Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

27 серпня 2018 року позивачка звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням, поданої 14.02.2019 року, заяви про зменшення позовних вимог, просить ухвалити рішення про стягнення додаткових витрат із [PERSON] на дітей-інвалідів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] у розмірі 11 662 грн. 45 коп. Мотивує позов тим, що 19 вересня 2009 року сторони по справі уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений відповідний актовий запис за № 78. Від шлюбу у них народилось двоє дітей - двійнята: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти є інвалідами з дитинства. 11 січня 2013 року рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області у справі № 2-820/1529/12 шлюб між сторонами по справі був розірваний. Діти проживають разом з позивачкою по справі. Діти постійно хворіють, потребують додаткових матеріальних витрат на придбання ліків, побутово-індивідуальних предметів та проходження курсу лікування, що підтверджується медичними документами. Кожного разу під час лікування дітей, позивачка несе матеріальні витрати на проїзд, лікування, придбання ліків, але відповідач у добровільному порядку не бажає приймати участь у додаткових витратах на дітей. Так, з 30 квітня 2018 року по 19 травня 2018 року діти проходили 16-й курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в Міжнародній клініці відновного лікування м.Трускавець. За період проходження реабілітації, позивачкою були витрачені грошові кошти, а саме: за амбулаторний курс лікування - вартістю 21 931 грн. 20 коп. та оплата тимчасового розміщення за період з 30 квітня 2018 року по 19 травня 2018 року у розмірі 23 358 грн. 00 коп. Крім цього, були витрачені грошові кошти на придбання проїзних квитків до місця проходження курсу лікування та у зворотньому напрямку, всього на суму 1 249 грн. 20 коп. За вказаних обставин, позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] половини вищезазначених, понесених нею витрат на дітей. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії. 27 серпня 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим у справі було визначено суддю Семенюк Л.А. (а.с.26). Ухвалою суду від 17.09.2018 року було прийнято позов до розгляду та відкрито провадження по справі (а.с.29). 18 грудня 2018 року та 14 лютого 2019 року ухвалами суду зазначену справу було відкладено розглядом (а.с.36,40). 14 лютого 2019 року представник позивачки адвокат Дукін С.В. надав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій, з урахуванням клопотання відповідача [PERSON] та наданої ним квитанції від 13.12.2018 року про проведений ним платіж на користь позивачки, просить ухвалити рішення, яким стягнути додаткові витрати із [PERSON] на дітей-інвалідів: [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON] у розмірі 11 662 грн. 45 коп. (а.с.38). Позивачка та її представник адвокат Дукін С.В. у судове засідання не з`явилися, але через канцелярію суду подали заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. [PERSON] , який неодноразово, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. В подальшому, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет - https://tb.od.court.gov.ua/sud1529/pres-centr/ogoloshenny/, про виклик відповідача до суду в судове засідання, призначене на 17.05.2019 року на 10.00 годину (а.с.50), однак останній в судове засідання на вказану в оголошенні дату також не з`явився, заяви про розгляд справи без його участі, до суду не надіслав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши подані позивачкою докази в обґрунтування позовних вимог, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та правові норми, які підлягають застосуванню до них, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є батьками малолітніх двойнят [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . На підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копії свідоцтв про народження дітей від 13 липня 2010 року серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.,а.с.7,8). З посвідчень серії [NUMBER] та серії [NUMBER], виданих 16 січня 2012року Татарбунарським УПСЗН вбачається, що [PERSON] та [PERSON] призначена державна соціальна допомога, як дітям - інвалідам на період з 20.09.2011 року по 30.09.2016 року та продовжено до 30.09.2021 року (а.с.а.с.15-16). Судом також встановлено, що у період з 30.04.2018 року по 19.05.2018 року малолітні [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , пройшли 16-й курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в Міжнародній клініці відновного лікування м.Трускавець, що підтверджується виписками з історії хвороби дітей (а.с.а.с.9,10). З матеріалів справи вбачається, що позивачка отримала від ФОП [PERSON] рахунок № 54 на оплату послуг з тимчасового розміщення у зазначений період, які сплатила, про що свідчать квитанції від 27.04.2018 року про сплату 21 931 грн. 20 коп. за послуги з тимчасового розміщення дітей (а.с.а.с.12). Зі змісту довідки ТОВ «Міжнародна клініка відновного лікування» від 11.05.2018 року № 471/1-262 та акта здачі-прийняття робіт від 18.05.2018 року, підписаного ФОП [PERSON] та [PERSON] , слідує, що малолітні [PERSON] та [PERSON] у період з 30.04.2018 року по 18.05.2018 року пройшли курс реабілітації в лікувальному закладі м.Трускавець, а також зазначено про оплату за курс лікування, яку здійснено без готівкою 02.05.2018 року в сумі - 21 931 грн. 20 коп. платником [PERSON] (а.с.а.с.13,14). Крім того, судом встановлено, що позивачкою понесені витрати на переїзд до лікувального закладу за маршрутом Одеса - Львів та у зворотному напрямку разом з дітьми та супроводжуючою особою [PERSON] (матір`ю позивачки) на загальну суму 1 249 грн. 20 коп., що підтверджується залізничними квитками серії ДП №030593, серії ДП № 030594, серії ДП № 030595, серії ДП № 030596, серії ДП № 030597, серії № 030598, серії ДП № 030600 та серії ДП № 030599 (а.с.а.с.18,19). Вирішуючи спір, що виник між сторонами з сімейних правовідносин, суд виходить з такого. За змістом ст.180 Сімейного кодексу (далі - СК) України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як вбачається з матеріалів справи, на утриманні позивачки перебувають малолітні діти інваліди з діагнозом - дитячий церебральний параліч, які постійно потребують лікування та оздоровлення. Так, в період з 30 квітня 2018 року по 19 травня 2018 року діти пройшли черговий 16-й курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в Міжнародній клініці відновного лікування м.Трускавець, у зв`язку з чим [PERSON] понесла додаткові витрати на загальну суму 46 654 грн. 89 коп., половину з яких, відповідно до вищезазначених вимог закону, має відшкодувати відповідач. Також судом встановлено, що відповідачем 13 грудня 2018 року відшкодовано позивачці частину зазначених витрат, в розмірі 11 665 грн. 00 коп. (а.с.33). За таких обставин, суд доходить висновку про те, що з урахуванням зменшення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню додаткових витрат в розмірі 11 662 грн. 45 коп. (23 327,45 - 11 665,00 = 11 662,45), понесених позивачкою у зв`язку з лікуванням малолітніх [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з цим уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню. При подачі позову, позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачкою інших витрат в матеріалах справи відсутні. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачкою судові витрати. За таких обставин, сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., підлягає стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved