Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

27 жовтня 2016 року заявниця звернулася до суду з названою заявою, у якій просила встановити факт смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] в м. Макіївці Донецької області, яке є тимчасово окупованою територією України, визначеною постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 р. № 254-VIII, оскільки інакше отримати свідоцтво про смерть на території України, яке необхідне для оформлення спадщини, неможливо. В судове засідання заявниця не з'явилася за наявності заяви про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання також не з'явилася за наявності листа про розгляд справи за її відсутності та ухвалення рішення згідно чинного законодавства. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами згідно правил статті 197 ЦПК України не здійснювалось. Перевіривши наявні докази, з'ясувавши обставини справи та визначивши відповідні їм правовідносини, суд вважає, що заяву необхідно задовольнити з наступних підстав. Законом України № 990-VIII від 04.02.2016 р. цивільний процесуальний кодекс України доповнено статтею 257-1, яка встановлює особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасового окупованій території України. Згідно абзацу другого частини 1 цієї статті заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції України та законів України (частина 1). Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (частина 2). Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 цього Закону тимчасово окупованою територією України є, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 р. № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України». Додатком до постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року визначено райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року, на яких відповідно до статті 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 р. № 1680-VII запроваджується вказаний особливий порядок місцевого самоврядування. Проте зазначений перелік не є вичерпним і не містить чіткого та вичерпного переліку назв населених пунктів Донецької та Луганської областей, які визнаються тимчасово окупованою територією України. Враховуючи, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на територіях, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», який мстить чіткий та повний перелік таких населених пунктів, в т. ч. м. Макіївку, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті. За загальним правилом підсудності заяви фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, визначеним частиною 1 статті 257 ЦПК України, вона подається до суду за місцем проживання заявника. У поданій заяві зазначено адресу місця проживання заявниці в . м. Славутичі Київської області, на територію якого поширюється юрисдикція суду, до якого подано заяву про встановлення факту смерті. Наданою заявницею копією свідоцтва про одруження підтверджено, що вона є дружиною [PERSON], про встановлення факту смерті якого подано заяву. Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1). За правилом частини 1 статті 59 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Положеннями частин 2 і 3 статті 9 Закону № 990-VIII від 04.02.2016 р. передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасового окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами є недійсними і не створює правових наслідків. Разом з тим, положеннями частини 4 цієї статті допускається взаємодія органів державної влади України з незаконним органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, зокрема з метою забезпечення прав і свобод громадян України та виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підтвердження факту смерті [PERSON] [INFO] в м. Макіївці Донецької області заявницею надано суду копії свідоцтва про смерть, виданого органом влади на тимчасово окупованій території, яке в силу положень статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним і не береться судом до уваги як доказ в силу положень частини 1 статті 59 ЦПК України. Разом з тим, заявницею надано суду копію лікарського свідоцтва про смерть № 709 від [INFO], виданого лікарем [PERSON], про те, що [PERSON], [INFO], помер [INFO] у м. Макіївці (а.с.9). Фактичні дані про смерть [PERSON], які містяться у зазначеному свідоцтві, суд з метою забезпечення прав заявниці та виконання зобов'язань, що взяті Україною при ратифікації Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає можливим визнати допустимим доказом цього факту, оскільки довідка видана професійним лікарем, який не відноситься до незаконно створених органів влади та посадових осіб на тимчасово окупованій території України. Цього доказу суд вважає достатнім для встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] в м. Макіївці на тимчасово окупованій території України, у зв'язку з чим заяву [PERSON] необхідно задовольнити. Відповідно до частини 4 статті 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення підлягає негайному виконанню. Згідно правил частини 7 статті 235 цього Кодексу при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, оскільки інше не встановлено законом.

Outcome: approved