Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

29.03.2018 року Публічне акціонерне товариство [PERSON] «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 09.11.2007 року у сумі 101839,97 грн., а також судових витрат у розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначили, що 09.11.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобовязання за вказаним договором виконав у повному обсязі, передавши [PERSON] кредитні кошти. Відповідач свої зобовязання за Договором виконував не у повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 28.02.2018 року становить 101839,97 грн., з яких: 3714,06 грн. заборгованість за тілом кредиту, 88385,07 грн. заборгованість зі сплати процентів; 4415,13 грн. сума пені та комісії; 500 грн. штраф (фіксована частина); 4825,71 штраф (процентна складова). Посилаючись на викладені обставини просили заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представники позивача до судового засідання не зявились, суду надали заяву, якою зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Розгляд справи просили провести за їх відсутності. Представник відповідача надав до суду заяву в якій заявлені позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що при зверненні до суду, позивачем були порушенні строки позовної давності. Окрім того зазначив, що підписання Анкети-заяви не підтверджує факту укладання кредитного договору. З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. За положеннями статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 634 ч.1 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За положеннями ст. 1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 09.11.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки Вказаний договір складається із заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Пунктом 3.2 Умов та Правил надання банківських послуг, які діяли на момент укладення договору, передбачено, що клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Умови та Правила надання банківських послуг передбачають, зокрема: за користування кредитом та овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів на рік з встановленою базовою ставкою 36,00 % річних. [PERSON] взяті на себе зобовязання виконав не належним чином, внаслідок чого у відповідача станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3714,06 грн. та нараховані штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 4825,71 грн. Вказані суми і підлягають стягненню з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» Що стосується вимог щодо стягнення заборгованості по сплаті відсотків, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.598 ч.1 ЦК України зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України, п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Пунктом 9.12 Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку не одна із сторін не попередить другу сторону про припинення дії договору, він автоматично поновлюється на такий же строк. Відповідно до 5.3 Умов і правил надання банківських послуг строки та порядок погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками з встановленим мінімальним обовязковим платежем зазначений в памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, і частина заборгованості по кредиту. На підставі п.5.4 Умов і правил надання банківських послуг визначено строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками без встановлення мінімального обовязкового платежу, зокрема, строк погашення процентів за кредитом - щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно ст..251 ч.3 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до стт.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність за положеннями ст..257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст..265 ч.1 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст..261 ч.5). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із п. 4.2 постанови Пленум Вищого господарського суду України№10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобовязальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобовязання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобовязання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобовязань, що з нього виникають (наприклад, у звязку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, повязаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, оренда плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Оскільки умовами договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами наведеного договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, а процентів - кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту(місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Крім того, із розрахунку заборгованості убачається, що банком було змінено відсоткову ставку за користування кредитом з початкової 36,00% , на 30% з 01.01.2013 року, 34,80 % з 01.09.2014 року та 43,20 % з 01.04.2015 року. Проте, в матеріалах справи відсутні докази щодо домовленості сторін з приводу такої зміни умов кредитного договору. Враховуючи норми ст. 651 та ст. 1056-1 ЦК України, положення договору щодо збільшення банком в односторонньому порядку розміру процентної ставки на підставі Умов та Правил надання банківських послуг є нікчемними, в звязку з чим при розрахунку заборгованості за кредитним договором слід враховувати діючу на момент укладення договору процентну ставку в розмірі 36,00 % річних. Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Позичальник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. В матеріалах справи відсутні докази, що повідомлення банку про змінення розміру процентної ставки за кредитним договором було надіслано відповідачу листом, а також, що вона отримувала це повідомлення. Надані Банком копії повідомлень щодо відправки [PERSON] СМС повідомлень, також не є належним доказом підтвердження виконання позивачем вимог ст. 1056-1 ЦК України, щодо належного повідомлення відповідача про зміну розміру процентної ставки. Таким чином, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь банку підлягають проценти за користування кредитом з розрахунку 36,00 % річних, як було погоджено сторонами під час укладення договору, у межах строку позовної давності. З огляду на викладене, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 5702,46грн., яка розрахована за наступною формулою: С : Р х Д х В : 100% (3714,06:360х2252х36,00%:100%= 8364,06 грн.), де Д - Кількість днів в періоді - 2252 (Період користування грошима - 30.12.2011 р. до 28.02.2018р.; Р - Кількість днів в році при розрахунку процентів - 360 С - сума заборгованості за кредитом 3714,06 грн. (згідно розрахунку) В - відсоткова ставка 36,00%. При цьому, суд не приймає до уваги ствердження відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідно до виписки по особовому рахунку відповідача останній платіж ним було здійснено 08.08.2015 року у розмірі 84,87 грн. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3323,64 грн., то суд вважає, що в цій частині позову необхідно відмовити з наступних підстав Так, статтями 546, 549 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, іншими видами забезпечення. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається один раз в місяць.. У той самий час, згідно з пунктами п.8.6 Умовами та правилами надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом,комісії за обслуговування. Тому, враховуюче викладене, суд вважає, що пеня та штрафи нараховані банком за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань. За такого, з позичальника за порушення строків виконання грошових зобов'язань може бути стягнутий тільки один вид неустойки. Комісія це плата за послуги банку. Пеня та комісія не є тотожними поняттями, це різні види нарахувань, які мають різну правову природу та повинні бути обґрунтовані і доведені позивачем. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач, брав на себе зобовязання зі сплати винагороди за користування кредитом, які саме послуги було надано [PERSON] з розрахунком їх вартості, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладених у Постанові від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16. З урахуванням вищевикладеного, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача становить 17403,83 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 299,54 грн. (17403,83 грн. - сума задоволених вимог х100% : 86925,62 сума заявлених вимог = 21%; 21% х сума заявлених вимог - 1762,00 грн.: 100% = 299,54 грн.).

Outcome: partial