописка необхідна їй для призначення пенсії за місцем реєстрації. Відповідачі без поважних причин не проживають та не користуються спірним будинком, з заявами до правоохоронних органів про те, що позивач перешкоджає їм проживати та користуватися будинком не зверталися. За наведеного, враховуючи, що метою судової системи є захист найбільш вразливого прошарку населення, суд вважає, що порушене право позивача знайшло своє підтвердження в судовому засіданні в розумінні ч. 2 ст. 450 ЦК України та підлягає судовому захисту.

Outcome: approved