Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

26 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Департаменту освіти та науки Одеської міської ради про поновлення на роботі на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. (а.с.3-8). 02 липня 2015 року позивач подала адресовану суду уточнену позовну заяву, згідно з якою вимагала скасувати наказ Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 р. № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» та поновити її на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області,стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., та визнати незаконним наказ відповідача від 05.06.2015 р. № 19-Д «Про дисциплінарне стягнення [PERSON]В.» і скасувати цей наказ (а.с.50-61). 02 листопада 2015 року позивача подала адресовану суду свою заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою вимагала скасувати наказ Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 р. № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» та поновити її на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду, визнати неправомірними накази відповідача від 05.06.2015 р. № 19-Д «Про дисциплінарне стягнення [PERSON]В.» та від 16.06.2015 р. № 21-Д «Про дисциплінарне стягнення [PERSON]В.» і скасувати ці накази, а також допустити негайне виконання рішення суду у даній справі в частині його виконання про поновлення її на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.126-138). Ухвалою суду від 11 листопада 2015 року, на підставі відповідного клопотання представника позивача, були розєднані позовні вимоги позивача шляхом виділення в окреме провадження її позовних вимог до Департаменту освіти та науки Одеської міської ради про визнання неправомірними та скасування наказів від 05.06.2015 р. № 19-Д «Про дисциплінарне стягнення [PERSON]В.» та від 16.06.2015 р. № 21-Д «Про дисциплінарне стягнення [PERSON]В.» (а.с.180). Згодом позивач подала адресовану суду свою заяву про збільшення позовних вимог, відповідно з якої остаточно просить визнати неправомірними та скасувати накази Департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 року № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» та від 25.11.2015 року № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.», поновити її на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду в розмір і 50000,00 грн., а також допустити негайне виконання рішення у даній справі в частині поновлення її на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області та в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах розміру середнього заробітку за один місяць. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що згідно наказу відповідача від 17.06.2015 р. № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» її було звільнено з 17.06.2015 р. по п. 1 ст. 41 КЗпП України за вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків, покладених на неї трудовим договором від 23.06.2014 р. (п.2.5.), яке виразилося у ненаданні інформації про діяльність навчального закладу за вимогою департаменту освіти та науки Одеської міської, й цьому наказу передував наказ відповідача від 16.06.2015 р. № 261 «Про створення комісії з розгляду звернень батьків учнів Одеського НВК «Надія», виданого на підставі заяви матері одного з учнів НВК «Надія» про те, що [PERSON] не викладає у її дитини англійську мову, але ця заява датована червнем 2015 року, тобто літнім періодом канікул, і стосується класу, в якому англійську мову викладає інший вчитель, про що вона невідкладно проінформувала директора Департаменту освіти та науки Одеської міської ради [PERSON] Крім того, станом на 17.06.2015 року вона перебувала на лікарняному, отже вищевказаний наказ від 17.06.2015 р. № 99-К про її звільнення був виданий з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Також позивач вказує, що у наказі відповідача від 25.11.2015 р. № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» зазначено, що цей наказ видано з метою «виправлення допущеної опечатки», але це не відповідає дійсності, оскільки насправді цим наказом фактично змінено правову кваліфікацію її дій з «одноразового грубого порушення трудових обовязків» на «припинення трудового договору з підстав, передбачених контрактом» та змінено підставу її звільнення з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 8 ст. 36 КЗпП України, в той час, коли вона вже не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а отже станом на цю дату відповідач не мав права видавати будь-які акти з питань регулювання трудових відносин стосовно неї. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач вказує, що незаконно звільнивши її, відповідач порушив її право на працю, принизив її честь, гідність, престиж та ділову репутацію, в звязку з чим вона переживала, що привело до погіршення стану її здоровя. В судовому засіданні представника позивача [PERSON], [PERSON] і [PERSON] підтримали позов та наполягали на його задоволенні, а представник відповідача [PERSON] не визнала позов, стверджуючи, що звільнення позивача проведено відповідачем з дотриманням діючого законодавства та є законним, а також подала адресовані суду свої письмові заперечення на позовну заяву, які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.189-191). Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представників сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом установлено, що позивач працювала на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області на підставі укладених між нею та Департаментом освіти та науки Одеської міської ради строкових трудових договорів, й останній трудовий договір був укладений між ними 23 червня 2014 року терміном дії з 02.07.2014 р. по 01.07.2019 р. на підставі наказу відповідача від 23.06.2014 р. № 67-К «Про заключення нового трудового договору з [PERSON]В.» (а.с.208-210, 211). Пункт 2.5 укладеного між сторонами трудового договору від 23.06.2014 р. передбачає, що на вимогу наймача керівник негайно надає будь-яку інформацію стосовно діяльності навчального закладу. Як вбачається з наданих представником відповідача суду письмових доказів, 08 червня 2015 року до Департаменту освіти та науки Одеської міської ради звернулися матері чотирьох учнів НВК «Надія» із заявами про перевірку фактичного проведення уроків англійської мови в 4-х класах директором НВК «Надія» [PERSON] та заступником директора з навчально-виховної роботи цього закладу [PERSON], в звязку з чим директор Департаменту освіти та науки Одеської міськради запросила на 15.06.2015 р. о 17 год. 30 хв. до Департаменту директора НВК «Надія» [PERSON], заступника директора з навчально-виховної роботи цього закладу [PERSON], вчителів, які викладають англійську мову у 4-х класах та класних керівників 4-х класів цього закладу для надання пояснень щодо обставин зазначених у скаргах батьків учнів НВК «Надія», про що 15.06.2015 року о 13 год. 55 хв. заступником начальника відділу загальної середньої освіти та виховної роботи департаменту освіти та науки Одеської міської ради [PERSON] була передана телефонограма до НВК «Надія», яку прийняла секретар НВК «Надія» [PERSON] [PERSON], в звязку з тим, що станом на 18 год. 15 хв. 15.06.2015 р. вищевказані працівники НВК «Надія» не зявилися до директора департаменту освіти та науки Одеської міської ради та не надали інформацію, яка була витребувана, про що посадовими особами Департаменту був складений відповідний акт від 15.06.2015 р. (а.с.217), тому 16.06.2015 р. директором Департаменту був виданий наказ за № 261 «Про створення комісії з розгляду звернень батьків учнів Одеського НВК «Надія», та згідно з п.п. 2, 3 цього наказу комісія повинна була до 23.06.2015 р. перевірити обставини, викладені в зверненнях батьків учнів НВК «Надія», та підготувати проект відповіді заявникам у встановлені чинним законодавством України терміни, а директор НВК «Надія» [PERSON] повинна була забезпечити належні умови роботи комісії (а.с.218). 16 червня 2015 року члени згаданої комісії склали акт про те, що директор НВК «Надія» [PERSON] відмовилася надати будь-які пояснення та документи (а.с.219). Однак позивач стверджує, що насправді, після ознайомлення із вищевказаними зверненнями батьків учнів, вона невідкладно в усній формі повідомила директору департаменту освіти та науки Одеської міської ради про безпідставність тверджень, які містяться в цих зверненнях батьків, діти яких навчаються у 4-му класі НВК «Надія», та що в цьому класі англійську мову викладає інший вчитель, а відповідач не спростував ці доводи позивача. Наказом відповідача від 17.06.2015 р. № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» позивача було звільнено з посади директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області з 17.06.2015 р. за вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків, покладених на неї трудовим договором від 23 червня 2014 р. (п.2.5), яке виразилося у ненаданні інформації про діяльність навчального закладу за вимогою департаменту освіти та науки Одеської міської ради, - по п. 1 ст. 41 КЗпП України. Проте перед видачею вказаного наказу відповідач не зажадав від позивача письмові пояснення з приводу вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків, не довів у встановленому законом порядку цей наказ до відома позивача, та, більш того, видав цей наказ в період тимчасової непрацездатності позивача, оскільки що з 17.06.2015 р. по 25.09.2015 р. включно остання перебувала на лікарняних (а.с.105-106). Відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених цією статтею, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що звільнення позивача на підставі наказу від 17.06.2015 р. № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» проведено відповідачем з порушенням чинного трудового законодавства, а отже цей наказ підлягає визнанню неправомірним та скасуванню у судовому порядку. Також судом установлено, що 25.11.2015 р. відповідач видав наказ № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.», та як вбачається з тексту цього наказу, цей наказ було видано з метою приведення у відповідність резулятивної частини наказу департаменту освіти та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» до мотивувальної його частини та виправлення допущеної опечатки, й цим наказом було змінено резулятивну частину наказу від 17.06.2015 р. № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.», та звільнено позивача за вчинення грубого порушення трудових обовязків, покладених на неї строковим трудовим договором від 23.06.2014 р. (п.2.5), яке виразилося у ненаданні інформації про діяльність навчального закладу за вимогою департаменту освіти та науки Одеської міської ради, - по п. 8 ст. 36 КЗпП України. Проаналізувавши згаданий наказ від 25.11.2015 р. № 315-К, суд погоджується з доводами позивача стосовно того, що цим наказом фактично змінено підставу звільнення позивача з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 8 ст. 36 КЗпП України в той час, коли позивач вже не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а отже станом на 25.11.2015 року відповідач не мав права видавати будь-які накази з питань регулювання трудових відносин відносно позивача. Також суд погоджується з доводами представника позивача стосовно того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях від 24.06.2003 р. у справі «Стреч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», від 15.11.1996 р. у справі «Чагал проти Сполученого Королівства», від 05.04.2005 р. у справі «[PERSON] проти України», від 22.11.2007 р. у справі «Україна-Тюмень проти України», від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України» дійшов висновку, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, отже, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також враховуючи приписи ст. 9 Конституції України та ст.. 19 Закону України «Про міжнародні договори України, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обовязковими для виконання Україною, - тому відповідач, навіть, якщо і допустив помилку під час винесення наказу від 17.06.2015 р. № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.», не мав права її виправляти за рахунок позивача, змінюючи підставу звільнення з п. 1 ст. 41 КЗпП України на п. 8 ст. 36 КЗпП України. Водночас суд враховує висновки, які містяться у Рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частини першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) стосовно того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них змін, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином, наказ від 25.11.2015 р. № 315-К «Про внесення змін до наказу департаменту та науки Одеської міської ради від 17.06.2015 № 99-К «Про звільнення [PERSON]В.» було винесено відповідачем без законних підстав. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно з п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого. Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді директора Одеського навчально-виховного комплексу «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний заклад № 275» Одеської міської ради Одеської області із стягненням з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 17.06.2015 р. по 22.12.2015 р., та рішення у даній справі в частині поновлення позивача на вказаній посаді та в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню. Як слідує з виданої відповідачем довідки про середню заробітну плату (дохід), середньомісячна заробітна плата позивача складає 5481,33 грн., а її середньоденна заробітна плата складає 180,07 грн., отже належний позивачу від відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2015 р. по 22.12.2015 р. (133 робочих днів) становить 23949,31 грн. (180,07грн.*133роб.дн.=23949,31грн.). Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується з доводами позивача стосовно того, внаслідок її незаконного звільнення відповідачем, їй завдано моральної шкоди, яка полягає у її душевних стражданнях, повязаних з порушенням її трудових прав. Враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнала позивач, ступінь вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди, на думку суду, відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 25000,00 грн. буде цілком відповідати засадам розумності, виваженості й справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial