Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

27 листопада 2013 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений 16 червня 2011 року між нею та [PERSON], та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно. В обґрунтування позову вказувала, що 16 червня 2011 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] в простій письмовій формі. Однак, в нотаріальному порядку правочин посвідчений не був через відсутність на час укладання правочину правовстановлюючого документа на спірне майно. Зазначила, що всі істотні умови спірного договору сторонами виконані в повному обсязі. Через те, що відповідач [PERSON], після реєстрації за собою права власності на спірне майно, ухиляється від нотаріального посвідчення договору, обґрунтовуючи своєю відсутністю за межами України, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач не з`явилась, надіслала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилась, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов визнав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16 червня 2011 року між сторонами в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] укладений правочин в простій письмовій формі, відповідно до якого відповідач [PERSON] одержала від позивача [PERSON] 16000,00 грн. за спірний житловий будинок (а.с.10). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щод об'єкта нерухомого майна від 10 січня 2014 року №15926453, власність на спірний житловий будинок зареєстрована за відповідачем [PERSON] (а.с.32). Вартість спірного житлового будинку становить 33478,00 грн. (а.с.22). Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони повністю виконали всі умови договору купівлі-продажу спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Зокрема, позивач [PERSON] передала в присутності свідків відповідачу [PERSON] грошові кошти за купівлю спірного нерухомого майна, а відповідач [PERSON] одержала вказані грошові кошти; відповідач [PERSON] передала, а позивач [PERSON] прийняла ключі від вхідних дверей спірного житлового будинку та господарських будівель. Згідно заяви представника відповідача [PERSON] від 17 січня 2014 року, діючого на підставі довіреності посвідченої 18 травня 2012 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] повноваження якого перевірені судом, відповідач [PERSON] визнає та підтверджує, що розписка від 16 червня 2011 року написана нею власноруч та всі викладені в позові обставини відповідають дійсності та нею і її представником визнаються. Згідно частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, факти купівлі-продажу спірного нерухомого майна, одержання та передача сторонами грошових коштів за спірний житловий будинок, передача відповідачем позивачу ключів від вхідних дверей будинку та господарських будівель, проведення позивачем поточного ремонту в спірному житловому будинку після 16 червня 2011 року, доказуванню не підлягають, оскільки визнані сторонами. У відповідності до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Суд приходить до висновку, що між сторонами на 16 червня 2011 року наявні правовідносини в частині купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Однак, в чинному ЦК України не передбачений такий спосіб захисту порушеного права як визнання договору нерухомого майна, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації дійсним, якщо він вчинений після набуття чинності ЦК України (01 січня 2004 року). Зазначена позиція суду кореспондується з усталеною судовою практикою, зокрема з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, позов в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 16 червня 2011 року, задоволенню не підлягає, оскільки вказана вимога не відповідає можливим способам судового захисту цивільних прав та інтересів. В той же час, у відповідності до приписів статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним. Відповідно до імперативного припису частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В свою чергу, за приписом статті 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно, Жовтневий районний суд Миколаївської області є органом державної влади, який належить до судової гілки влади. Таким чином, Жовтневий районний суд Миколаївської області має діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це визначено статтею 6 Основного Закону. Відповідно до припису статті 8 Конституції України як Основного Закону, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Аналогічна позиція підтверджена також Пленумом Верховного Суду України в його Постанові № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Так, Пленум Верховного Суду України вказав, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд приходить до висновку, що позивачем фактично здійснено всю сукупність фактичних дій, пов'язаних з фактичним набуттям права власності на об'єкт нерухомості, який є предметом спору. Крім того, судом в ході розгляду встановлено, що повнота прав позивача як власника відповідачем визнана в повному обсязі. Таким чином, з огляду на викладене, оцінивши в сукупності докази по справі, а також виходячи з системного аналізу правил статей 6, 8, 19, 41 Конституції України як Основного Закону, суд вважає позов в частині визнання права власності на нерухоме майно обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: partial