Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

27.08.2015 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем і стягнути з нього аліменти у розмірі 800 грн. щомісяця з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 10.10.2009 р. зареєструвала шлюб із відповідачем, від якого мають дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалось, через втрату почуття любові та поваги один до одного, відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дочки. Шлюбно-сімейні відносини між нею та відповідачем припинені з 10.05.2015 р., сім'я існує формально, подальше спільне проживання і збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам та інтересам дочки. Спору про сумісно нажите майно не має. Вважає, що сім'я розпалася остаточно та примирення бути не може. Зазначає, що відповідач протягом тривалого часу взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою дитину, не допомагає, участі у вихованні не приймає, внаслідок чого вона не має можливості сама утримувати дитину. Між ними не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Їй відомо, що його останнє місце роботи ТОВ «Охоронне агентство «Кобальт», але їй не відомо чи дійсно він там працює на цей час. Вона змушена сама утримувати та виховувати малолітню доньку, одночасно працювати, отримує заробітну платню лише у розмірі близько 1200 грн., якої недостатньо для належного, необхідного та достатнього забезпечення і утримання як малолітньої дочки так і її особистого проживання. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів, заперечував лише щодо їх розміру, просив стягнути 1/ 4 частину від заробітної плати. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 10.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 2248, що підтверджується наявним у матеріалах справи повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7). Сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], батьками якої у свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 24.04.2009 року (а.с. 8). Сторони з травня 2010 р. спільне господарство не ведуть, сімейний бюджет відсутній, мешкають окремо за різними адресами, родина фактично розпалася й існує формально. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ст. 110 СК України шлюб скасовується у судовому порядку, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й жінки із збереженням родини неможливе. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що сім'я розпалася остаточно, підстав для її збереження не вбачається. Винними у розпаді сім'ї суд вважає обох з подружжя, надання строку на примирення вважає не доцільним, оскільки у позивача інші стосунки. Ст. 124 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, а у разі ухилення від цього обов'язку, кошти на утримання дітей, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, стягуються з них в судовому порядку. Відповідач є батьком дитини, у добровільному порядку належної, регулярної матеріальної допомоги на її утримання не надає, у зв'язку із чим з нього підлягають стягненню аліменти на утримання доньки. Згідно ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч.2 ст. 182 СК України Оскільки суду не надано доказів, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, частку одержує в натурі, а також наявності інших обставин, що мають істотне значення, підстави для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відсутні. Суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів на дитину в частці від доходу відповідача. Враховуючи, що відповідач працює у ТОВ «Охоронне Агентство «Кобаль» № 132 від 15.09.2015р., суд вважає за необхідне задовольнивши позов частково, і стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 1 / 4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повнолітнього віку, а не у твердій грошовій сумі як просила позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 243 грн 60 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного й

Outcome: partial