Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

26 травня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (надалі - ПАТ «МК «Азовсталь») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, моральної шкоди. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що з 02.11.1982 по 20.09.2009 рік працювала на ПАТ «МК «Азовсталь». Вважає, що за період її роботи відповідач ПАТ «МК «Азовсталь» в порушення вимог чинного законодавства не в повному обсязі проводив індексацію заробітної плати та на дату її звільнення індексація заробітної плати в повному обсязі виплачена не була. Стверджує, що виплата по заборгованості по індексації заробітної плати була здійснена ПАТ «МК «Азовсталь» лише у березні 2014 року у розмірі 270 грн. Посилаючись, зокрема на ст.ст. 95,116, 117, 233 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про оплату праці», ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» просила стягнути з ПАТ «МК «Азовсталь» на її користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.02.2009 року по 14.03.2014 року в розмірі 205 497,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності за участю її представника, наполягала на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання була повідомлена належним чином. Представник відповідача Чайкіна К.О., діюча на підставі довіреності, у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні та надала суду письмові заперечення, в яких зазначила, що позивач не довів обґрунтованість заявлених позовних вимог належними доказами, а також пропустив трьохмісячний строк звернення до суду. Також посилалась на те, що порушень трудового законодавства з боку ПАТ «МК «Азовсталь» немає, бо усі належні до сплати позивачці виплати останній відповідач проводив своєчасно шляхом поетапного підвищення заробітної плати позивачу. Крім того, оскільки відсутній факт несвоєчасної виплати заробітної плати, то й відсутні передбачені ст.117 КЗпП України підстави для стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди. Суд, з'ясувавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] у період з 02.11.1982 по 20.002.2009 рік перебувала у трудових відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь». За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ч.3 ст.94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч.6 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (надалі - Закон про індексацію) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. N 1078 (надалі - Порядок). Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч.1 ст.2 Закону про індексацію, п.2 Порядку). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону про індексацію, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Відповідно до ст.5 Закону про індексацію, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Пункт 11 Порядку передбачає, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. При цьому обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону про індексацію. Абзац 5 цього пункту також передбачає, що для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Частина 2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначає, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. N 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713 суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Наявність факту порушення трудового законодавства в частині своєчасної виплати позивачу індексації заробітної плати вбачається з наданих суду розрахунків, а саме суду надана довідка-розрахунок індексації заробітної плати з компенсацією за несвоєчасну виплату колишньому працівнику ПАТ «МК «Азовсталь» [PERSON] за період з 01.03.2003 по 20.02.2009 рік, який було складено працівниками ПАТ «МК «Азовсталь» (а.с.29-32). Відповідно до вказаного розрахунку, сума індексації у розмірі 86,30 гривень за період з 01.03.2003 по 30.09.2005 рік виплачена випереджаючим шляхом, а сума індексації у розмірі 1088,54 гривень за період з 01.10.2005 по 20.02.2009 рік виплачена відповідно до Порядку. Суд виходить з того, що можливість підвищення грошових доходів населення з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом (індексація випереджаючим шляхом) була встановлена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» від 25.03.2005 року шляхом внесення відповідних змін до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Вказані зміни набули чинності 31.03.2005 року. А у Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078, зміні щодо індексація випереджаючим шляхом, були внесені лише у травні 2006 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.2006 р. №690 «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Таким чином, суд критично оцінює заперечення ПАТ «МК «Азовсталь» щодо виплати позивачці [PERSON] за період з 01.03.2003 по 30.09.2005 індексації заробітної плати у розмірі 86,30 гривень випереджаючим шляхом, тому що виплата індексації заробітної плати випереджаючим шляхом була встановлена на законодавчому рівні лише з 31.03.2005 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість суми індексації з заробітної плати ПАТ «МК «Азовсталь» перед [PERSON] становить 86,30 гривень. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (надалі - Закон про компенсацію), підприємства, установи та організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст.3 Закону про компенсацію, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виходячи з того, що суд дійшов до висновку про наявність у ПАТ «МК «Азовсталь» перед [PERSON] заборгованості з індексації заробітної плати, суд вважає що на користь позивачки [PERSON] належить компенсація за період з 01.03.2003 р. по 30.09.2005 р. у розмірі 109,07 гривень, яку була розраховано працівниками ПАТ «МК «Азовсталь» та наведено у теоретичному розрахунку . Таким чином, суд вважає, що сума заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку її виплати ПАТ «МК «Азовсталь» перед позивачкою складає 195 гривень 37 копійок (86,30 + 109,07). Внаслідок вищезазначеного, суд дійшов висновку про наявність факту несвоєчасного розрахунку по заробітній платі із позивачем. Суд також дійшов висновку, що строки звернення до суду із вказаним позовом позивачем не було пропущено, оскільки індексація та компенсація як структура заробітної плати були виплачені позивачці лише 20.05.2014 р. Щодо стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до наданого суду розрахунку середнього заробітку позивачки вбачається, що середньогодинна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед звільненням складала 13,90 грн. (а.с. 10). Суд бере за основу саме цей розрахунок, оскільки він відповідає вимогам «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З моменту звільнення [PERSON] з ПАТ «МК «Азовсталь» по день розрахунку по індексації з компенсацією по 14 березня 2014 року згідно графіків № 2 роботи та відпочинку працівників підрозділів ПАТ «МК «Азовсталь» з сумірованим обліком робочого часу (обліковий період - 1 місяць) чотирьох бригадний трьохзмінний безперервний з тривалістю робочої зміни 7,8 та 9, минуло 11089 робочих годин Таким чином, сума середнього заробітку за період з 21 лютого 2009 року по 14 березня 2014 року складає: 11089 робочих годин х 13,90 гривень = 154137,10 гривень. Враховуючи, що минув значний проміжок у часі з моменту звільнення позивача з підприємства, а сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією все ж таки була виплачена відповідачем у добровільному порядку, а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності при задоволенні позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку, яка є пропорційною до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була виплачена з затримкою. При цьому суд враховує, що за період з 01.03.2003 р. по 30.09.2005 р. заробітна плата, що підлягала компенсації, склала відповідно до довідки-розрахунку 35 812,35 грн.(а.с.29-32), з неї вчасно не було виплачено позивачу сума індексації з компенсацією в розмірі 195,37 грн., що складає 0,55 % від суми заробітної плати за цей період (195,37 грн. : 35 812,35 грн. х 100 = 0,55 %), отже на користь позивачки слід стягнути 847,75 гривень (154137,10 грн. х 0,55% : 100% = 847,75 гривень). Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відноси н (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Позивачка просила відшкодувати їй моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 1000 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, і приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн., у зв'язку з чим суд задовольняє позов в цій частині вимог частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial