Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

28 січня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В позовній заяві вказала, що [INFO] померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 13,41 гектарів, яка розташована на території Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області. Мати була власником цієї земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори 29 травня 2003 року, після смерті [PERSON], померлої [INFO], що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії III-МК № 023443, виданого Любомирівською сільською радою 29 грудня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів за № 6/84. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак завідувачем Березнегуватської державної нотаріальної контори відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно із-за відсутності правовстановлюючого документа про належність земельної ділянки померлій [PERSON] Позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 13,41 гектарів в порядку спадкування після смерті матері. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] надали письмові заяви, в яких позовні вимоги про визнання права власності підтримала в повному обсязі, а справу просили розглянути без їх участі в заочному порядку. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить квитанція про отримання судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, причини неявки свого представника суду не сповістив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, доходить наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її смерть ( а. с. 5 ), після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори 29 травня 2003 року, вона була власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 13,41 гектарів, яка розташована на території Любомирівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, та належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії III-МК № 023443, виданого Любомирівською сільською радою 29 грудня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів за № 6/84 ( а. с. 9-10 ). Позивачка, як єдина спадкоємиця померлої матері, звернулася із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,7201 гектарів для ведення особистого селянського господарства. Проте завідувачем Березнегуватської державної нотаріальної контори відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 13,41 гектарів, яке не було зареєстровано належним чином за померлою [PERSON] ( а. с. 13 ). Так, згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст.126 цього ж Кодексу передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність такої реєстрації на земельну ділянку стало підставою відмови нотаріуса у видачі свідоцтва. В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення ) при підтверджені цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Таким чином, надані позивачкою копія Державного акту на право приватної власності на землю серії III-МК № 023443 та копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 травня 2003 року підтверджують перехід права власності від [PERSON] до [PERSON], а відтак і до позивачки в порядку спадкування. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З цього слідує, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню.

Outcome: approved