Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

27.09.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль [NUMBER], придбаний в період шлюбу за кошти позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 16.02.2001 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Червонозаводського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №53. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.07.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Як вказує позивач, нею особисто в період шлюбу був придбаний автомобіль [NUMBER], який зареєстрований на її імя. В період з 2015 року по 2017 рік у відношенні відповідача проходив судовий процес в Харківському районному суді Харківської області, в ході якого в якості забезпечення позову з боку потерпілої сторони, було накладено заборону на відчуження вказаного автомобіля, як на майно, що набуте в період шлюбу та сумісного життя. Вироком Харківського районного суду призначена сума щодо сплати потерпілій стороні в якості відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. На сьогоднішній день відповідач самостійно виконує рішення суду щодо сплати коштів на користь потерпілій. Позивач ніякого відношення ні до кримінального правопорушення колишнього чоловіка, ні до сплати їм матеріальної шкоди потерпілій не має. Таким чином, позивач вказує, що накладена заборона на відчуження автомобіля порушує її майнові та конституційні права. Автомобіль придбаний хоча і в період шлюбу, але на особисті кошти позивача, що відповідач особисто може підтвердити в судовому засіданні. У звязку з викладеним позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.10.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, яка призначена до розгляду в підготовчому засіданні. 07.11.2018\~року ухвалою\~Жовтневого районного\~суду м.\~Харкова підготовче\~провадження у\~цивільній справі за позовом\~[PERSON] до\~[PERSON] про\~визнання права\~особистої приватної\~власності на\~майно закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання 13.12.2018 року не зявились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в своїй письмовій заяві позивач позов підтримала, відповідач позовні вимоги також підтримав, просив проводити судове засідання у його відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.07.2018 року (вступна та резолютивна частини) позов [PERSON]\~до [PERSON]\~про розірвання\~шлюбу задоволено.Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 16.02.2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Червонозаводського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 53 (а.с. 8). [PERSON] є власником автомобіля [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 833122 (а.с.5). Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України,\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином врахуванню підлягає не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відтак, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. В постанові у справі №6-801цс16 від 07.09.2016 року Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України,\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.\~Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.\~Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України,\~суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.\~Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України,\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ч. 1 ст. 392 ЦК України,\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль [NUMBER], придбаний в період шлюбу за кошти позивача. Однак, на даний час з матеріалів справи, з тексту позову та відповідної заяви відповідача вбачається, що право особистої приватної власності на автомобіль [NUMBER] належним чином зареєстровано за позивачем [PERSON] і ніким не оспорюється. При цьому сторони не перебувають у шлюбі і з позовом про розподіл майна на даний час до суду не звертаються. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно задоволенню не підлягає, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту права власності і позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом про виключення майна з-під арешту, у разі здійснення такого арешту не у звязку з матеріальною відповідальністю [PERSON] У звязку з відмовою в задоволенні позову відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed