Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

26 січня 2015 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовною заявою до відповідача про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи її тим, що позивач надала відповідачу за договором позики від 22.12.2014 року у вигляді написаної нею власноруч розписки, грошові кошти у сумі 14000 грн., які відповідач зобов'язувалась повернути до 26.12.2014 року, але станом на 26.01.2015 року відповідачем кошти у сумі 14000 грн. позивачу не повернуто. На протязі всього часу, що слідує за датою 26.12.2014 року неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути суму боргу за вказаним вище договором позики від 22.12.2014 року, але відповідач постійно ігнорує прохання позивача. Посилаючись на ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України просить стягнути з [PERSON] на її користь кошти в сумі 14000 грн. у рахунок повернення боргу за договором позики від 22.12.2014 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. В судових дебатах пояснив, що жодних довіреностей на третіх осіб за вказаним борговим документом позивач не надавала. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечила пояснивши, що працювала у позивача в магазині, що розташований в с.Микола-Бабанка. Під час роботи в магазині було виявлено недостачу. На суму недостачі під диктовку [PERSON] під тиском написала розписку від 22.12.2014 року про взяття боргу у [PERSON], оскільки бажала в подальшому працювати на роботі, хоча насправді кошти не отримувала. В подальшому борг за розпискою від 22.12.2014 року передала [PERSON] для передачі [PERSON], тому вважає, що кошти повернула позивачці. Але розписку від 22.12.2014 року їй не повернули. Також через канцелярію суду подала письмові заперечення на позов, відповідно до яких розписку про взяття в борг у позивача коштів у сумі 14000 грн. написала напередодні проведення ревізії Міськопторгом магазину села Миколо-Бабанки, у якому працювала продавцем. На вимогу [PERSON], яка дізналась, що вона роздала в борг жителям села продукти харчування на суму 14000 грн. вона написала розписку саме такого змісту. Під час проведення ревізії магазину їй сказали про необхідність відшкодування вартості нестачі, що вона зробила, позичивши гроші, але розписка їй повернута не була (а.с.31). Представник відповідача [PERSON] позов не визнала та пояснила, що відповідач [PERSON] працювала у позивача завідуючою магазину №17 та роздала жителям села Миколо-Бабанка в борг продукти позивача на суму 14000 грн. Відповідач написала розписку про те, що взяла в неї в борг кошти в сумі 14000 грн. під примусом, оскільки бажала в подальшому працювати в магазині, хоча насправді коштів не отримувала. Борг позивачу повернула. Суд, заслухавши сторони, дослідивши в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто якщо сума позики перевищує 1700 грн. Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року між сторонами укладено у письмовій формі договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в борг у позивача позику в сумі 14000 грн., з кінцевим терміном повернення 26 грудня 2014 року. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Укладання вищезазначеного договору позики між сторонами підтверджується розпискою відповідача від 22 грудня 2014 року, згідно якої [PERSON] взяла в борг у [PERSON] кошти в сумі 14000 грн., які зобов'язувалась повернути 26 грудня 2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, строк повернення боргу наступив 26 грудня 2014 року, однак до цього часу борг відповідачем позивачу не повернуто, що підтверджується наявністю боргового документа у позивача, який був оглянутий судом в судовому засіданні та копія якого додана позивачем до позовної заяви (а.с.7). Оскільки відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 14000 грн. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами не оспорюється, що 22 грудня 2014 року відповідач [PERSON] власноручно написала на користь позивача [PERSON] розписку про взяття в борг у останньої коштів в сумі 14000 грн. Однак, доводи представника відповідача про те, що відповідач написала розписку під тиском, оскільки бажала в подальшому працювати в магазині, не підтверджене будь-якими належними та допустимими доказами, а відповідач обмежилась лише посиланням на застосування тиску. Від призначення експертизи для визначення питання чи написана розписка від 22.12.2014 року під тиском відповідач відмовилась. Також відповідач та її представник посилались на безгрошовість договору, однак жодних доказів на підтвердження безгрошовості договору відповідачем та її представником не надано. Статтею 1051 ЦК України передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України). Всупереч зазначеній нормі відповідач та її представник єдиним доказом безгрошовості договору вважають покази свідків. Однак, вимоги про визнання договору позики недійсним [PERSON] не ставила. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, у відповідності до вимог ст.1047 ЦК України суд визнає розписку відповідача від 22 грудня 2014 року належним та допустимим доказом укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] Посилання відповідача [PERSON] на те, що вона повернула позивачу борг за розпискою від 22.12.2014 року передавши 14000 грн. [PERSON] для передання [PERSON], суд до уваги не приймає, адже відповідно до вимог ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Таким чином, передання позичальником коштів третій особі, який не є стороною договору позики від 22.12.2014 року, не звільняє позичальника [PERSON] від виконання свого обов'язку по поверненню позики позикодавцю [PERSON] за розпискою від 22.12.2014 року. Вказані обставини, на які посилається відповідач, за визначених законом умов можуть бути лише підставою для звернення до набувача грошей за поверненням безпідставно набутого майна. За змістом статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином, доводи відповідача про те, що вона повернула позивачу гроші в сумі 14000 грн. за розпискою від 22.12.2014 року не доведені будь-якими належними та допустимими доказами, а саме розпискою позивача про одержання позивачем коштів в сумі 14000 грн. за договором, як цього вимагає ст. 545 ЦК України, а тому суд вважає їх безпідставними та до уваги не приймає. Оскільки в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини щодо порушення відповідачем зобов'язання за договором позики перед позивачем та порушення ним вказаних вище норм законодавства, тому суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 14000 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved