Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

28.02.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Управління комунального майна про скасування розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10.07.2000 року про приватизацію квартири [ADDRESS] визнавши недійсним Свідоцтво про право спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS] видане Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради 12.07.2000 року. Зазначає, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2016 року у справі № 490/2488/16 у задоволені його позову було відмовлено за недоведеністю факту проживання у спірній квартирі на день приватизації, а Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в обґрунтування свого рішення від 12.07.2017 послався як на підставу для відмови у позові на ч. 5 ст. 5 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду. Враховуючи те, що 20.09.2016 року, після апеляційного перегляду набрало законної сили рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.03.2016 яким скасоване розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію позивачем квартири [ADDRESS], визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28 лютого 2000 року Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради, про право спільної часткової власності позивача та [PERSON] на цю квартиру, видане на підставі розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року, вважає, що з'явились нові обставини, які стали відомі позивачу лише 20.09.2016, а відтак в нього з'явилось право на звернення до суду з новим позовом. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.03.2018 відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду цивільної справи та передано справу судді Гуденко О.А. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.04.2018 відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі. 16.05.2018 від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив по суті позову, в якому з посиланням на факти, встановлені рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01.07.2016 року у справі № 490/2488/16 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.07.2017 просить відмовити у задоволені позовних вимог. Крім того, з посиланням на ст. 257 ЦК України заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності. 25.06.2018 року до початку розгляду справи по суті позивачем подано заяву про зміну предмета позову в якій він фактично доповнює позовні вимоги вимогою, в якій просить встановити факт постійного проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] на день її приватизації. Скасувати розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 6213-р від 10.07.2000 року про приватизацію квартири [ADDRESS] визнавши недійсним Свідоцтво про право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] видане Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради 12.07.2000 року. 27.06.2017 року судом прийнято заяву позивача про зміну предмету позову за долучено за клопотанням представників відповідачів додаткові докази. 17.07.2018 року позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії відносно спірної квартири у тому числі по припиненню постачання електричної енергії, газопостачання та водопостачання до вирішення питання по суті в судовому порядку. Встановити обов'язок ПАТ Миколаївобленерго вчинити дії по відновленню постачання електричної енергії в спірну квартиру до вирішення питання по суті в судовому порядку. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.07.2018 у задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено. 27.07.2018 року позивачем надано відповідь на відзив представників відповідачів в якому той зазначає, що доводи відзиву не стосуються справи, а прохальна частина відзиву не має причинно-наслідкового зв'язку з доводами позовної заяви і жодним чином їх не спростовує. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем до позовної заяви не було долучено інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог, крім судових рішень, що набрали законної сили. За таких обставин, суд,

Outcome: partial