Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

28 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суд з наведеним позовом до [PERSON] , мотивуючи тим, що 08 лютого 2018 року трапилась ДТП за участю транспортного засобу марки «Ford Econoline», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням позивача та транспортного засобу марки «Nissan», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобіль позивача марки «Ford Econoline» зазнав механічних пошкоджень. Матеріальні збитки, які були заподіяні позивачу внаслідок пошкодження автомобіля становлять 35 375 грн. 86 коп. Винуватцем ДТП працівники поліції вважали позивача та постановою Івано-Франківського міського суду від 01.03.2018 року позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушенн7я передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою апеляційного суду від 08.06.2018 року постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження в справі закрито у зв`язку із відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Апеляційний суд погодився з висновком автотехнічної експертизи щодо винуватця ДТП - водія транспортного засобу марки «Nissan» - [PERSON] , який порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого трапилась ДТП. Ухвалою суду від 02 січня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. 16 січня 2020 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що не погоджується із позовними вимогами, оскільки винуватцем ДТП є позивач [PERSON] , рішення апеляційного суду є для нього не зрозумілим та суд прямо не визнає його винуватцем ДТП. 05 березня 2020 року позивач уточнив позовні вимоги та просив залучити до участі у справі як співвідповідача Приватне акціонерне товариство «Просто страхування» та стягнути в субсидіарному порядку з [PERSON] та ПАТ «Просто страхування» на користь [PERSON] 35 375 грн. 86 коп. на відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, оскільки відповідальність за шкоду спричинену транспортним засобом марки «Nissan» перед третіми особами було застраховано в ПАТ «Просто страхування», яка повинна здійснити відшкодування в межах страхової суми. Ухвалою суду від 04 березня 2020 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено акціонерне товариство «Просто-страхування». 27 квітня 2020 року представник відповідача АТ «Просто страхування» подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що підстав для стягнення страхового відшкодування на користь позивача немає, оскільки позивачем не надано документів, які підтверджують настання цивільно-правової відповідальності водія автомобіля «Nissan» - [PERSON] , що належить ТОВ «Авто-Альянс», а саме, документу, який би підтверджував вину [PERSON] . Всупереч ст. 33-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач не надав у встановлений законом термін для огляду транспортний засіб, що унеможливило встановити характер пошкоджень. Також позивач не подав заяву про страхове відшкодування у встановлений Законом строк. 02 червня 2020 року позивач подав заяву про зміну підстав позову в якій зазначив, що на час ДТП [PERSON] керував автомобілем марки «Nissan», який належить ТОВ «Авто-Альянс» та працював водієм у вказаній компанії, на час ДТП виконував свої трудові обов`язки, а тому відповідати за завдану шкоду повинен роботодавець, а саме: ТОВ «Авто-Альянс». Право потерпілого на відшкодування шкоди заподіювачем є абсолютним і суд не праві відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована. Також позивачем пропущено строк на подання заяви про страхове відшкодування, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. З урахуванням наведеного відповідачем у справі позивач визначив ТзОВ Компанія Авто-Альянс» та просив стягнути із вказаного відповідача 35 375 грн. 86 коп. матеріальної шкоди. Ухвалою суду від 03 червня 2020 року заяву позивача про заміну відповідачів [PERSON] та АТ «Просто страхування» на ТзОВ «Компанія Авто-Альянс» задоволено. 25 червня 2020 року представник відповідача ТзОВ «Компанія Авто-Альянс» подав відзив на позовну заяву в якій зазначив, що вимоги є необґрунтованими, оскільки особою, яка зобов`язана виплатити страхове відшкодування є страхова компанія АТ «Просто-Страхування» в межах страхових сум. Крім того, вина [PERSON] не встановлена судом. Ухвалою суду від 01 липня 2020 року, за клопотанням представника відповідача, до участі в справі в якості третьої особи, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено АТ «Просто-страхування». Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено [PERSON] , оскільки рішення суду може вплинути на його права та інтереси. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що вулицю Крайківського знає добре, часто нею їздив. Наближаючись до перехрестя вулиць Промислова-Крайківського включив показник лівого повороту, переконався, що немає перешкод, почав здійснювати поворот ліворуч на вул. Промислову. Вказане перехрестя є рівнозначним, ньому немає знаків пріоритету. В цей час по вул. Промисловій по правій смузі руху на великій швидкості рухався автомобіль марки «Nissan», який здійснив зіткнення з автомобілем позивача. Рішенням апеляційного суду підтверджується, що [PERSON] порушив правила дорожнього руху, що стало наслідком ДТП. Покриття на вул. Крайківського було таке ж як і покриття на вул. Промислова. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у заяві про зміну підстав позову. Вважає, що за шкоду завдану позивачу внаслідок ДТП повинен відшкодувати роботодавець [PERSON] , оскільки саме він порушив правила дорожнього руху на винен у ДТП. Вимоги до страхової компанії позивачем не заявлялось, оскільки ним пропущено строк на подання заяви про виплату страхового відшкодування, а це є підставою для відмови у такій виплаті. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Авто-Альянс» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору акціонерного товариства «Просто-страхування» просив розгляд справи без участі представника, копію рішення суду надіслати на його адресу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, матеріали адміністративної справи № 344/1894/18 за ст. 124 КУпАП, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 08 лютого 2018 року на перехресті вулиць Промислова-Крайківського трапилась ДТП за участі автомобіля марки «Ford Econoline», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та транспортного засобу марки «Nissan», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП обидва автомобілі зазнали механічних пошкоджень. До ДТП автомобіль позивача рухався по вулиці Крайківського та здійснював поворот ліворуч на вулицю Промислова, автомобіль під керуванням [PERSON] рухався прямо по вулиці Промислова. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 березня 2018 року винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП визнано позивача [PERSON] (а.с.10-11). [PERSON] не погодився із вказаною постановою суду першої інстанції та оскаржив її до Апеляційного суду Івано-Франківської області. Постановою Апеляційного суду від 08 червня 2018 року постанову судді Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2018 року щодо [PERSON] скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, тобто на підставі п.1 ч.1 ст.247 названого Кодексу. Як вказано суддею апеляційного суду в постанові, суддя першої інстанції при винесенні постанови прийшов до помилкового висновку про те, що [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, його вина спростовується поясненнями потерпілого [PERSON] , свідка [PERSON] , висновком експерта та іншими наявними в матеріалах справи доказами. Позивач та його представник вважають, що вказаною постановою суду апеляційної інстанції встановлена вина [PERSON] у ДТП, а тому вказана обставина не підлягає доказуванню у цивільній справі. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України. Зокрема,статтею 1188 ЦК України врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них. Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Загальні положення про оцінку доказів встановлені у параграфі 1 глави 5 ЦПК України. Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такі випадки встановлені, зокрема, статтею 82 ЦПК України, яка регулює підстави звільнення від доказування. Згідно з частинами четвертою, шостою цієї статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, стаття 82 ЦПК України встановила, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої прийнята постанова, лише у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. [PERSON] не є особою, стосовно якої прийнята постанова апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року у справі № 344/1894/18, оскільки у цій справі вирішувалося виключно питання про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] . За таких обставин викладені у вказаній постанові обставини і висновки суду щодо порушення [PERSON] . Правил дорожнього руху і його вини у дорожньо-транспортній пригоді не мають преюдиційного значення при вирішенні цієї справи. Частина четверта статті 82 ЦПК України не підлягає застосуванню у даному випадку, оскільки врегульовує принцип врахування судом обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі щодо особи, яка брала участь у розгляді цих справ. За таких обставин, оскільки постанова про закриття провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення не має преюдиційного значення у цій справі, при вирішенні питання щодо вини [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, це питання підлягає встановленню судом на загальних підставах. Аналогічний висновок зроблено Верховним судом у справі № 127/7370/17, провадження № 61-39789св18 від 10 квітня 2019 року. Отже, заслухавши пояснення позивача, як одного з учасників ДТП, вивчивши матеріли справи про адміністративні правопорушення № 344/1894/18 судом встановлено наступне. Із змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 145823 вбачається, що водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Ford Econoline», н.з. [NUMBER] , в порушення вимог п.16.2, 16.15, 2.3 б) ПДР, на перехресті вулиць Промислова - Крайківського в м. Івано-Франківську, виїжджаючи з другорядної дороги, не надав переваги у русі транспортному засобу Nissan, н.з. [NUMBER] , який рухався по головній дорозі прямо, внаслідок чого відбулося зіткнення і від удару транспортний засіб Nissan здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб Land Rover, н.з. [NUMBER] , внаслідок чого всі транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Так, відповідно до п.16.2 ПДР на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку. Згідно 16.15 ПДР якщо неможливо визначити наявність покриття на дорозі (темна пора доби, грязь, сніг тощо), а знаки пріоритету відсутні, водій повинен вважати, що перебуває на другорядній дорозі. Також згідно п. 2.3 б) ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. Із листа виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, який надійшов на вимогу апеляційного суду та є в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, вбачається, що станом на 08.02.2018 року на перехресті вул. Промислова Крайківського в управлінні транспорту та зв`язку відсутня погоджена схема організації дорожнього руху, яка передбачає встановлення дорожніх знаків. Таким чином, перехрестя вул. Промислова-Крайківського на час вчинення ДТП було нерегульоване і рівнозначне. Згідно висновку експерта від 29.05.2018 року № 4.2-341/18, який міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, в умовах даної дорожньо-транспортної ситуації, встановлено, що водій автомобіля марки Nissan, реєстраційний № [NUMBER] [PERSON] , повинен був керуватися вимогами пунктів 2.3Б, 12.4 та 16.12 ПДР. У відповідності до вимог вказаних пунктів ПДР, водій автомобіля [PERSON] повинен був рухатися ділянкою проїзної частини вулиці Промислова із швидкістю, яка не перевищує 50 км/год., будучи уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, а при наближенні до перехрестя рівнозначних доріг, за відсутності дорожніх знаків пріоритету, - зобовязаний був дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч, тобто зі сторони проїзної частини вулиці Крайківського. В умовах даної дорожньо-транспортної ситуації, водій автомобіля марки «Ford Econoline», н.з. [NUMBER] [PERSON] повинен був керуватися вимогами пунктів 2.3.б та 16.15 ПДР У відповідності до вимог вказаних пунктів ПДР України водій автомобіля [PERSON] повинен був рухаючись даною ділянкою дороги бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою і відповідно реагувати на її зміну, а при умові неможливості визначення наявності покриття на дорозі повинен вважати, що перебуває на другорядній дорозі і відповідно дати дорогу автомобілю марки «Nissan» реєстраційний № [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Окрім цього, із вказаного висновку також вбачається, що в діях водія автомобіля марки «Nissan», реєстраційний № [NUMBER] [PERSON] вбачається невідповідність із вимогами пункту 16.12 ПДР, що перебуває із технічної точки зору, у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП. Також експертом зазначено наприкінці свого висновку, що для відповіді на питання в частині невідповідності дій водія автомобіля марки «Ford Econoline», н.з. [NUMBER] [PERSON] вимогам ПДР України, що можуть перебувати у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП, необхідно провести юридичний аналіз всіх зібраних матеріалів справи про адміністративне правопорушення і даний висновок у тому числі, оскільки невідомо, чи була можливість у водія [PERSON] визначити наявність покриття на дорозі за відсутності дорожній знаків пріоритету. Судом проведено аналіз зібраних матеріалів справи про адміністративне правопорушення, опитано учасника ДТП [PERSON] , який пояснив, що дорогою на вулиці Крайківського він користується часто, оскільки працює неподалік, а тому про покриття на вказаній дорозі йому було відомо. Крім того, з фотографій, які надані [PERSON] до апеляційної скарги на постанову суді від 01 березня 2018 року та які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення вбачається, що покриття на дорозі на вулиці Промисловій і на дорозі на вулиці Крайківського відрізняються. На вулиці Промислова є суцільне асфальтне покриття, вона була щойно відремонтована, а на вулиці Крайківського такого покриття не має. З урахуванням наведеного, водій [PERSON] також порушив пункти 2.3.б та 16.15 ПДР України. Отже, судом встановлено у настанні ДТП є вина двох водіїв в одинаковій мірі. Позивачем та його представником правильно визначено, що [PERSON] не може відповідати за шкоду, яку ним завдано автомобілю позивача, оскільки на час ДТП він працював у ТзОВ «Компанія Альянс-Авто» на посаді водія та виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується копією довідки від 29.01.2020 року № 4 (а.с.84). Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Nissan», реєстраційний № [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована Акціонерним товариством «Просто-Страхування» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/7397189(а.с.148). Встановлений даним полісом ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, складає 100 000 гривень, тобто не перевищує розмір завданого [PERSON] збитку, що згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку становить 35 375 грн. 86 коп.(а.с.20). 03 червня 2019 року [PERSON] звернувся до АТ «Просто-страхувння» із повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку (а.с.75). Доказів того, що позивач звертався до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування суду не надано. Пошкоджений автомобіль позивача не було оглянуто представником страхової компанії. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності («Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18, яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6-2587цс18. Крім того, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18, за результатами розгляду якої Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, зокрема договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Залучивши страховика цивільно-правової відповідальності ТзОВ «Компанія Авто-Альянс», як роботодавця водія [PERSON] - АТ «Просто-страхування» - як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, позивач та його представник не врахували, що у разі встановлення у визначеному законодавством порядку вини [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді саме страхова компанія зобов`язана відшкодувати завдану нею майнову шкоду у межах ліміту відповідальності у розмірі 100 000 гривень. Саме позивач визначає, хто має бути відповідачем чи співвідповідачем за позовом та зазначає про це у позовній заяві чи клопотанні. Позивач, подавши заяву про зміну підстав позову змінив відповідача у справі. Саме за клопотанням позивач була замінено відповідачів [PERSON] та АТ «Просто страхування» на ТзОВ «Компанія Авто-Альянс». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). У зв`язку із наведеним позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 3, 5, 22, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 16, 1166, 1172, 1188 ЦК України,

Outcome: dismissed