Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

28.02.2020 року [PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговими розписками. Вимоги обґрунтовані тим, що 01.04.2017 року [PERSON] під розписку позичила в нього гроші у розмірі 36?000 (тридцять шість тисяч) гривень 00 копійок, зобов`язавшись повернути кошти до 01.07.2017 року. 27.05.2017 року [PERSON] знову звернулася з проханням позичити їй 400 (чотириста) доларів США, що складає 10508 (десять тисяч п`ятсот вісім) гривень по курсу НБУ станом на 27.05.2017 року. Враховуючи той факт, що позивач добре знав відповідача і на той час в нього була така сума грошей, він погодився позичити їй вказану суму грошей - 10?508 гривень. Відповідач зобов`язалась повернути кошти до 04.06.2017 року. Саме на цих умовах вони і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написала позивач розписки і отримала гроші. Однак відповідач свої зобов`язання у вказані в боргових розписках строки не виконала. Він неодноразово звертався до неї з вимогою повернути йому гроші, однак [PERSON] гроші йому не повертає, що змусило його звернутися за захистом порушеного права до суду. У зв`язку з викладеним, просить стягнути на його користь із відповідача суму боргу за борговими розписками в розмірі 46508,00 грн. (сорок шість тисяч п`ятсот вісім грн. 00 коп.), а також судові витрати в сумі 840,80 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 850,00 грн. та транспортні витрати на підготовку та участь у судових засіданнях в сумі 200,00 грн.. Ухвалою Ямпільського районного суду Сумської області від 20.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговими розписками. З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання у приміщенні Ямпільського районного суду Сумської області. Копію ухвали, копію позовної заяви та доданих документів, надіслано учасникам судового розгляду. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Ямпільського районного суду Сумської області від 16.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговими розписками. У судове засідання для розгляду справи по суті викликано учасників справи. Виклик відповідача, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Позивач в судове засідання не з`явився, про, дату, час та місце розгляду справи належним чином була повідомлений, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась. Судом неодноразово здійснювались виклики відповідача відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також шляхом направлення на зареєстровану адресу місця проживання відповідача судових повісток. Поштові відправлення були повернуті до суду з поміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», будь-яких клопотань та заперечень до суду не надано. Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.41) (заява N 3236/03) наголошував, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до ст.ст.223, 280-281 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Ухвалою суду від 17.11.2020 року відповідно до ст.ст.223, 280-281 ЦПК України суд вирішив провести заочний розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговими розписками. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд, приходить до наступного. Із розписки від 01.04.2017 року (а.с.6) вбачається, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] кошти в сумі 36000,00 грн., які зобов`язалася повернути до 01.07.2017 року. Із розписки від 27.05.2017 року (а.с.7) вбачається, що [PERSON] повторно взяла в борг у [PERSON] кошти в сумі 400 (чотириста) доларів США, що складає 10508 (десять тисяч п`ятсот вісім) гривень по курсу НБУ станом на 27.05.2017 року, які зобов`язалася повернути до 04.06.2017 року. Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 01.04.2017 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 36000,00 грн. в обмін на зобов`язання відповідача повернути вказані кошти у визначений строк - до 01.07.2017 року. Проте дане зобов`язання відповідачем виконано не було. Крім того, 27.05.2017 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 400 (чотириста) доларів США, що складає 10508 (десять тисяч п`ятсот вісім) гривень по курсу НБУ станом на 27.05.2017 року, в обмін на зобов`язання відповідача повернути вказані кошти у визначений строк - до 04.06.2017 року. Проте дане зобов`язання також відповідачем виконано не було. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позика вважається повернутою, а зобов`язання позичальника припиненими лише в момент одержання позикодавцем суми позики (ст.599, ч.3 ст.1049 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц. Таким чином, враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірних сум позики - на розписку від 01.04.2017 року та на розписку від 27.05.2017 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи (оригінали знаходиться у позивача), тому оцінюючи дані боргові розписки, суд визнає їх як належні та допустимі докази на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. За таких обставин, досліджуючи боргові розписки, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дані розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошових сум позичальнику. Оскільки між сторонами з досягненням усіх істотних умов укладено, повністю виконано позикодавцем і взагалі не виконано позичальником договори позики, то наявна загальна заборгованість по сумам позики - 46508,00 грн. підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] .. Що стосується позовної вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 850,00 грн. та транспортних витрат на підготовку та участь у судових засіданнях в сумі 200,00 грн.. Суд, перевіривши надані докази, дійшов до наступного висновку. Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на відповідача у разі задоволення позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, до матеріалів позовної заяви позивачем не було долучено: ні укладеного договору про надання професійної правничої (правової) допомоги, відповідно до якого б було визначено розмір гонорару; ні акту виконаних робіт (наданих послуг), що підтверджував би факт складання, оформлення (друк, посвідчення копій для суду) позовної заяви. Згідно ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать в т. ч. і витрати на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.. За змістом ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.3, ч.4, ч.5 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazziv. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цій справі суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridisv. Greece), п.55 з подальшими посиланнями). Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду від 15.05.2018 року у справі №К/9901/39873/18. Крім того, до матеріалів позовної заяви позивачем не було долучено жлдних документів, які б підтверджували факт понесених позивачем транспортних витрат на підготовку та участь у судових засіданнях. Аналізуючи вимоги вищенаведеного законодавства, дослідивши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, обсяг конкретних документів, які були складені та зібрані позивачем, суд, вважає, що витрат на професійну правничу допомогу в сумі 850,00 грн. та транспортних витрат на підготовку та участь у судових засіданнях в сумі 200,00 грн. є документально непідтвердженими, а позовні вимоги позивача - необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 822,24 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial