Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

26 травня 2016 року позивач звернувся з даним позовом до суду, підтримуючи який в судовому засіданні пояснив, що відповідачам, [PERSON], [PERSON], [PERSON], належала на праві власності квартира [ADDRESS]. Літом 1996 року він домовився із [PERSON], що купить в неї квартиру, дав їй гроші, а вона залишила йому свідоцтво про право власності на житло, книжки по оплаті послуг за квартиру і пообіцяла, як тільки влаштує дітей, то приїде і вони укладуть договір купівлі-продажу квартири. Він із сімєю поселився у квартиру. Перші декілька років відповідачка телефонувала і обіцяла приїхати. Однак уже з 2000 року відповідачі не телефонують, в Україну не приїздять і де вони йому невідомо. Не дивлячись, що він передав [PERSON] гроші за квартиру, а вона передала йому квартиру та правовстановлюючі документи на квартиру і свій паспорт, договір купівлі-продажу посвідчити неможливо, так як відповідачі, не приїздять в Україну, місце проживання їх не відоме. Без державної реєстрації, відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, він не являється власником квартири. На протязі двадцяти років він добросовісно, відкрито, безперервно володіє квартирою, проводить ремонти у квартирі, сплачує комунальні послуги, а тому просить суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] (стара адреса вул. Грушевського 90-в) в м. Коломия, Івано-Франківської області, за набувальною давністю. Позивач дав згоду на розгляд справи в заочному порядку. Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, в тому числі і через засоби масової інформації, і від нних не надійшло повідомлення про причини неявки, тому суд розглядає справу в заочному провадженні на підставі наявних у ній доказів. Зясувавши обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] належала квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро по приватизації державного житлового фонду виконкому Коломийської міської ради 25 січня 1996 року. У свідоцтві про право власності на житло зазначена адреса квартири - вулиця Грушевського, 90-в, рішенням міської ради № 361 від 18 листопада 1992 року вулицю Грушевського, 90-в перейменовано на вул. Костомарова, № 4, що підтверджується довідкою ОСББ ОСК-4. Літом 1996 року [PERSON] домовився із [PERSON], що купить в неї квартиру. Він дав їй гроші, а вона залишила йому свідоцтво про право власності на житло, книжки по оплаті послуг за квартиру і пообіцяла, як тільки влаштує дітей у Російській Федерації, оскільки виїжджала туди на постійне місце проживання, то приїде і вони укладуть договір купівлі-продажу квартири. Позивач із сімєю поселився у квартиру. Перші декілька років відповідачка [PERSON] телефонувала і обіцяла приїхати та оформити договір купівлі-продажу спірної квартири. Однак уже з 2000 року відповідачі не телефонують, в Україну не приїздять і де вони позивачу невідомо. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 656 ч. 1 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору. Таким чином між позивачем з одного боку та [PERSON] та її дітьми з другого боку був укладений договір купівлі-продажу. Однак відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Укласти договір в письмовій формі та нотаріально посвідчити його позивач не може, так як відповідачі не приїздять в Україну. Без державної реєстрації, відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, він не являється власником квартири. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що на протязі двадцяти років [PERSON] добросовісно, відкрито, безперервно володіє квартирою, проводить ремонти у квартирі, сплачує комунальні послуги, скарг на нього не пуступало. Стаття 344 ч. 1 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Згідно ст. 344 ч. 3 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не предявив вимоги про повернення, набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через пятнадцять років. Оскільки в судовому засіданні було доведено, що позивач заволодів майном на підставі усного договору, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном протягом двадцяти років, а відповідачі не предявляють до нього вимоги про повернення квартири, то суд приходить до висновку, що необхідно визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (стара адреса вул. Грушевського 90-в) в м. Коломия, Івано-Франківської області, за набувальною давністю. Наведене стверджується: копією свідоцтва про право власності на житло /а.с.5/, довідками ОСББ ОСК-4 /а.с.6-8/, квитанціями про оплату за комунальні послуги /а.с.10-15/, копією технічного паспорта /а.с.1618/, звітом про оцінку вартості майна /а.с.19-40/. На підставі ст.,ст. 316, 317, 328, 344 ЦК України та

Outcome: approved