Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

28 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 05 червня 2013 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов'язки, на підставі чого в сім'ї відбувалися конфлікти, які поступово призвели до того, що подружжя стало чужими людьми. Після кількох невдалих спроб налагодити стосунки, подружні відносини між ними припинилися взагалі. На теперішній час вони проживають окремо. Спору про майно, що є спільною сумісною власністю та про місце проживання їх неповнолітньої доньки між ними немає. Він вважає, що збереження шлюбу, який існує лише юридично, суперечить його волі та інтересам. Тому він просив їх шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не з'явився, однак від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.10/. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та дату слухання справи, була повідомлена належним чином /а.с.15,17/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 05 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Красноокнянському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №23 /а.с.5/. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] /а.с.6/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Будь-яких заперечень проти позову від відповідача до суду не надійшло. Судом встановлено, що сторони намагалися відновити сімейні стосунки,однак це призвело до повного припинення відносин між ними. На думку позивача, примирення та збереження сім'ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім'ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

Outcome: approved