Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

28.03.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якій просив: визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житлом: будинком №3 по вулиці Айвазовського в м.Лубни Полтавської області. В обґрунтування своїх вимог вказав, що він є власником будинку за адресою вказаною вище, в будинку зареєстрований він, його онук- Косенко [PERSON], [INFO] та його колишній зять – [PERSON], [INFO], який у 2017 році добровільно залишив дане місце проживання, після розірвання шлюбу між ним та його донькою [PERSON] заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.06.2017 року фактично проживає за іншою адресою, намірів проживати в його будинку по даний час не виявив, оскільки спілкування між ними повністю припинено. Відповідач витрати на утримання будинку та за сплату житлово-комунальних послуг не несе, його особисті речі в будинку відсутні. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.04.2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, на задоволенні своїх вимог наполягав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином, шляхом направлення судових повісток поштовим повідомленням з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Заяв про поважність пропуску судового засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 січня 1993 в цілому житловий будинок № 3 по вул. Айвазовського в м.Лубни Полтавської області, належить [PERSON] на праві власності. Згідно витягу з погосподарської книги житлового будинку №3 по вул. Айвазовського в м.Лубни Полтавської області , в ньому прописані власник будинку [PERSON], дочка [PERSON], [INFO], зять [PERSON], [INFO], онук [PERSON], [INFO] Заочним рішенням Лубенського міськрайцонного суду Полтавської області від 23.06.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 12.07.2017 року, є чинним. З наведеного вбачається, що єдиним законном власником будинку є [PERSON] Відповідно до акту комісії із членів вуличного комітету по місцю проживання заявника від 19.03.2019 року [PERSON], [INFO], не проживає за адресою [INFO] з жовтня 2017 року. Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Крім цього, суд бере до уваги приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, згідно яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже,

Outcome: approved