Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

27.12.2019 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в інтересах неповнолітнього [PERSON] та просить визнати договори купівлі-продажу частково недійсними в частині покупця та переведення права покупця за цими договорами. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] є її онуком. Відповідач [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , батько неповнолітнього помер [INFO] . Після смерті батька неповнолітній успадкував земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7,5420га та частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що онук є неповнолітнім, його мати [PERSON] від його імені уклала договір оренди землі (успадкованої сином) з [PERSON] та отримала орендну плату наперед за весь строк оренди, в сумі 150 000,00 грн. На сімейному обговоренні [PERSON] пояснила, що придбала житловий будинок для неповнолітнього сина в якому останній зможе проживати після досягнення повноліття. 19.09.2015 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Враховуючи, що онук завершував навчання в школі в неї постало питання до [PERSON] щодо подальшого навчання та забезпечення онука, а саме за які кошти вона буде навчати останнього та запропонувала продати придбаний нею будинок. Однак, [PERSON] пояснила, що не зможе продати будинок, оскільки хоча його придбано за кошти належні неповнолітньому [PERSON] , але зареєстровано на праві власності на її ім`я та ім`я [PERSON] . Вважає, що вказаними діями було порушено права її онука [PERSON] , який є єдиним власником успадкованого після смерті батька майна та позбавлено належної йому власності. 02.01.2020 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 30.01.2020 по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 24.02.2020 ухвалою суду витребувано докази за клопотанням позивача. 24.02.2020 ухвалою суду справу призначено до судового розгляду. 13.03.2020 ухвалою суду визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та третя особа приватний нотаріус Компаніївського нотаріального округу Солодова Л.А. відзив на позов та пояснень щодо позову не подавали. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з вище зазначених обставин, який просять задовольнити повністю. Крім того позивач [PERSON] пояснила, що діє в інтересах виключно неповнолітнього онука [PERSON] , оскільки він є напівсиротою, і позбавлення його таким чином належного йому майна є несправедливим. Онук має гарні здібності в навчанні, успадкована ним земельна ділянка, а саме кошти за які було придбано житловий будинок могли б послугувати гарним стартом для подальшого навчання та влаштування дитини в цілому. Представник позивача [PERSON] просить врахувати, що хоча в договорі купівлі-продажу від 24.12.2015 покупцями вказано [PERSON] та [PERSON] , однак такі фактично не були покупцями, так як всі обов`язки покупця за цим договором виконав неповнолітній [PERSON] , зокрема оплата вартості за придбаний будинок відбулася за кошти належні неповнолітньому. Тому саме [PERSON] , у відповідності зі ст.ст. 655, 691 ЦК України являється покупцем за договором купівлі продажу. Відповідач І [PERSON] позов визнала в повному обсязі, в судовому засіданні надала пояснення - дійсно житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] придбала за кошти, які отримала у вигляді орендної плати в сумі 150 000,00 грн за успадковану сином земельну ділянку. Вважає, що зареєструвала право власності на себе та [PERSON] необдумано, на той час керувалась в першу чергу хибним розумінням того, що якщо зареєструє будинок на неповнолітнього сина то при необхідності не зможе його продати. Також одним із факторів стали стосунки між нею та [PERSON] , останній наполягав на тому що будинок слід зареєструвати в рівних частках на кожного запевнивши її в дійсному намірі створення сім`ї з нею. На даний час шлюб між нею та [PERSON] не розірвано, але вони припинили спільно проживати, відповідач [PERSON] продовжує проживати в вищезазначеному житловому будинку. Відповідач ІІ [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, в задоволенні якого просить відмовити. В судовому засіданні надав пояснення, де пояснив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. Спочатку їх стосунки формувались на довірі, він допомагав з ремонтними роботами [PERSON] за її місцем проживання, мав вільний доступ до її квартири, жодних нарікань не надходило. Крім того, проводив ремонтні роботи в придбаному ними житловому будинку, працював на декількох роботах та приносив кошти в сім`ю, продав належний йому житловий будинок і ці кошти використав для придбання нового з [PERSON] .. Після того, як вони фактично перестали проживати разом з [PERSON] , остання неодноразово намагалась фізичним насиллям вигнати його з придбаного ними житла, зверталась до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним, де їй було відмовлено, рішення суду набрало законної сили. Вважає, що ним витрачались кошти на придбання та облаштування житлового будинку. Відповідач ІІІ [PERSON] , в судові засідання не з`являлась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі, надала до суду письмові пояснення та повідомила, що під час оформлення договору купівлі-продажу спілкувалась з [PERSON] і та їй повідомила, що кошти на придбання будинку отримала від орендної плати за земельну ділянку успадковану її сином. Представник третьої особа [PERSON] , залишила розгляд позовної заяви на розсуд суду, щодо вчинення нотаріальних дій при укладені договору купівлі-продажу жодних порушень законодавства не вбачає. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права судом встановлено наступне. Конституцією України (статті 3,21,24,55) встановлено, що всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, права і свободи людини, громадянина захищаються судом відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачуваних цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду. У відповідності зі ст.81 ЦПК України, на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу 24.12.2015 між [PERSON] (за договором продавець) та [PERSON] , [PERSON] (за договором покупці), продавець передав у власність покупця належний їй житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] , за ціною 75 336,00 грн по Ѕ частині на кожного. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А., та зареєстрований в реєстрі за №3044 ( а.с.37-38). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 23.12.2015 між [PERSON] (за договором продавець) та [PERSON] , [PERSON] (за договором покупець), продавець передав у власність покупців належну йому земельну ділянку площею 0,0408 га, кадастровий номер 3522855100:50:004:0005 по Ѕ частині на кожного, розташовану за адресою [ADDRESS] , за ціною 4664,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3048 ( а.с.34-35). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладеного 24.12.2015 між [PERSON] (за договором продавець) та [PERSON] , [PERSON] (за договором покупець), продавець передав у власність покупців належну йому земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 3522855100:50:004:0004 по Ѕ частині на кожного, розташовану за адресою [ADDRESS] , за ціною 10 000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Солодовою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3046 ( а.с.30-31). Неповнолітній [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (земельну ділянку 7,54га) 24.06.2015 (а.с.20) [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 19.09.2015 та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] .(а.с.26). З розписки вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] орендну плату за дев`ять років користування земельною ділянкою в сумі 150 000 грн 19.11.2015, які мають витратитись на придбання житла неповнолітньому [PERSON] (а.с.96). Договір оренди землі власником якої є неповнолітній [PERSON] укладений від імені неповнолітнього його законним представником [PERSON] та [PERSON] 30.11.2015 строком на дев`ять років. (а.с.90-95). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] його батьками значяться [PERSON] та [PERSON] .(а.с.15). [PERSON] помер [INFO] (а.с.17). За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.04.2019 по справі № 357/12463/16-ц (провадження № 61-36228св18). В даному випадку, розглядається спір, щодо договору купівлі-продажу, де мати неповнолітнього не продає житло, що є власністю неповнолітнього, а навпаки купує, що не є порушенням в розуміння ч.6 ст. 203 ЦК України. Неповнолітнього не позбавлено права проживання, користування житлом, оскільки він є зареєстрований в будинку, який є предметом позову, що підтверджується записом в домовій книзі домоволодіння по [ADDRESS] , довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с.41-45, 47). Водночас за спірним договором купівлі-продажу неповнолітній [PERSON] не є суб`єктом, наділеним в розумінні ст.387 ЦК України, правом витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, оскільки він не був власником спірного майна, а спірне майно належить на праві власності його матері та [PERSON] , які набули його правомірно, у встановленому законом порядку. Частиною 1 статті316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Сторонами спору про визнання недійсним правочину купівлі-продажу майнових прав є сторони договору, в даному випадку - [PERSON] та [PERSON] , які наділені самостійними правами при вирішення окремого цивільного спору про визнання недійсним договору. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У ч. 1, 3 та 4 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором бо законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України закріплено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Сутність поділу майна подружжя полягає в тому, що за кожним з подружжя визнається право особистої власності на конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] обрала невірний спосіб захисту прав неповнолітнього онука. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, інтересів держави. Згідно норми, викладеної в ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві позивач, з - поміж іншого, довів наявність у нього законних прав, які він вважає порушеними та обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, в яких порушені його права. Вказане підтверджується і нормою ч.2 ст. 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь - який юридичний спір. Тобто, обов`язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони. Пред`явивши до суду вимоги про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця та переведення права покупця на неповнолітнього [PERSON] за цими договорами, позивач мав керуватись вимогами ЦК України. Переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі - продажу можливе відповідно до ч. 4 ст. 362 ЦК України, згідно якої у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Суд зазначає, що такий спосіб захисту прав передбачений для співвласників об`єкта, який знаходиться у спільній частковій власності та не може бути застосований до спірних правовідносин. Крім того, неповнолітній [PERSON] має законного представника [PERSON] , яка має представляти його інтереси до досягнення повноліття. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено принцип «свободи договору», згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. А згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину наведені в ст. 203 ЦК України, згідно якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, недійсним може бути правочин, який має порок форми, або порок волі або порок змісту. Позивачем не наведено та не підтверджено належними доказами фактичні та юридичні підстави недійсності договорів купівлі- продажу. Щодо фінансової спроможності відповідачем [PERSON] придбати спірне майно, слід зазначити наступне. Судом досліджено довідки про доходи позивача та відповідачів [PERSON] та [PERSON] , та встановлено, що в сумі за якими неможливо придбати спірний житловий будинок за визначеною ціною в договорі. (а.с.48-50,131). Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, що з початку 2015 року по кінець року працювали з [PERSON] на будівництві не офіційно, отримували вчасно заробітну плату за тиждень приблизно 1000 грн, а то і більше. [PERSON] повідомляв, що використовує заробітну плату на ремонт будинку, який придбали разом з [PERSON] . Свідок [PERSON] підтвердив, що дійсно між ним та [PERSON] , яка діяла в інтересах сина [PERSON] укладено договір оренди землі строком на дев`ять років. Вперше до нього звернувся [PERSON] , зазначивши, що він є чоловіком [PERSON] , з проханням виплатити його дружині орендну плату за дев`ять років наперед. Після чого [PERSON] отримала кошти в сумі 150 000,00 грн орендну плату за дев`ять років. Свідок [PERSON] зазначив, що приходиться позивачу сином, а відповідачу [PERSON] братом, дійсно його сестра отримала кошти від [PERSON] , як орендну плату за земельну ділянку, яку успадкував її син [PERSON] і за ці кошти придбала житловий будинок. За розпискою [PERSON] (відповідач1) отримала від [PERSON] гроші за дев`ять років користування земельною ділянкою в сумі 150 000 грн 19.11.2015, які мають витратитись на придбання житла неповнолітньому [PERSON]. Дана розписка не є борговою у розумінні ЦК України, але її можна розглядати, як поняття завдатку (орендна плата за користування земельною ділянкою наперед за слідуючі 9 років) в розумінні ч.1 статті 570 Цивільного кодексу України. Будь-яка розписка про отримання коштів, складається за такою самою формою, як і боргова: найменування документа - «Розписка»; прізвище, ім`я, по батькові сторін угоди тобто Позикодавця і Позичальника; данні, що ідентифікують особу, наприклад, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер паспорта і коли і ким він був виданий; сума грошей чи інший предмет позики; термін позики; дата, а також місце складання розписки, передача грошей або інших предметів позики, особистий підпис Позичальника і Позикодавця; розписка пишеться бажано власноручно позичальником; інша інформація, яку сторони вважатимуть важливою при укладанні цієї угоди. Водночас з наданої до суду розписки про отримання коштів в якості доказу позивачем, встановлено, що в ній відсутній підпис іншої сторони [PERSON] . Крім того, дана розписка про отримання коштів за договором оренди складена 19.11.2015, а договір оренди земельної ділянки укладено 30.11.2015. Це ж стосується і розписки наданої відповідачем [PERSON] , про продаж ним житлового будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засідання зазначив, що працював і приносив кошти в сім`ю, дану інформацію підтвердив свідок [PERSON] , проводив ремонтні роботи в придбаному житловому будинку за власні кошти та власними силами, шо не спростовано позивачем та відповідачем [PERSON] , тому достеменно встановити, які саме кошти були витрачені на придбання будинку з наданих сторонами доказів суд вважає за не можливе. (а.с.96,99) Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, є не доведеними з огляду на норми ст.ст.13,81 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed