Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

27.07.2018 року позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідача, [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що з 02.08.2009 року по 21.06.2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого має двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] року, та сина [PERSON], [INFO], які проживають із нею та знаходяться на її матеріальному утриманні. У 2016 році [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми виїхала за кордон - до Чеської Республіки, працює за трудовим договором, діти відвідують школу та дитячий садок. Однак, відповідач в добровільному порядку не бажає надавати їй згоду на виїзд дітей за кордон, тому вона вимушена була звернутися до суду. Позивач просила надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дітей [PERSON] з метою навчання та тимчасового перебування (проживання) до Чеської республіки з 01.09.2018 до [INFO] року, а також дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей за межі України до Чеської республіки на період навчання та проживання. Ухвалою від 28.08.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду на 26.09.2018 року та надано строк відповідачу надати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не надав. Представник позивача надала суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просила надати [PERSON] дозвіл на виїзд дітей за кордон без дозволу (згоди) батька дітей [PERSON] з метою навчання та тимчасового перебування (проживання) до Чеської республіки з 01.09.2018 до [INFO] року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, відповідач не заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що з 02.08.2009 року по 21.06.2018 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від указаного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] року, та сина [PERSON], [INFO], які проживають з матір'ю та знаходяться на її матеріальному утриманні. У 2016 році [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми виїхала за кордон - до Чеської Республіки, працює за трудовим договором лікарем-стоматологом, син [PERSON] відвідує школу, син [PERSON] - дитячий садок. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Отже, положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дітей не може тлумачитися на шкоду інтересам дітей, а тимчасовий виїзд дітей за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено їх місце проживання та який здійснює забезпечення дітям рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та спілкуванні з нею. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають із матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їх повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; що мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дітей усім необхідним, а діти відвідують дитячий садок та початкову школу, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір'ю до Чеської Республіки відповідатиме найкращим інтересам дітей. Щодо позовних вимог [PERSON] про надання їй дозволу або її офіційному представникові без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей за межі України до Чеської республіки суд зазначає наступне. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Виходячи зі змісту ст. ст. 1,3,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (п.п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, тому позовні вимоги в частині надання дозволу без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей за межі України до Чеської республіки без визначення відповідного часового проміжку перебування у відповідній країні задоволенню не підлягають. Питання судового збору суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, стягнувши його з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial