Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

27 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамік Плюс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи позовну заяву тим, що з 22 жовтня 1985 року вона була прийнята на роботу в Вінницьке заводоуправління «Керамік» на посаду знімальника-укладальника цегли та працювала там на різних посадах після його реорганізації в ВАТ «Керамік», згодом у ППК «Володимирський масив» та ТОВ «Керамік Плюс». Відповідно до наказу №1 від 09 січня 2014 року [PERSON] була прийнята на роботу в ТОВ «Керамік Плюс» на посаду сушильника виробів в порядку переводу з ПП «Компанія «Володимирський масив». Так, наказом №68 від 18 вересня 2015 року позивач була звільнена з займаної посади з 18 вересня 2015 року за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Проте, на час її звільнення у відповідача виникла заборгованість перед нею по заробітній платі по час звільнення. Оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено не було, позивач дійшов висновку про необхідність звернутись до суду з даною позовною заявою та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки виплати, згідно довідки про суму заборгованості та середнього заробітку, яку витребувати у відповідача, а також понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 300 грн. Позивач у судове засідання не зявилась, однак надала на адресу суду заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розгляд даної справи проводити за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, на адресу суду надав заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення та просить суд розгляд справи провести за його відсутності. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Із записів зроблений в трудовій книжці позивача [PERSON] вбачається, що вона з 22 жовтня 1985 року була прийнята на роботу в Вінницьке заводоуправління «Керамік» на посаду знімальника-укладальника цегли та працювала там на різних посадах після його реорганізації в ВАТ «Керамік», згодом у ПП «Компанія «Володимирський масив» та ТОВ «Керамік Плюс». На підставі наказу №68 від 18 вересня 2015 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-6). З довідки про середню заробітну плату (дохід) ТОВ «Керамік Плюс», судом встановлено, що [PERSON] працювала на даному підприємстві та її заробітна плата за липень 2015 року становить 1\~158 грн. 81 коп., за серпень 2015 року 1\~162 грн. 64 коп., а середньоденна заробітна плата позивача становить 53 грн. 99 коп. Відповідно до довідки ТОВ «Керамік Плюс» № 3 від 18 січня 2016 року вбачається, що кінцевий розрахунок перед [PERSON] на дату звільнення складав 5\~490 грн. 49 коп., в тому числі компенсація за невикористану відпустку 2\~376 грн. 36 коп. Дані кошти знаходяться на рахунку 662 «Депонована заробітна плата» та можуть бути отримані працівником в любий момент звернення. Таким чином, суд приходить до висновку, що при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Так, суд прийшов до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими, тому регулюються КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 115 КЗпП України. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Відповідно ст.ст. 94, 97 КЗпП України, ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобовязаний в першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 21 вищевказаного Пленуму зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови КМУ, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Пунктом 3 вказаної Постанови КМУ встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно із п. п. 5, 8 вищевказаної Постанови КМУ, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Як зазначено у довідці ТОВ «Керамік Плюс», заробітна плата [PERSON] за два останні місяці роботи (липень 2015 року та серпень 2015 року) становила відповідно 1 158 грн. 81 коп. та 1 162 грн. 64 коп., відтак її середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи складала: (1\~158 грн. 81 коп. + 1\~162 грн. 64 коп.) / 43 робочі дні = 53 грн. 99 коп. Період не виплати належної заробітної плати становить з 19 вересня 2015 року по 19 січня 2016 рік, тобто 84 робочі дні (за вересень 2015 року 8 робочих дні; за жовтень 2015 року 21 робочих дні; за листопад 2015 року - 21 робочих дні; за грудень 2015 року -23 робочих дні; за січень 2016 року 11 робочих дні). Таким чином, суд прийшов до висновку, що розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати становить 4\~535 грн. 16 коп. (53 грн. 99 коп. ? 84 робочі дні = 4\~535 грн. 16 коп.). Враховуючи, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а також приймаючи до уваги, що визнання позову відповідачем не суперечить законодавству, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд приходить до висновку, станом на день розгляду справи підприємство не виплатило заборгованість по заробітній платі на дату звільнення в сумі 5\~490 грн. 49 коп. та середній заробіток за весь час затримки виплати в сумі 4\~535 грн. 16 коп. Суд вважає, що заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню. Відповідно до ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заробітної плати, згідно ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в розмірі 487 грн. 20 коп. в дохід держави, а також з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 300 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved