Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

29.03.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить суд стягнути з нього грошову суму в розмірі 30 000 гривень та судові витрати, мотивуючи тим, що 26.02.2016 року вона на підставі угоди передала відповідачу аванс у розмірі 900 грн. за купівлю житлового будинку загальною площею 188,10 кв.м., житлової 41,2 кв.м., та земельну ділянку, площею 0,1351 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Договорів купівлі-продажу так і не було укладено та на сьогоднішній день відповідач відмовляється повернути їй отриманий аванс, тому вона вимушена звернутися до суду з цім позовом. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а саме про призначене судове засідання на 19.12.2018 року був повідомлений за адресою своєї реєстрації 08.12.2018 року, про що свідчить поштове повідомлення, але надіслав клопотання про відкладення судового розгляду на іншу дату посилаючись на те, що про дату судового засідання йому стало відомо лише 18.12.2018 року на веб-сайті «Судова влада України», тобто відповідач має можливість слідкувати за призначення до судового розгляду цієї справи на веб-сайті суду. По цивільній справі було відкрите провадження 13.04.2016 року, двічі по справі зупинялося провадження у зв'язку з проведення почеркознавчої експертизи та до набрання чинності рішенням по іншій справі. Після поновлення по справі провадження, розгляд справи відкладався чотири рази, двічі за клопотання відповідача. Тобто відповідач мав можливість надати заперечення або відзив, проте на момент ухвалення рішення він не надав жодних заперечень або відзив на позовну заяву, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до угоди про передачу авансу від 26.02.2016 року [PERSON] передала [PERSON] 900 ЕВРО, в якості авансу від суми 90 000 доларів США, за яку сторони узгодили укладення договорів купівлі-продажу наступних об'єктів нерухомого майна, що належать [PERSON], а саме: - житлового будинку загальною площею 188,1 кв.м., житловою 41,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS]; - земельної ділянки, площею 0,1351 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами. Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані [PERSON] кошти у розмірі 900 ЕВРО є авансом, що підтверджується угодою про передачу авансу від 26.02.2016 року (а.с.4). На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Статтею 533 ЦК України, передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У зв'язку із цим з відповідача підлягає стягненню передана сума авансу визначена у гривнях у розмірі 28 917 гривень 00 копійок, що є еквівалентною сумі 900 ЕВРО (станом на 15.01.2019 року курс ЕВРО до гривні складає 32,13 грн.), а не 30000 гривень, як зазначено позивачем у позові. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесений нею судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial