Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

27 липня 2015 року до суду із позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди її батька та з урахуванням уточненої позовної заяви просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON], за межу України строком на 25 днів перебування, у період з 01 лютого 2016 року по 25 лютого 2016 року, у супроводі матері [PERSON] або у супроводі бабусі неповнолітнього [PERSON] [PERSON] В позовній заяві зазначено, що 21 серпня 2012 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2015 року, було розірвано. Від шлюбу мають дитину сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. [PERSON] матеріально утримує та піклується про здоровя сина, його фізичний та духовний розвиток. Відповідач у житті дитини участі не приймає, аліменти не сплачує. З метою медичного оздоровлення сина, позивач має намір придбати путівку до Домініканської Республіки, але відповідач не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України. З підстав зазначених вище позивач звернулась до суду із даною позовною заявою. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. На адресу суду надала заяву, у якій просить суд розгляд даної справи проводити за її відсутності та зазначила, що вимоги позовної заяви підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями, які містяться у матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Як було встановлено судом, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 21 серпня 2012 року у відділі ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 1758, розірвано (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають сина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 264724, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 5). Згідно довідки № 5562 від 09 листопада 2015 року, виданої МКП «ЖЕК №5», [PERSON] проживає за адресою [INFO] разом зі своїм сином [PERSON] (а.с. 48). Згідно з ч. 2 ст.154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Частиною 2 статті 141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Приписами ст. 33 Конституції України задекларовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Як вбачається з договору на туристичне обслуговування № 49КЛ від 18 листопада 2015 року, позивач замовила туристичні послуги у вигляді подорожі до Домінікана Пунта-Кана з 03 лютого 2016 року по 24 лютого 2016 року, де туристами зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 57-62). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. У відповідності з ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-тирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-тирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-тирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі та у супроводі, виключно, одного з батьків, тобто, в даному випадку позивача. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дитини сина [PERSON] по виконавчому документі № 46586586 за період з 25 листопада 2014 року по 19 лютого 2015 року, станом на 01 листопада 2015 року становить 1 825 грн. 60 коп. (а.с. 50) та довідки-розрахунку заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дитини сина [PERSON] по виконавчому документі № 46585150 за період з 12 грудня 2014 року по 19 лютого 2015 року, станом на 01 листопада 2015 року становить 877 грн. 00 коп. (а.с. 51). Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак відповідей на звернення не отримувала, що підтверджується листами [PERSON] до [PERSON] від 30 червня 2015 року та 09 липня 2015 року (а.с. 7-8). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що батько малолітнього [PERSON] самоусунувся від обовязку по утриманню та вихованню свого сина, а бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обовязками, покладеними на неї СК України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, сприятиме її гармонійному розвитку, адаптації у суспільстві та розширюватиме її кругозір та вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на вищезазначене, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати у розмірі 121 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial