Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

27 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, зазначивши, що між ним та [PERSON] 15.04.2016 року було укладено договір позики, згідно з яким він взяв у нього по розписці позику в сумі 10000 грн., з обов`язком повернути вказану суму до 01.05.2016 року, однак до сих пір вказану суму він йому не повернув, а тому він звернувся до суду за захистом свої прав та просить стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції за період з 01.05.2016 року по 27.02.2019 року та 3% річних за прострочення грошових зобов`язань за договором позики від 15.04.2016 року за період з 01.05.2016 року по 27.02.2019 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю та просив задовольнити його, оскільки відповідач [PERSON] взяв в нього позику з обов`язком її повернути до 01.05.2016 року, однак до сих пір не повернув її, та надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судові засідання 24.05.2019 року та 21.06.2019 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується його розпискою від 22.04.2019 року та телефонограмою від 10.06.2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; \~відповідач не\~подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, та те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Так, згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Як встановлено в судовому засіданні, 15.04.2016 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, який був оформлений у простій письмовій формі - розпискою. Згідно з наданим оригіналом розписки, [PERSON] 15.04.2016 року позичив [PERSON] 10000 грн., які останній зобов`язався повернути в строк до 01.05.2016 року. Згідно зі ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який подсвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю договір позики оформлений в простій письмовій формі або розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Відповідно до оригіналу письмового договору позики (розписки),\~відповідач отримав грошову суму у розмірі 10000 грн. та зобов`язався повернути її у строк до 01.05.2016 року. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані ним грошові кошти у строк, визначений у договорі позики. У відповідності до ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем), у строк та порядку, передбаченому договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Як зазначено в\~статті 610 ЦК України\~порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 та 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, що відповідач у передбачені розпискою строки борг не повернув, чим порушив умови договору позики. Належних та допустимих доказів, що спростовують зазначений висновок суду матеріали справи не містять. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу згідно з договором позики від 15 квітня 2016 року в розмірі 10000,00 грн. Відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що договором позики, який укладений між сторонами, розмір процентів не визначений. Згідно з розрахунком позивача суми боргу за договором позики, який складений станом на 27 лютого 2019 року, кількість днів прострочення зобов`язання складає 1033 днів. При цьому, три проценти річних від простроченої суми складають 849,04 грн., а втрати від інфляції, з урахуванням індексів інфляції за період з 01.05.2016 року по 27.02.2019 року становить 3479,67 грн. (а.с. 3-4). З вказаним розрахунком суд погоджується, оскільки розрахунок здійснений з урахуванням визначених законодавством вимог. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем доведена заборгованість відповідача за договором позики станом на 27 лютого 2019 року в загальній сумі 14328,71 грн., яка складається з наступного: 10000,00 грн. - сума основного боргу; 849,04 грн. - три проценти річних від простроченої суми; 3479,67 грн. - інфляційні витрати за час прострочення. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені доказами, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з чим з нього на користь позивача підлягає стягненню грошова сума за договором позики з урахуванням індексів інфляції та 3% річних за прострочення грошових зобов`язань за договором позики у розмірі 14328,71 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. \~ \~ \~ \~ Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 768,40 гривень судового збору, розмір якого підтверджено банківською квитанціїєю (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved