Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

28 травня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 березня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке в подальшому змінило назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір № б/н відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 10400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за договором у нього виникла заборгованість по кредиту перед банком, яка станом на 30 квітня 2014 року становить 44134 грн. 62 коп., з яких 7759 грн. 04 коп. - заборгованість за кредитом, 33797 грн. 74 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2077 грн. 84 коп. - штраф (процентна складова). Посилаючись на порушення відповідачем норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та умов договору, просив стягнути з останнього на його користь суму вказаної заборгованості. Представник позивача - ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністі, в якій, крім цього, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні 22 вересня 2014 року підтримавши позовні вимоги представник пояснив, що 10 березня 2006 року відкрита кредитна карта [NUMBER], яка була видана [PERSON], вона мала термін дії до 01 травня 2009 року, перевипуску її не було. Крім того, просив відмовити в задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності посилаючись на те, що згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг, які разом із Правилами користування платіжною карткою та заявою [PERSON] складають між банком і відповідачем договір про надання банківських послуг, який діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. І якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Також посилаючись на п. 5.12 нової редакції Правил, що затвердженні наказом №С-120 від 20 липня 2005 року зазначив, що позовну давність за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, неустойки та штрафів збільшено до 5 років (а.с.42-44). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати до них строк позовної давності, посилаючись на те, що в січні 2008 року він втратив вказану вище платіжну картку, яка була видана йому ЗАТ КБ «ПриватБанк», на його звернення, нову картку йому видано не було. В лютому 2008 року ним була погашена сума заборгованості по кредиту, яку йому вказав оператор банку. В подальшому банк до нього ніяких претензій не мав. Ним сплачувався інший кредит в цьому ж банку, по якому у 2009 році він мав переплачені кошти, які у 2010 році йому були поверненні, хоча в заяві на отримання кредиту від 10 березня 2010 року він дозволив банку списувати кошти з його рахунків, що відкриті в ньому. Посилаючись на те, що ним договір з банком був укладений на три роки, а не на п'ять років, які також на теперішній час сплили, та, що строк дії картки сплив ще у 2009 році просив в позові банку відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, який він надав у судовому засіданні 22 вересня 2014 коку, відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За змістом ст. ст. 526, 527, 530, 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений сторонами строк, відповідно до вказівок договору та вимог Цивільного Кодексу, одностороння відмова від виконання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 10 березня 2006 року за заявою [PERSON] між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено письмовий договір на видачу кредитного ліміту в розмірі 10000 грн. на кредитну картку з базовою процентною ставкою 3 % в місяць (або 36 % річних) на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення, що відповідає дії платіжної картки. Датою укладення договору є дата підписання позичальником заяви. Згідно заяви позичальника, яка є складовою укладеного вище договору, позичальник зазначив, що він ознайомлений та погоджується з умовами та правилами надання банківських послуг: правилами користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с.8-14). Як вбачається з листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 липня 2014 року № 30.1.0.0/2-20140701/4920 (а.с.66) та пояснень в судовому засіданні представника позивача, кредитна картка відповідача була відкрита 10 березня 2006 року, вона мала термін дії до 01 травня 2009 року, тобто останнім днем дії картки було 30 квітня 2009 року. Відповідно до особового рахунку відповідача, останній платіж на погашення заборгованості ним було здійснено 20 лютого 2008 року у розмірі 1042 грн. (а.с.61-65). Згідно розрахунку наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 30 квітня 2014 року заборгованість відповідача по договору складає 44134 грн. 62 коп., з яких 7759 грн. 04 коп. - заборгованість за кредитом, 33797 грн. 74 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2077 грн. 84 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.5-7). Відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредиту. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг (надалі - Умови), що затверджені наказом Банку від 24 травня 2005 року та діяли на час укладення договору, які долучені до справи за заявою представника позивача (а.с.36-38), встановлено, що для надання послуг банк видає клієнту платіжну карту, що зазначена в заяві. Належним чином заповнена заява підписується Клієнтом, і таким чином, Клієнт висловлює свою згоду, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами складає укладений договір про надання банківських послуг. Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той же строк (п. 9.12 Умов) (а.с.36-38). Правилами користування платіжною карткою, що затверджені наказом Банку від 20 липня 2005 року та діяли на момент укладення договору (надалі - Правил), передбачено, що погашення кредиту здійснюється шляхом внесення коштів та зарахування їх банком на картрахунок держателя картки (п. 5.2 Правил) (а.с.39). Відповідно до п. 2 Умов мінімальний обов'язковий платіж визначено як розмір боргового зобов'язання, що підлягає сплаті держателем платіжної карти протягом строку дії карти, та складається з нарахованих до сплати процентів та частини заборгованості по кредиту. Згідно п. 3.1.1, 5.4 Правил граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами за попередній місяць, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONH). З урахуванням викладених вимог закону, Умов та Правил, а також встановлених судом обставин, суд вважає, що право пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання щодо місячних платежів у позивача виникло з моменту останнього погашення щомісячного платежу (20 лютого 2008 року), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з 01 травня 2009 року після закінчення строку дії картки (30 квітня 2009 року). Таким чином, встановлено, що [PERSON] неналежно виконував свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг щодо повернення суми кредиту, тобто доведено, що право позивача порушено, однак на момент звернення Банку до суду, а саме 28 травня 2014 року, з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, трирічний строк, в межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув. Так, згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'являти вимогу про виконання зобов'язання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦПК України). Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України). Відповідачем [PERSON] у цій справі подано до суду заяву про сплив позовної давності та застосування її наслідків (а.с.46-47), а також про застосування позовної давності він заявляв в судовому засіданні. Посилання представника позивача на положення Умов, за якими дія зазначеного договору лонгується щорічно на 12 місяців, якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки за змістом правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в цивільній справі № 6-14цс 14, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування, та визначенням поняття обов'язкового платежу, що міститься у п. 2 Умов, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Доказів про те, що сторонами було встановлено інший кінцевий термін погашення кредиту, а також будь-яких доказів про те, що строк дії картки було продовжено на новий строк позивачем не надано. Крім того, суд вважає безпідставними посилання представника позивача щодо встановлення позовної давності тривалістю 5 років, оскільки це є порушенням вимог ст. 259 ЦК України, нормами якої передбачена необхідність укладення у письмовій формі договору про збільшення позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що в позові ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, слід відмовити за спливом строків давності звернення до суду.

Outcome: dismissed