Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

28 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він 1 жовтня 2005 року придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Грошові кошти передав представнику відповідачів, які є колишніми власниками вказаної квартири. Про отримання грошових коштів за квартиру представник відповідачів [PERSON] видав йому розписку. [PERSON] пояснив йому, що він сам особисто купив зазначену квартиру у відповідачів за 5000 доларів США, а [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила його діяти в її інтересах та інших відповідачів, в тому числі й укладати договір купівлі - продажу спірної квартири. Зі слів [PERSON] вона та члени її родини виїхали на постійне проживання до США та не мають наміру повертатися. Позивач зазначав, що з 2006 року він, вважаючи себе власником вказаної квартири, користувався нею на власний розсуд, сплачував платежі за надані послуги, надавав квартиру в оренду третім особам. З 2005 року по 2017 рік він не звертався до [PERSON] . Однак в 2017 році виявив бажання оформити квартиру на своє ім`я, однак нотаріус відмовив йому, оскільки власники квартири відсутні на території України, а у [PERSON] строк дії довіреності сплинув. Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст. 392 ЦК України, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , яка раніше на праві власності належала відповідачам. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі до суду не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, правом на подачу відзиву на позов не скористалися. [PERSON] до суду не з`явився, подав письмові пояснення, в яких підтвердив факт отримання грошових коштів від [PERSON] Пояснив, що не зміг з`явитися до нотаріуса для оформлення договору купівлі - продажу через хворобу. Позовні вимоги просив задовольнити. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 січня 2019 року вбачається, що реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності проведена за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1993 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду р. № 3-93-3377 (а.с. 97). До позовної заяви позивачем надано копію розписки [PERSON] , за змістом якої останній підтверджує факт отримання від [PERSON] грошових коштів та бере на себе зобов`язання за вимогою позивача прибути до нотаріальної контори для укладення договору купівлі - продажу квартири (а.с. 13). При цьому [PERSON] діяв на підставі доручення виданого 22 серпня 2003 року від імені [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] (а.с. 16). Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 22 серпня 2006 року. Жодних доказів на підтвердження повноважень [PERSON] діяти від імені та в інтересах власника частки квартири [PERSON] до суду не надано. Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири укладений не був. Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суд враховує, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12. Позивачем не надано до суду жодних доказів, що власник частки квартири [PERSON] мав намір продати свою частку квартири та що [PERSON] уповноважений був діяти від його імені та в його інтересах. Договір купівлі-продажу квартири підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому підстави для визнання права власності на спірну квартиру за позивачем відсутні. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed