Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

26 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про збільшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, який 23 січня 2007 року було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2004 року стягнуто з [PERSON], в її користь аліменти на утримання вказаних двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на кожну дитину, починаючи із 02 лютого 2004 року та до їх повноліття. Дочка [PERSON] стала повнолітньою, а тому стягнення аліментів з відповідача на її утримання припинилось. Відповідно на даний час на утримання сина [PERSON] з відповідача проводиться стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходів). Відповідач виконує свої обовязки по сплаті аліментів частково, не сплачує їх у повному розмірі, а тому на даний час у нього по сплаті є заборгованість. Зазначила, що власних доходів та отриманих з відповідача аліментів їй не достатньо для утримання сина, оскільки йому зараз 17 років, він навчається у професійному училищі і відповідно виросли його потреби. Позивач самостійно несе усі витрати на утримання, оздоровлення, лікування, спортивне навчання сина. В той же час сума стягуваних аліментів є недостатньою для утримання сина, оскільки зросли ціни на продукти харчування, одяг, підручники і інші необхідні товари та предмети, які необхідно купувати для потреб дитини. Поряд з тим, зазначила, що незважаючи на обовязки, покладені на відповідача законом, він частково виконує рішення суду, сплачує аліменти на утримання дитини в мізерних розмірах. Всі питання щодо виховання, лікування, розвитку, навчання дитини вирішуються нею самостійно. Також зазначила, що відповідач є здоровою, працездатною особою, однак своїй дитині не допомагає, оскільки власних коштів на утримання сина їй не вистачає, змушена звернутися до суду та просити збільшити розмір стягуваних із відповідача аліментів на 1/4 всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, вказала, що визначений раніше рішенням суду розмір аліментів наразі є малим, оскільки неповнолітній син потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що він згідний сплачувати аліменти на утримання сина у мінімальному розмірі, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні зазначив, що на половину ставки працює водієм у ТОВ «Мустанг Транс» та отримує заробітну плату у розмірі в середньому по 2000 гривень щомісячно, а інших доходів немає. Вдруге одружився, проживає із дружиною [PERSON], яка опікується двома своїми неповнолітніми внуками, оскільки її син загинув, а невістка покинула дітей. У підтвердження розміру доходів відповідачем [PERSON] подано до суду довідку № 54 від 23 квітня 2019 року ТОВ «Мустанг Транс» про отриману ним заробітну плату за жовтень 2018 року березень 2019 року. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та зясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно ст.1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, у разі зміни матеріального або сімейного стану одержувача аліментів або платника аліментів, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, розмір аліментів, що визначений за рішенням суду, може бути згодом збільшено за позовом одержувача аліментів шляхом їх присудження у частці від заробітку (доходу) платника аліментів або у твердій грошовій сумі у разі якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання обов'язків батьків щодо утримання дитини за загальним правилом визначаються за домовленістю між ними. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, той із батьків, з ким проживає дитина, має право на стягнення аліментів у судовому порядку. Згідно ч.3 ст 181\~СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За поданими письмовими доказами встановлено, що сторони 23 січня 2007 року розірвали зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії 1-ЕГ № 010421. Однак за час спільного проживання сторін у шлюбі у них 06 лютого 2002 року народився син [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про його народження серії 1-ЕГ № 092173 та паспорта громадянина України № 000862453. Неповнолітній син проживає з позивачем по справі та фактично знаходиться на її утриманні, що не спростовано відповідачем та підтверджується довідкою про зареєстрованих Комунального підприємства «Інформаційно-розрахунковий центр» Володимир-Волинської міської ради № 942 від 19 лютого 2019 року. Судом також встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2004 року ухвалено стягувати з [PERSON], в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину, починаючи з 02 лютого 2004 року і до досягнення їх повноліття. 15 серпня 2017 року дочка [PERSON] стала повнолітньою, а тому стягнення аліментів в частині її утримання припинилось. Станом на сьогоднішній день у провадженні Володимир-Волинського ВДВС МУЮ знаходиться виконавче провадження, в якому здійснюється стягнення аліментів із відповідача на утримання його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6 від усіх видів заробітку щомісячно. Згідно з вимогами ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначений розмір аліментів, який сплачує відповідач на утримання дитини відповідно до рішення суду від 20 лютого 2004 року є недостатнім для задоволення потреб неповнолітньої дитини. Так, з дня стягнення аліментів 02 лютого 2004 року, минуло 15 років. За цей час син підріс, в звязку з чим закономірно, збільшилися витрати на його утримання, (одяг, харчування ( т.зв. «продуктовий кошик»), кишенькові витрати, лікування, навчання, додаткові заняття, заняття спортом), що законодавчо підтверджується прожитковим мінімумом для осіб вказаної категорії (дітей віком від 6 до 18 років). Протягом зазначеного часу відповідач самоусунувся від виховання своїх дітей, що він визнав і в судовому засіданні. При цьому, крім сплати аліментів, іншої участі в їх утриманні також не бере. Разом з тим відповідач в судовому засіданні визнав борг по сплаті попередніх аліментів у розмірі близько 30000 грн. Таким чином, з об'єктивних причин позивач витрачає значно більше коштів на утримання своєї дитини, ніж відповідач, а тому сума аліментів, стягнутих попереднім рішенням суду, є недостатньою для утримання дитини, що суттєво також погіршує матеріальне становище позивача. Суд звертає увагу на те, що предметом розгляду в даній справі є зміна (збільшення) розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, однак розмір аліментів визначається судом з врахуванням всіх обставин справи. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст. 150 СК України обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Відповідач є здоровим працездатним чоловіком. Інших доказів з приводу наявності обєктивних причин, які б не дозволяли відповідачу працювати, а відтак і заробляти кошти на утримання своєї сімї та неповнолітніх дітей ним до суду не надано. Твердження відповідача про недостатність коштів на утримання дітей є також неналежними, оскільки відповідач працевлаштований лише на половину ставки, працюючи водієм офіційно отримує мінімальну заробітну плату, що не виключає його можливостей отримувати доходи у більших розмірах. У відповідності до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За даною нормою праця є правом людини, а не її обовязком. Кожна людина вправі самостійно визначати потребу свого працевлаштування. Разом з тим відповідач є батьком, який у відповідності до Закону зобовязаний утримувати своїх неповнолітніх дітей та повинен самостійно визначати необхідність та достатність своїх доходів, які мають бути еквівалентними та в повній мірі кореспондуватися із обовязковими витратами, до яких в даному випадку відносяться аліменти на утримання неповнолітнього сина. Проводячи аналіз з приводу встановлення справедливого балансу для визначення розміру участі кожного з батьків в утриманні дитини, суд вважає обґрунтованим визначений позивачем розмір аліментів, а тому приходить до висновку про доцільність задоволення позову, оскільки таке рішення в першу чергу буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини та буде сприяти створенню для неї нормальних умов для розвитку, життя, виховання, навчання, тощо. В силу ч.6 ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави для зарахування до спеціального фонду державного бюджету України підлягає судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Outcome: approved