Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

27.12.2019 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що 25.06.2016 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу 35000 доларів США., а останній отримав і на підтвердження отримання вказаної суми надав йому відповідну розписку, в якій вказав строк повернення боргу до 01.06.2017 року. Однак, до цього часу вказана сума коштів йому не повернута, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 35000 доларів США, 3 % річних у розмірі 2698,35 доларів США, та відсотки за користування позикою у розмірі 19133,21 доларів США. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.04.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явився, його представник звернувся до суду з заявою, в якій просять розглянути справу у їх відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу його проживання та та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, у судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 червня 2016 року між [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; паспорт серії [NUMBER] , виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 20.01.2005, ідентифікаційний номер [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; паспорт серії [NUMBER] , виданий Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 12.11.2010, був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти на загальну суму 35000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США. На підтвердження отримання зазначених грошових коштів, відповідачем власноруч була складена розписка, яка підтверджує факт отримання від Позивача грошових коштів на загальну суму 35000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США. Відповідно до умов розписки від 25.06.2016, відповідач був зобов`язаний повернути грошові кошти на загальну суму 35000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США у строк до 01.06.2017 або за вимогою. Однак, станом на теперішній час, відповідач, в порушення умов укладеного договору позики (розписки), не повернув позивачу грошові кошти на загальну суму 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, що і стало підставою звернення з цим позовом до суду. Відповідно ст.525,526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін його виконання), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходу громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником певної грошової суми або речей. З розрахунку, наданого позивачем вбачається, що сума 3% річних з простроченої суми за період прострочення складає 2698,35 дол. США. Суд погоджується з розрахунком 3 % річних, наданим позивачем. Щодо вимоги позивача про стягнення процентів за користування сумою позики суд зазначає наступне. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Судом встановлено, що відповідно до тексту укладеного між сторонами 25 червня 2016 року договору, зобов`язався повернути борг, проте вказівки щодо процентів та конкретний розмір процентів за користування грошовими коштами та порядок їх сплати умовами договору позики передбачено не було. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування позикою, позивач виходив із рівня облікової ставки НБУ, проте, з такими доводами суд не погоджується, оскільки, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення облікової ставки НБУ для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] процентів за користування позикою не підлягають до задоволення,оскільки предметом укладеного між сторонами договору позики була іноземна валюта. Таким чином з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в заявленій позивачем валюті у розмірі 35000 доларів США. та 3 % річних у розмірі 2698,35 дол. США. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України у розмірі 6371,24 грн. судового збору.

Outcome: partial