Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

27 грудня 2017 року заявник [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту народження, просила встановити факт народження [INFO] в громадянки України [PERSON], [INFO], (РНОКПП[NUMBER]), та громадянина України [PERSON], [INFO], (РНОКПП [NUMBER]), дитини жіночої статі [PERSON], у м.Донецьк, Україна. [INFO] в дочки заявника та зятя народилась дитина жіночої статі вагою 3750,0 грамів. Батьки визначилися з ім'ям дитини - [PERSON]. Пологи у дочки відбулись у пологовому відділенні Донецького республіканського центру охорони материнства та дитинства, тобто на території не підконтрольній уряду країни в зоні проведення антитерористичної операції (зона АТО). Фактичне проживання батьків у даному місті, намагання уникнення будь-якої загрози при народженні дитини, а також перебування дочки на обліку в онкологічному відділенні відповідного медичного закладу стали причиною проведення пологів у м. Донецьку. Станом на цей час дочка з сім'єю мешкає у м.Донецьку за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з проведенням бойових дій, виїхати на підконтрольну уряду України територію не має можливості, оскільки є загроза власному життю та життю дитини, а також відсутні необхідні дозвільні документи на пересування в зоні АТО. Отримати у відділі державної реєстрації актів цивільного стану свідоцтво про народження дитини вона не має можливості, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту народження дитини має для заявника юридичне значення та необхідне для отримання свідоцтва про народження. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд заяви у її відсутності. На заявлених вимогах наполягала, просила розглядати справу у її відсутності. Заінтересовані особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи була письмово належним чином повідомлена. Від останньої надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення заявлених вимог не заперечувала. Письмові заперечення (пояснення) стосовно заяви з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, від представника заінтересованої особи до суду не надходили. Суд вважає можливим розглянути справу без участі відсутніх учасників процесу, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту народження підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно приписів п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] [NUMBER], виданого 19 липня 1994 року м/відділом реєстрації актів громадянського стану м.Добропілля (а.с.6), та свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим 06 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Добропіллю реєстраційної служби Добропільського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, згідно якого [PERSON] та [PERSON] 06 червня 2015 року зареєстрували шлюбу, після державної реєстрації якого [PERSON] взяла прізвище [PERSON] (а.с.11). Судом встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта громадянина Україна [NUMBER], виданого Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області 08 грудня 2000 року. (а.с. 4-5) ЇЇ донька [PERSON] зареєстрована за цією ж адресою, що підтверджується копією паспорта громадянина України [NUMBER], виданого 30 травня 2015 року Добропільським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області. (а.с.7) Як вбачається з паспорта громадянина Україна [NUMBER], виданого 28 грудня 2004 року Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9) Згідно приписів ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства за народженням, є громадянином з моменту народження. Відповідно до ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. На підтвердження вагітності своєї доньки [PERSON] заявник надала копію обмінної карти № 104 Донецького республіканського центру охорони материнства та дитинства, з висновками ультразвукового дослідження та результатами лабораторних досліджень. (а.с.13-18) На підтвердження факту народження дитини заявником надано медичне свідоцтво про народження [NUMBER] від 15 грудня 2017 року, яке підтверджує факт народження громадянкою [PERSON] [INFO] у пологовому відділенні Донецького республіканського центру охорони материнства та дитинства, дитини жіночої статі. (а.с.12) Як вбачається з відмови у проведенні державної реєстрації народження № 15.32-2400 від 26 грудня 2017 року Добропільський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області відмовив [PERSON] у проведені державної реєстрації народженої [INFO] дитини, мотивуючи тим, що їм надано медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024. (а.с.21) Також, суду надано фотографії, на яких зображена новонароджена дитина. (а.с.19-20) Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи викладене, надані заявником медична довідка про народження та обмінна карта є незаконними і не створюють правових наслідків. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справі проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 317 ЦПК України, в рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. З урахуванням викладеного та того, що заінтересованими особами заперечення (пояснення) стосовно заяви не надавались, оцінивши усі зібрані по справі докази, які у їх сукупності підтверджують факт народження, приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту народження та з метою захисту прав і свобод заявника, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб отримати свідоцтво про народження, виданого державним органом України. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, а рішення суду є підставою для реєстрації факту народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту народження, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про народження, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 317 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved