Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

27.11.2017 року до суду звернулась позивач [PERSON], з позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини до відповідача [PERSON] 04.01.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 15 лютого 2018 року в спрощеному провадженні з викликом сторін. Сторонам та учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 15.02.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути разово з відповідача додаткові витрати в зв'язку з лікуванням дитини в сумі 2512 грн. 45 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 04.11.2006 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у Верхньодніпровському відділі ЗАГС Дніпропетровської області 16.09.2008 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. В період шлюбу в них народився син - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з відповідача на її користь стягнені аліменти на утримання сина в розмірі ? частини від доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 07.04.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. В квітні місяці 2016 року син почав скаржитись на проблеми із зором. 01.07.2016 року вона вперше звернулась із сином за медичною допомогою до Дніпродзержинської поліклініки сіме6йної медицини в м. Дніпродзержинську. Під час медичного дослідження у сина було виявлено захворювання очей та було встановлено діагноз: «Міопія спазм акомодації». 31.08.2016 року сину було розпочате лікування вищевказаного захворювання. Після проходження лікувальних курсів стан зору сина не покращився. 17.10.2016 року вона звернулась за медичною допомогою до офтальмологічного центру «Центр зору», де знову розпочалось лікування сина. Дитині були призначені курси лікування, лікарські засоби, спеціальні окуляри, які потрібно було купувати за власні кошти. Тобто з 2016 року їх син має захворювання очей та вимушений проходити курси лікування, тривалість яких від 11 до 22 днів. Про захворювання сина вона повідомила відповідача та запропонувала йому взяти участь у додаткових витратах на лікування дитини, які складались з витрат на проїзд, витрат з проходженням апаратного лікування, придбання ліків, вітамінів, окулярів. Розмір підтверджених понесених нею витрат складає 2512.45 грн. Проте відповідач відмовився надати кошти на лікування сина, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував пояснивши, що він сплачує на користь позивачки аліменти в розмірі ? частини свого заробітку. Яка складає більше 1000 грн., тому вважає, що сплачувані ним кошти покривають затрати, які несе позивач в зв'язку з лікуванням сина. Крім того вважає, що дані витрати повинен нести не він один а й позивачка, тобто в рівних частинах. Крім того разово сплатити він таку суму не має можливості. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.11.2006 року по 08.05.2008 року, що підтверджується рішенням Верхньодніпровського районного суду від 08.05.2016 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу. В період шлюбу в сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, в якому відповідач записаний батьком дитини.. Після розірвання шлюбу між сторонами син залишився проживати з позивачем. На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з відповідача на користь позивача стягнені аліменти на утримання сина в розмірі ? частини від доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 07.04.2008 року і до досягнення дитиною повноліття, що сторонами не заперечується. В квітні місяці 2016 року син сторін почав скаржитись на проблеми з зором. 01.07.2016 року позивач вперше звернулась із сином за медичною допомогою до Дніпродзержинської поліклініки сімейної медицини в м. Дніпродзержинську. Під час медичного дослідження у сина було виявлено захворювання очей та було встановлено діагноз: «Міопія спазм акомодації», що підтверджується записами в медичній картці [PERSON] та довідками медичних закладів. Судом встановлено, що син сторін - [PERSON] В'ячеславович27.03.2007 року народження, проходив стаціонарне лікування з 17.10.2016 року по 28.10.2016 року та з 13.10.2017 року по 25. 10.2017 року. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язується брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, каліцтвом, хворобою) Позивачем надані докази того, що в зв'язку з лікуванням сина вона понесла затрати на його лікування, що підтверджується копіями чеків, квитанцій. Понесені позивачкою витрати полягають у придбанні ліків, окулярів, проходження медичного обстеження дитини. Згідно наданих суду чеків та квитанцій розмір понесених позивачем витрат складає 2512 грн. 45 коп. Відповідач в добровільному порядку відмовляється відшкодовувати додаткові витрати на лікування сина про що підтвердив і в судовому засіданні. За даних обставин встановлено, що існує порушення прав позивача, у вигляді матеріального забезпечення зі сторони відповідача додаткових витрат на лікування сина. Також суд вважає, що позивачем правильно обраний спосіб захисту порушених прав, який передбачуваний нормами Сімейного кодексу України та з яким погоджується суд. Також суд вважає безпідставними посилання відповідача, що він сплачує аліменти в достатньому розмірі за рахунок яких можуть бути компенсовані дані витрати, так як доказів про розмір сум, що сплачуються відповідачем як аліменти на користь позивача суду не надано. Тому суд не може зробити висновок є сплачувані відповідачем аліменти достатніми для компенсації понесених позивачкою затрат на лікування сина чи ні. Крім того нормами Сімейного кодексу України передбачено участь батьків у додаткових витратах на дитину. В свою чергу ст. 185 СК України передбачено, що обоє батьків повинні брати участь у додаткових витратах на дитину в зв'язку з її лікуванням, розвитком здібностей, тощо. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею затрати на лікування сина в половинному розмірі, а саме: позивачем підтверджено понесення затрат на лікування сина в сумі 2512 грн., 45 ком., тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки ? частину цих витрат, що складає 1256 грн. В задоволенні решти позовних вимог суд вважає за потрібне відмовити. Так як позовні вимоги позивача задоволені частково відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог, а саме -320 грн. На основі ст. 185 СК України.

Outcome: partial