Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

27 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він зареєстрований та проживає у домоволодінні [ADDRESS] , яке він отримав від своєї бабусі [PERSON] на підставі договору дарування від 21 червня 1994 року. 18 лютого 1993 року він розлучився з відповідачкою, але вони продовжували проживати разом однією сім`єю, виховували двох синів, вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі, утримували будинок у належному стані до вересня 2019 року. За домовленістю з відповідачкою у 1995 році вказаний житловий будинок ним було подаровано останній, а вона у 2016 році оформила заповіт на його ім`я, заповівши йому все майно. З 1996 по 1997 рік ним було добудовано приміщення до будинку загальною площею 45 кв.м, кімнату площею 24 кв.м., санвузол, проведено каналізацію, опалення, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася до 93,6 кв.м., крім того, у дворі збудовано літний душ. На новобудову ним в Очаківському БТІ були отримані документи на будинок на ім`я відповідачки. Самочинні будівлі у домоволодінні відсутні, будинок та інші господарські споруди не є аварійними та придатні для користування. З вересня 2019 року відповідачка без пояснень пішла від нього, і в будинку не проживає. Він продовжує проживати в будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаним нерухомим майном понад 25 років, доглядає за ним та утримує його в належному стані. Добровільно переоформити на нього Ѕ частку будинку відповідачка відмовляється. Посилаючись на викладене, просив визнати за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. 11 лютого 2020 року [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] , в якому вона просила про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення останнього з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, з подальшим зняттям з реєстрації. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності за договором дарування від 06 жовтня 1995 року належить житловий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,0692 га за цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною вище адресою. Після набуття права власності на будинок вона дозволила колишньому чоловікові [PERSON] , з яким шлюб було розірвано 18 лютого 1993 року, проживати у будинку, в ньому він й зареєстрований з 1995 року. 09 грудня 2016 року вона зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису 18032665. 13 грудня 2016 року нею під примусом та психологічним тиском з боку [PERSON] було складено заповіт на його ім`я, і з того часу відносини між ними почали погіршуватися, і на даний час тривають неприязні стосунки. Після розірвання шлюбу та складання заповіту, який на теперішній час скасовано, [PERSON] продовжує проживати у належному їй на праві власності житловому будинку та усіма шляхами унеможливлює співжиття і створює жахливі умови для спільного проживання, чинить їй перешкоди у користуванні власністю, не дає змоги вільно користуватися всією житловою площею, постійно словесно ображає, погрожує, застосовує психологічне насилля. Останнім часом життя стало взагалі нестерпним через постійні сварки та приниження з його боку, і у вересні 2019 року через те, що вже не мала сил терпіти образи відповідача за зустрічним позовом, та через неможливість більше знаходитись і проживати у власному будинку, а також зі страху за своє життя була змушена піти з дому, хоча має вже немолодий вік та потребує відпочинку та спокою у власному житлі. На її прохання у добровільному порядку звільнити належний їй на праві власності житловий будинок [PERSON] відмовляється. Посилаючись на викладене, а також, що [PERSON] , який не є ані власником, ані співвласником вказаного житлового будинку, та проживає в ньому без достатньої правової підстави, чим порушує її права, просила зустрічний позов задовольнити. Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року позови об`єднано в одне провадження. Позивач в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги та пояснив, що в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою перебував з 03 червня 1982 року по 1993 рік, однак і після розлучення продовжував з відповідачкою проживати однією сім`єю до вересня 2019 року; в 1994 році у них народився ще один син, вони вели сумісне господарство, він робив капітальні ремонти в будинку. Крім того, зазначив, що у період спільного проживання, у 1995 році ним було подаровано належний йому на праві власності спірний житловий будинок відповідачці, яка й є його власницею і по цей час. Посилаючись на викладене, просив визнати за ним право власності на вказану вище частку нерухомого майна. Зустрічний позов [PERSON] не визнав, зазначивши, що йому потрібно десь проживати, і спірний житловий будинок це єдине житло, яке в нього є. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, оскільки позивач\~володіє спірним\~майном поза\~волею власника, та в повному обсязі підтримали вимоги зустрічного позову, посилаючись на те, що [PERSON] чинить перешкоди в користуванні власністю, а саме користуванні спірним житловим будинком. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 06 жовтня 1995 року, посвідченого Державним нотаріусом Першої очаківської нотаріальної контори (а.с. 8) є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (до зміни назви [ADDRESS] , перейменована згідно з розпорядженням виконавчого комітету Очаківської міської ради Очаківського району Миколаївської області «Про перейменування вулиць в місті Очаків» № 20 від 17 лютого 2016 року (а.с. 32)). Вказане також підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок реєстровий номер 139 від 28 липня 2008 року (а.с. 14-18), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19756275 від 03 серпня 2008 року Очаківської філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації (а.с. 25), копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 серпня 2008 року (а.с. 25 зв. бік), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №75830411 від 14 грудня 2016 року (а.с. 26), копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №199022443 від 05 лютого 2020 року (а.с. 59-60). У житловому будинку за вказаною адресою з 25 жовтня 1995 року зареєстрований позивач [PERSON] , що підтверджується копією паспорту на його ім`я серії [NUMBER] (а.с. 5 зв. бік) та довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб відділу забезпечення діяльності Центру надання адміністративних послуг Очаківської міської ради №1/2340 від 18 грудня 2019 року (а.с. 136). З копії\~свідоцтва про\~розірвання шлюбу\~серії [NUMBER] \~від 18\~лютого 1993\~року вбачається,\~що шлюб\~між [PERSON] та [PERSON] було розірвано18 лютого 1993 року (а.с. 11). [INFO] у сторін народився син Яким, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 травня 2017 року (а.с. 135). Як вбачається з копії свідоцтва про вінчання від 02 вересня 2001 року, виданого Свято-Миколаївським собором м. Очакова [PERSON] та [PERSON] 02 вересня 2001 року здійснили таїнство вінчання (а.с. 134). З копії заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої очаківської державної нотаріальної контори 13 грудня 2016 року (а.с. 9), який було зареєстровано в Спадковому реєстрі за №59970050 того ж дня (а.с. 10), вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] усе своє майно. Відповідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом Очаківського нотаріального округу Миколаївської області 05 лютого 2020 року (а.с. 76), яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 65459566 (а.с. 77), вказаний вище заповіт [PERSON] скасовано. Згідно з довідкою управління соціального захисту населення Очаківської міської ради № 617/04-05 від 31 березня 2020 року за адресою: [ADDRESS] за заявою [PERSON] з серпня 2015 року нараховується субсидія на житлово-комунальні послуги, яка розраховується з урахуванням соціальних норм житла та соціальних нормативів житлово-комунального обслуговування на двох осіб, доходи яких враховуються при її призначенні (а.с. 137). Допитані в\~судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами [PERSON] , підтвердили, що останні проживали однією сім`єю, разом вели спільне господарство, [PERSON] добудував пів-будинку, сам робив в ньому капітальні ремонти. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] , пояснили, що [PERSON] з вересня 2019 року в будинку за адресою: [ADDRESS] не проживає, а проживає у сина в м. Очакові. При цьому свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] скаржилася їй перед тим, як піти з дому, що [PERSON] її виганяє та якось бачила, що [PERSON] приходила до будинку, однак попасти додому не змогла. Натомість свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] ніколи не жалілася, що [PERSON] її ображає, та вона не бачила, щоб останній чинив перешкоди їй в користуванні будинком. Крім того, свідок [PERSON] , яка знає сім`ю з 1994 року і жила по-сусідству до 2020 року, пояснила, що [PERSON] ніколи не бачила з синцями. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає [PERSON] з 2000 року як одну сім`ю, вони завжди разом, нічого поганого про них сказати не може. Свідок [PERSON] , який є сусідом [PERSON] , пояснив, що зараз в житловому будинку проживає [PERSON] , а чи проживає [PERSON] він не знає. Колись бачив, що до їх будинку приїжджала поліція. Свідок [PERSON] , яка є невісткою сторін, повідомила, що з вересня 2019 року [PERSON] проживає з її сім`єю, оскільки зі слів останньої після складеного нею заповіту на ім`я [PERSON] , він став виживати її з дому, вона прийшла до них без речей, а коли ходили з свекрухою забрати її речі з будинку, то [PERSON] один раз пустив її додому, а другого разу чинив перешкоди, в зв`язку з чим вони викликали поліцію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в січні або лютому 2020 року приносила за адресою: [ADDRESS] кошти, нараховані за субсидією на житлово-комунальні послуги на ім`я [PERSON] та віддала їх [PERSON] , який сказав, що вони проживають з [PERSON] разом, і субсидія їм призначена на сім`ю. Отже, вказані обставини свідчать, що сторони проживали однією сім`єю в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] до вересня 2019 року. Позивач за первісним позовом продовжує проживати у будинку, який належить відповідачці за первісним позовом на праві власності, іншого житла він не має, просить визнати за ним право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за набувальною давністю з підстав того, що він добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом десяти років, постійно проживає в будинку, утримує його в належному стані та на протязі 25 років сплачує комунальні платежі. Відповідно до статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Статтею 328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність це один із способів набуття права власності на майно. Положеннями ст.\~344\~ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/1, зазначала, що слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі\~України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.07.2020 року у справі №201/18371/17, при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. При цьому тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України. Як зазначалось вище, у якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до ст.\~344\~ЦК України позивач [PERSON] посилався на те, що він є зареєстрованим у спірному будинку, добросовісно заволодів і продовжує безперервно та відкрито володіти ним, постійно проживає у ньому більше 10 років, утримує його в належному стані та на протязі 25 років сплачує комунальні платежі. Разом з тим, при цьому позивач [PERSON] вказував, що у 1995 році спірний житловий будинок ним було подаровано відповідачці за первісним позовом, яка й до теперішнього часу є його власницею, вони проживали в ньому однією сім`єю до вересня 2019 року і він мав право користування цим будинком як член сім`ї власниці будинку, що свідчить про те, що [PERSON] був обізнаний відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору і на частку якого він просить визнати право за набувальною давністю, була і є [PERSON] , що унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 344 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем за первісним позовом не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення суд зазначає наступне. Статтею 47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Способи захисту порушеного майнового права встановлені положеннями ст. 16 ЦК України, де зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, в статті міститься посилання на можливість суду захисту цивільного права або інтересу іншим способом, що встановлений договором, або законом, чи судом у визначених законом випадках. Позивачкою за зустрічним позовом способом захисту порушеного права обрано такий спосіб як виселення із займаного житла без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, спірні правовідносини підлягають регулюванню не тільки нормами ЦК України щодо захисту права власності, а й нормами ЖК України щодо виселення. Статтею 9\~ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст.\~109\~ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Положеннями ст.\~64\~ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. З обставин справи вбачається, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вселився в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї позивачки за зустрічним позовом [PERSON] , в зв`язку з чим набув з нею рівне право користування вказаним житловим приміщенням. Положеннями ст.\~156\~ЖК УРСР встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Таким чином, обставина розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин з відповідачем за зустрічним позовом, на що посилається позивачка за зустрічним позовом, відповідно до наведеного закону не є підставою для втрати права відповідачем за зустрічним позовом, як колишнього члена її сім`ї права на проживання в зазначеному житловому будинку. Окрім того, підстави виселення членів сім`ї власника житла врегульовані нормами ст. 157 ЖК УРСР, згідно з якими членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12020150100000087, правова кваліфікація правопорушення ст. 356 КК України та довідки Очаківського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області про прийняття та реєстрацію заяви № 1565 від 04 лютого 2020 року, за завою [PERSON] 03 лютого 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесенні відомості про те, що з вересня 2019 року по 03 лютого 2020 року її цивільний чоловік [PERSON] не повертає її особисті речі, документи, що на праві власності належать їй (а.с. 81-82). Відповідно до листа Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області № С-03/67-2020 від 24 лютого 2020 року станом на 20 лютого 2020 року [PERSON] не має процесуального статусу в зазначеному вище кримінальному провадженні (а.с. 97). Інших відомостей щодо руху вказаного кримінального провадження суду не надано, а тому суд не може надати оцінку вказаним доказам. Також судом не береться до уваги наданий [PERSON] акт про перешкоджання в користуванні власністю від 05 лютого 2020 року (а.с. 83), оскільки він не містить обов`язкових реквізитів даного виду документу. На інші докази щодо підтвердження обставин, викладених в ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, як на підставу виселення, позивачка за зустрічним позовом не посилалася. Крім того, не можуть бути прийняті до уваги посилання позивачки за зустрічним позовом стосовно порушення її права власності фактичним проживанням відповідача за зустрічним позовом в належному їй на праві власності житловому будинку, оскільки відповідач за зустрічним позовом вселився в спірне житлове приміщення в порядку, встановленому законом, в зв`язку з чим набув право користування вказаним приміщенням. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, право власності не є абсолютним, а тому вселення відповідача за зустрічним позовом у спірний житловий будинок, належний позивачці за зустрічним позовом на праві власності, у законний спосіб та набуття в зв`язку з цим права користування цим будинком, свідчить про відсутність факту порушення права власності позивачки за зустрічним позовом на це нерухоме майно (житловий будинок). Отже, враховуючи, що позивачкою за зустрічним позовом не наведено достатніх, допустимих та обґрунтованих доказів обставин, викладених у позові, а також те, що припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування житлом і не є підставою для виселення, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені зустрічного позову [PERSON] . Судові витрати суд відносить на рахунок сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed