Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

27.10.1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАГС виконкому Саксаганської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а/з №900, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ №315337 від 27.10.1995 року (а.с.7). В період шлюбно-сімейних стосунків у сторін народилося двоє дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що слідує зі свідоцтв про народження дітей (а.с.8, 9). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 13.01.2014 року (а.с.10). Як вказувала позивач, що підтверджується заочним рішенням суду від 19.12.2013 року та в силу ч.4 ст.81 ЦПК України не потребує окремого доказування, після припинення стосунків діти залишились проживати з нею, спір про визначення їх місця проживання між нею та [PERSON] відсутній. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто Холдинг проти України», а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В ході судового розгляду встановлено, що з приводу стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] та [PERSON] позивач до суду не зверталась ні в період їх перебування в шлюбі, ні після розірвання шлюбу. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказувала на те, що протягом всього часу після припинення стосунків з [PERSON], вона вживала заходів щодо вирішення з ним питання надання матеріальної допомоги на утримання дітей, однак в добровільному порядку аліменти він не сплачував, у звязку з чим вона просить стягнути з нього аліменти за минулий час в межах 3-х років, що передували предявленню нею даного позову. Надаючи оцінку таким доводам [PERSON] та обґрунтованості предявлених нею вимог, суд виходить з наступного. Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як слідує зі ст.18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує\~способи захисту,\~які встановлені\~законом або\~домовленістю (договором)\~сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Частиною 4 статті 15 СК України встановлено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обовязку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Спір у справі виник стосовно неналежного виконання [PERSON] обовязку по утриманню дітей. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Способами виконання батьками обов'язку утримувати дитину відповідно до ст.181 СК України є:\~домовленість між ними;\~сплата за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до\~ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об'єм їх прав та не звільняє від обов'язків відносно дитини. Відповідно до ч.3\~ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як передбачено ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України (в редакції, діючій станом на момент предявлення позову 22.08.2018 року), аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03.07.2018 року, який набрав чинності 28.08.2018 року, внесено зміни до ч.2 ст.191, ч.1 ст.194 СК України шляхом заміни слів «три роки» словами «десять років». В іншій частині положення вказаних матеріальних норм залишено без змін. Аналізом ч.2 ст.191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, встановлених законом. Позивач повинен надати суду докази: а) вжиття заходів щодо одер\-жання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Таким чином, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий пе\-ріод, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подавав позов про стягнення аліментів) з особистих мотивів. Не можна відмовитися від права на одер\-жання аліментів, однак його можна не здійснювати. В цьому полягає право розпорядницької ініціативи сторін у відносинах з утримання. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі\~ст.ст.77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні [PERSON] посилалася на те, що неодноразово вживала заходів щодо одержання аліментів з [PERSON] на утримання їх дітей, однак не змогла деталізувати, яким саме чином, якими способами, з якого часу позивач вживала такі заходи. Допитана судом в якості свідка [PERSON] також вказувала, що [PERSON] вживала заходів щодо одержання аліментів з [PERSON] на утримання їх дітей, однак які саме заходи не вказала, а свої покази фактично обґрунтовувала зі слів самої [PERSON] Так, відповідно до ст.19 ЦК України, особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Доказів, які б свідчили про вжиття [PERSON] спроб встановити місце проживання [PERSON], його місце роботи, укласти з ним дого\-вір про сплату аліментів тощо, а також в підтвердження факту її неодноразових звернень до відповідача з вимогами про надання аліментів на утримання дітей нею не надано, а предявлені нею вимоги фактично ґрунтуються на припущеннях, як і покази свідка [PERSON], які суд визнає неналежним доказом. Посилання позивача на придбання дітям автомобіля, ноутбуку суд не приймає до уваги з огляду на відсутність належних доказів цьому та їх доказове значення для вирішення спору. Крім того, суд зауважує, що ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльно\-сті) відповідача, спрямованих на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця прожи\-вання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходжен\-ня; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обовязку по утриманню. Натомість позивач не надала суду доказів того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач [PERSON] свідомо прагнув ухилитися від виконання обовязку по утриманню. Позаяк, жодних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей позивач не предявляла та протягом часу розгляду справи з вимогою про стягнення аліментів до суду не зверталася. Отже з вказаного суд приходить до висновку, що позивач свідомо та добровільно взяла на себе повністю тягар з утримання дітей, повязані із цим складнощі й готова їх долати самостійно. Відтак, оскільки [PERSON] за власним бажанням не здійснювала право на одержання алімен\-тів, а відповідач не створював до цього перешкод, аліменти за минулий час не можуть бути стягнені. В свою чергу, суд звертає увагу позивача та її представника, що рішення суду про відмову в стягненні аліментів за минулий час не позбавляє їх права на предявлення до суду позову про стягнення аліментів на майбутнє окремо на повнолітню [PERSON], яка продовжує навчання, а також на неповнолітнього [PERSON] до досягнення ним повноліття. З огляду на викладене суд відмовляє у задоволенні позовних вимог представника [PERSON] щодо стягнення з відповідача аліментів за минулий час в межах трьох років за їх недоведеністю. Враховуючи ухвалення рішення на користь відповідача, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат. Оскільки в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору позивач звільнена, тому його слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed