Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

28.02.2017року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа: Приватний нотаріус Артемівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним. В своєму позові уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Фідобанк» [PERSON] посилався на те, що ПАТ «Фідобанк» є правонаступником прав та зобовязань акціонерного товариства «Факторіал-Банк». 14.08.2008 року між [PERSON] та АК «Факторіал-Банк» був укладений договір кредиту за №111-В/75 під заставу нерухомого майна. Згідно умов договору, відповідач отримав кредит у розмірі 10 500,00 доларів США на строк з 14 жовтня 2008 року по 13 жовтня 2015року, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами 13% річних. 14.10.2008 року між АК «Факторіал-Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки. 14.10.2008 року, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 50,1 кв.м. житловою площею 27,96 кв.м., розташованої за адресою м. Артемівськ вул. Ювілейна, 91/12 що належить іпотекодавцям на праві приватної власності. Відповідачі не надавали своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, позивач зазначає, що відповідачі зобов'язання за вказаним договором не виконали. У зв'язку із зазначеними порушенням зобов'язань за договором відповідачі, станом на 12.01.2017року має заборгованість 76192,18грн., тобто заборгованості в гривні 0,84 грн. та в доларах США 2810,12 або еквівалент в національній валюті по курсу НБУ (1 Долар -27,113199грн.) 76191,34грн., а також судові витрати у розмірі 1600,00грн. В судові засідання, призначені на 11.04.2018 року та 26.04.2018 року представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судових повісток рекомендованим листом. Про причини неявки не повідомили, заяв або клопотань про розгляд справи у їх відсутності або відкладання слухання справи не надходили. Представник відповідачів за первинним позовом та представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] проти позову заперечував, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до відповідача про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог посилався на те, що 14.08.2008 року між [PERSON] та АК «Факторіал-Банк» був укладений договір кредиту за №111-В/75 під заставу нерухомого майна.14.10.2008 року, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 50,1 кв. м. житловою площею 27,96 кв. м., розташованої за адресою м.Артемівськ вул. Ювілейна, 91/12, що належить іпотекодавцям на праві приватної власності. Зміст договору кредиту №111-В/75 від 14.10.2008 року під заставу нерухомого майна суперечить нормам законодавства України. Вказував, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні субєктами господарських відносин вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обовязкового вираження зобовязань в грошовій одиниці України(гривні) також передбачені ст. 524 ЦК України. Також, вказував, що у договорі кредиту №111-В/75 від заставу нерухомого майна від 14.10.2008року не визначено ціну договору. Враховуючи вищевикладене, просив суд визнати недійсним Договір кредиту №111-В/75 під заставу нерухомого майна від 14.10.2008 року, укладеного між [PERSON] та АК «Факторіал-Банк»; визнати недійсним Іпотечний договір №1 від 14.10.2008 року, укладеного між [PERSON] та АК «Факторіал-Банк»; зобовязати відповідача прийняти у [PERSON] суму 2000 доларів США в еквіваленті до гривні України на день складання договору, тобто 14.10.2008року за 1 USD (1долар США)=4,9201 грн. у розмірі 9840,20 грн. з розстрочкою платежів на 24 місяці, за таких умов, що місячний платіж буде складати 410,01 грн.; зобовязати приватного нотаріуса [PERSON] виключити з реєстру іпотеки та заборони відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна. Вислухавши пояснення представника відповідачів за первинним позовом та представника позивача [PERSON] за зустрічним позовом [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Згідно ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи. Таким чином, судом встановлено, що позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, повторно не з'явився в судове засідання без поважних причин, та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Про причини неявки не повідомили, заяв або клопотань про розгляд справи у їх відсутності або відкладання слухання справи не надходили. Враховуючи вищевикладене, суд, вважає, що позов уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, слід залишити без розгляду. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Правова природа оцінки доказів полягає в зобов'язанні суду оцінити кожну обставину з позицій її первинності, тобто яка зі сторін спочатку висунула її в якості підстави для вимоги або заперечення, і, виходячи з цього, відносити до тягаря доказування позивача чи відповідача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Згідно п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов'язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норм ст. 81 ЦПК України зокрема вбачається, що обов'язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Обов'язок доведення зумовлюється настанням для особи несприятливих правових наслідків у разі невиконання або неналежного його виконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов'язку по доведенню фактів, якими вона обґрунтовує свої вимоги, тобто, якщо позивач не доведе підстави позову, то суд відмовить у його задоволенні. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа: Приватний нотаріус Артемівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, слід відмовити, оскільки [PERSON] не доведено фактів, якими він обґрунтовував свої вимоги. Враховуючи вищенаведене, ст. 525, 526, 527, 530, 546, 549, 551, 599, 610, 612, 625, 634, 1048, 1049, 1050 та 1054 ЦК України, та

Outcome: dismissed