Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

29.07.2014 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернулися [PERSON] і [PERSON] та просять ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні їхнім житловим приміщенням, шляхом її виселення та вселити їх до вказаного житлового приміщення. 08.08.2014 року позивачем надано до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій вона уточнила з чого складається 55/100 частин вказаного будинку. 02.09.2014 року, до початку розгляду справи по суті, відповідачем подано зустрічний позов, у якому вона просить визнати недійсним договір дарування 55/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], 24.12.2013 року між дарувальником [PERSON] та обдарованими [PERSON] і [PERSON] та визнати недійсним право власності [PERSON] та [PERSON] на 55/100 ідеальних частин будинку. 12.09.2014 року [PERSON] подала до суду заяву про доповнення предмету та підстав зустрічної позовної заяви та збільшення позовних вимог, у якій просить визнати недійсним договір дарування 55/100 ідеальних часток житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], 24.12.2013 року між дарувальником [PERSON] та обдарованими [PERSON] і [PERSON]; визнати проведення переобладнання приміщень з розташуванням санвузла (туалету), погребу, переобладання площі комори 8,3, в кухню, збільшивши її площу, облаштування додаткової житлової кімнати самочинним будівництвом; визнати недійсним право власності визнати недійсним право власності [PERSON] та [PERSON] на 55/100 ідеальних частин будинку. Суд, заслухавши позивача-відповідача [PERSON], представника позивача-відповідача [PERSON], представника відповідача-позивача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку. 24.12.2013 року [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] 55/100 ідеальних частин житлового будинку та відповідну частку земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-15). Згідно технічного паспорту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], ідеальні частки [PERSON] та [PERSON] складаються з веранди 1-1 площею 8,9 кв.м., кухні 1-2 площею 4,1 кв.м., санвузла 1-3 площею 1,4 кв.м., кімнати 1-4 площею 8,9 кв.м., кімнати 1-5 площею 12,4 кв.м., кімнати 1-6 площею 12.2 кв.м. (а.с. 27-29). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 08.07.2014 року встановлено, що 27.08.1980 року за рішенням народного суду м. Новоград-Волинський № 2-416 виділено у натурі [PERSON] 55/100 ідеальних частин вказаного будинку, що складаються з веранди 1-4, кухні 1-2, кімнати 1-5, погрібу, ганку, навісу. Ухвалою Житомирського обласного суду від 17.09.1980 року доповнено резолютивну частину суду першої інстанції та виділено додатково [PERSON] комору 1-3 (а.с. 30). Цим же рішенням встановлено, що після поділу судом домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] у 1980 році було оформлено нову експлікацію до поетажного плану домоволодіння та внесено відповідні зміни до інвентарної справи де приміщення [PERSON] складаються з веранди 1-1 площею 8,9 кв.м., кухні 1-2 площею 4,1 кв.м., санвузла 1-3 площею 1,4 кв.м., кімнати 1-4 площею 8,9 кв.м., кімнати 1-5 площею 12,4 кв.м., кімнати 1-6 площею 12.2 кв.м. (а.с. 30). Вказану частину будинку [PERSON] подарував 16.01.2003 року своїй доньці [PERSON] (а.с. 31). Із досліджених матеріалів справи відсутні будь-які докази на те, що відповідач-позивач [PERSON] являється співвласником частини будинку, яка належала [PERSON]. Частина 1 статті 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У свою чергу, згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] самоправно зайняла жиле приміщення, що належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Посилання представника [PERSON] [PERSON] на те, що обдаровані не отримали ключі від будинку і тому не є власниками спірного будинку спростовується ч. 4 ст. 334 ЦК України, у якій зазначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] 55/100 ідеальних часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Отже, передача ключів від будинку носить символічний характер і не впливає на набуття чи припинення права власності на нерухомість. Крім цього, п. 10 договору дарування укладеного між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] та [PERSON] не містить застереження при набутті права власності виключно в момент передачі ключів (а.с. 6-8). На підставі вищевикладеного суд вирішив позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про усунення користування власністю, виселення та вселення задовольнити у повному обсязі. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], треті особи [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та права власності на 55/100 частин житлового будинку судом встановлено наступне. Згідно договору дарування 55/100 ідеальних частин житлового будинку сторонами є дарувальник - [PERSON] та обдаровувані - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6-8). Згідно експлікації поетажного плану приміщень та рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 08.07.2014 року № 285/1013/14-ц приміщення, які належать [PERSON] та [PERSON] складаються з веранди 1-1 площею 8,9 кв.м., кухні 1-2 площею 4,1 кв.м., санвузла 1-3 площею 1,4 кв.м., кімнати 1-4 площею 8,9 кв.м., кімнати 1-5 площею 12,4 кв.м., кімнати 1-6 площею 12.2 кв.м. (а.с. 30). [PERSON] не надала суду будь-яких документів, що свідчать про перебування у її власності будь-яких із перерахованих приміщень. Не надано жодного доказу на порушення її прав. Крім цього, не заслуговують на увагу посилання [PERSON] на факт самочинного будівництва. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У свою чергу, ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачає, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Із змісту наведеної правової норми слідує, що право вимоги стосовно самочинного будівництва, яке споруджено з порушенням будівельних норм чи без відповідних дозволів, належить саме відповідним органам державної влади або самоврядування. Їх зверненню з відповідним позовом повинна передувати вимога до порушника здійснити перебудову, якщо така можливість існує. Однак, матеріали справи не містять відомостей про пред'явлення державними органами до попереднього власника [PERSON] чи теперішніх власників [PERSON] та [PERSON] зазначеної вимоги. За змісту п. 17 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути, зокрема, пред'явлено власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України. У свою чергу ст. 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи із змісту названої норми власник повинен довести не наявність порушень забудовником державних норм та правил, а факт існування перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження його майном. Отже, як встановлено у судовому засіданні [PERSON] не являється співвласником суміжної земельної ділянки чи співвласником житлового будинку який належить [PERSON] та [PERSON] а тому її права не порушено. На підставі вище викладеного у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч. 1 ст. 61 ЦПК України зазначає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Ч. 3 цієї ж статті передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо розподілу судових витрат і враховуючи результати розгляду справи суд, в силу ст. 88 ЦПК України, вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] сплачений ними судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved