Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

28 січня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вище вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що 11.01.2011 року між нею та відповідачем укладено договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок [NUMBER], за умовами якого спілка приймає від вкладника внесок (вклад) на депозитний рахунок на грошову суму 895 000 грн. з терміном закінчення 10.01.2013 року та зобов'язується повернути вкладникові таку суму і сплатити проценти, нараховані на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Разом з тим, відповідачем умови договору належним чином виконані та у встановлений договором строк грошові кошти їй не повернуто, у зв'язку з чим 28 березня 2014 року вона звернулась до відповідача з письмовою заявою про повернення суми вкладу, проте відповідач вказану заяву проігнорував та своїх зобов'язань не виконав. Вважає, що у зв'язку з неналежним виконанням банком своїх зобов'язань, останній повинен нести відповідальність передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України та сплатити їй інфляційні витрати та 3 % річних. У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 1171627,15 грн., яка складається з 895000 - сума основного боргу, 228444,27 грн. - інфляційні витрати, 48182,88 - 3 % річних. В судове засідання позивач не з'явилась, направила до суду заяву в якій просила справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представники відповідача, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частинами 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як убачається з матеріалів справи, 11.01.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір [NUMBER] про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (а/с 7). Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка діє на основі статуту, що не суперечить законодавству України. Статтями 1, 3 Закону України «Про фінансові послуги та Державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що кредитна спілка є фінансовою установою з надання фінансових послуг, а грошовий вклад є фінансовою послугою, що надається споживачам кредитної спілки. Згідно з абз.3 ст.21 цього Закону кредитна спілка відповідно до свого статуту залучає на договірних умовах внески (вклади) своїх членів на депозитні рахунки як у готівковій, так і в безготівковій формі. Виходячи з положень ст.ст. 626-629, 631 ЦК України, укладений між сторонами договір є цивільно-правовою угодою, в якій сторони на власний розсуд визначили зміст їх прав і обов'язків, які є обов'язковими до виконання сторонами протягом строку, визначеного договором. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Так, як вбачається зі змісту договору член кредитної спілки [PERSON] внесла внесок на депозитний рахунок спілки, а спілка прийняла внесок на умовах строковості, зворотності та платності в сумі 895000 грн. на строк з 11.01.2011 року по 11.01.2013 року зі сплатою 24 % річних. Факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера від 11.01.2011 року (а/с 8). Згідно із вимогами ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу)або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Частиною 7 ст. 10 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що повернення обов'язкового пайового та інших внесків, крім вступного внеску, провадиться в порядку, передбаченому статутом кредитної спілки, але не пізніше ніж через один місяць після прийняття загальними зборами або спостережною радою кредитної спілки відповідного рішення. Повернення вкладів провадиться за взаємною згодою сторін або не пізніше строку, передбаченого відповідним договором. Судом встановлено, що 28.03.2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату відсотків за депозитним договором та депозиту на її банківський рахунок (а/с 12). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з умов укладеного між сторонами договору, строком його закінчення було встановлено 10 січня 2013 року, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на належне виконання відповідачем вказаних зобов'язань. При цьому, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в межах заявлених позовних вимог та з відповідача на користь позивача слід стягнути грошові кошти в розмірі 895000 грн. - сума вкладу, 228444,27 грн. - інфляційні та 48182,88 грн. - 3 % річних. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» На підставі вище викладеного та

Outcome: approved