Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

27.07.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , зареєстрованого 29.09.2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 1368, посилаючись на те, що подружнє життя з відповідачем не склалося через відсутність між ними взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, через що сторони припинили шлюбні відносини та тривалий час мешкають окремим життям, спільне господарство не ведуть. Відновлення сімейних стосунків і збереження шлюбу, на думку позивача, неможливе. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом із позивачем і повністю знаходиться на її утриманні. Позивач не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років. Інших прибутків не має, матеріально не забезпечена, потребує допомоги. Відповідач перебуває на військовій службі у Збройних силах України, інших утриманців не має. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання позивача та спільної дитини не надає. Посилаючись на зазначене, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Ухвалою від 04.08.2021 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст.\~274\~ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не подав. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином. Свої інтереси довірила представляти адвокату Сімонець Є.О., яка надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , повідомлений судом належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов визнає у повному обсязі, не заперечує щодо розірвання шлюбу і стягнення з нього аліментів на утримання доньки та дружини у розмірі, зазначеному в позовній заяві. Відповідно до ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Зважаючи, що всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у суду матеріалів, яких достатньо для ухвалення рішення. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 1368 (а.с. 12). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 05.07.2019 року, актовий запис № 628 (а.с. 13). На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Згідно зі ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В роз`ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, враховуючи той факт, що сторони вже тривалий час мешкають окремо без ведення спільного господарства та бюджету, а також, що відсутні докази того, що окреме проживання сторін негативно вплинуло або вплине на інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що шлюб [PERSON] та [PERSON] , не може бути збережений, оскільки зазначені факти свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує її особисті інтереси, що має істотне значення. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 115 СК України\~рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Пунктом 2 ч. 3 ст. 115 СК України\~передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, судом також встановлено, що на даний час малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на її утриманні. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, матеріально не забезпечена, потребує допомоги. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини та позивача не надає. Інших аліментних зобов`язань відповідач не має. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2012 року по справі № 6-35893св12). Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сторонами, як вбачається з матеріалів справи, не було надано доказів розміру доходу відповідача. На його утриманні інших осіб, зокрема, дітей, не перебуває. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже,\~при визначенні\~частки доходу\~відповідача,\~яка підлягає\~стягненню як\~аліменти,\~суд,\~враховуючи,\~що батьки\~несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, яка проживає разом з матір`ю, виходячи з принципу розумності та справедливості, а також з розмірів прожиткового мінімуму на одну особу з розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років, зважаючи на те, що відповідач є працездатним, позов визнав, на його утриманні інших осіб немає, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення останньою повноліття. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з наступного. Статтею 75 СК України\~передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно\~зі ст. 84 СК України, дружина має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, а також дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Судом встановлено, що малолітня дитина сторін, яка не досягла трирічного віку, проживає з позивачем, та між сторонами немає домовленості відносно утримання дружини, яка не працює, оскільки доглядає за дитиною до досягнення нею трьох років. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того,\~що відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною трьохрічного віку, підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 79 Сімейного кодексу України\~аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них; а також положення\~ст. 185 СК України\~щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів. Проте позивач, при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. за позовну вимогу про стягнення аліментів, тому судовий збір підлягає поверненню на її користь. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення в частині розірвання шлюбу ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені нею і документально підтверджені судові витрати за вимогу про розірвання шлюбу підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved