Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

28 травня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ВАТ «Содовий завод», де вона працювала електромонтером по ремонту і обслуговуванню електрообладнання в цеху електропостачання з 20.01.1983 року по 02.09.1999 року, коли була звільнена за згодою сторін, але при звільненні підприємство не виплатили їй нараховану заробітну плату у сумі 2104,71 гривень., яку просила стягнути на її користь та стягнути за весь час затримки розрахунку з нею середній заробіток за 13 років у розмірі 19631,04 гривень та відшкодувати їй завдану порушенням її трудових прав моральну шкоду у сумі 10000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримала позов і пояснила, що після звільнення з ВАТ «Содовий завод» вона неодноразово зверталась до адміністрації про виплату їй нарахованої заробітної плати, яка відповідно довідки з вересня 1997 року по вересень 1999 року становить 2104,71 гривень проте, заборгованість по заробітній платі їй так і не виплачена, це відповідач пояснює відсутністю коштів, знаходженням підприємства у стадії ліквідації і наявністю великої заборгованості в цілому по підприємству. Просить стягнути за рішенням суду з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за цей період у сумі 2104,71 гривень. Так як відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України і не провів своєчасно з нею розрахунок, не виплатив заробітну плату, то за весь час затримки з нею розрахунку вона відповідно до ст. 117 КЗпП України, просить стягнути на її користь середній заробіток, який згідно виданої у вересні 2012 року довідки становить: 125,99гривень середня місячна заробітна плата, середньоденна заробітна плата дорівнює 5,72 грн. ( 125,99 грн. х ( 2 міс. : 44 раб дні ) = 5,72 грн. ) Строк затримки розрахунку вона визначає з вересня 1999 року, коли звільнилась з підприємства, та по вересень 2012 року, коли вона отримала відповідну довідку про наявну заборгованість по заробітній платі і цей період становить 13 років. Саме на такому періоді затримки розрахунку з нею вона наполягає і просить за цей час стягнути з відповідача 19631,04 гривень з розрахунку: 13 років = 22 раб дні х 12 місяців = 264 х 13 = 3432 робочих дні,5,72 грн. х 3432 робочих дні = 19631,04 гривень . Крім того, вважає, що неправомірними діями відповідача, який порушив її право на своєчасну оплату праці їй була завдана моральна шкода, яка виразилась у її моральних стражданнях і переживаннях у звязку з порушенням її законних прав та інтересів внаслідок несвоєчасної оплати заробітної плати за її труд. Це потягло додаткові зусилля для організації її життя та побуту, вона не могла своєчасно оплачувати комунальні послуги та інші платежі, не могла купувати ліки у звязку з погіршенням її стану здоровя із-за постійних переживань, не могла матеріально забезпечити свою сімю. Тому вважає, що їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 10000 гривень і просить у такому розмірі стягнути з відповідача на її користь. Відповідач представник ВАТ «Содовий завод» м. Словянська в особі ліквідатора Магдєєвої Н.М., в судове засідання не зявився, подана заява про розгляд справи без представника ВАТ «Содовий завод» та надана письмова заява-заперечення щодо позову [PERSON], згідно якої відповідач повністю визнає заборгованість по заробітній платі позивачки за період з вересня 1997 року по вересень 1999 року у сумі 2104,71 гривень, проти стягнення якої не заперечує Ця сума заборгованості рахується за даними бухгалтерського обліку і затверджена в реєстрі кредиторів ВАТ «Содовий завод», на якому проводиться ліквідаційна процедура з 09.04.2003 року. Збільшення діючої заборгованості, навіть за рішенням суду, є незаконним. Закон України № 2343-ХП «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» має пріоритет перед іншими законодавчими актами і відповідно до цього Закону забороняється відносно підприємства ВАТ «Содовий завод» застосовувати будь-які економічні санкції, що може привести до збільшення дійсних вимог в ліквідаційній процедурі. Тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди не визнаються ними відповідно до вказаного Закону. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши додані докази та заперечення відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і це підтверджується копією трудової книжки позивача та довідкою, [PERSON] з 20.01.1983 року по 02.09.1999 року працювала електромонтером по ремонту і обслуговуванню електрообладнання цеху електропостачання і звязку на ТОВ «Содовий завод» м. Словянська. Згідно наказу № 459 від 02.09.1999 року позивач була звільнена з заводу за ст. 36 п.1 КЗпП України за узгодженням сторін. ( а.с. 5-9 ) Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно довідки № 15-6144 від 10.12.2012 року, виданої ВАТ «Содовий завод», заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 01.12.2012 року становить суму 2104,71 гривень. Період виникнення заборгованості по заробітній платі з вересня 1997 року по вересень 1999 року. ( а.с. 9 ) Судом встановлено, що вказана заборгованість по заробітній платі позивачки існує і на теперішній час, проти чого не заперечує відповідач у наданій письмовій заяві. За приписами ст.97 ч.5 КЗпП України,оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовязань щодо оплати праці. Оскільки відповідачем у порушення вимог закону несвоєчасно виплачувалась позивачці заробітна плата у зазначений період її роботи на заводі, а саме з вересня 1997 року по вересень 1999 року і в день її звільнення з підприємства 02.09.1999 року відповідачем позивачці не була виплачена заборгованість по заробітній платі,яка дорівнює 2104,71 гривень та не виплачена і на теперішній час, то вимоги позивача про стягнення на її користь зазначеної суми заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.233 ч. 2 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення, або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається з вищенаведених обставин, встановлених судом, при звільнені позивачки 02.09.1999 року їй не були виплачені належні суми відповідачем і фактичний розрахунок з нею до теперішнього часу не проведений , а тому вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до «Порядку обчислення середньомісячної заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, та виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Згідно довідки, розрахована у такому порядку середньомісячна заробітна плата позивача становить 125,99 гривень ( а.с. 9 ) Із проведеного позивачем розрахунку, середньоденна заробітна плата за два місяці до її звільнення дорівнює 5,72 гривень, виходячи із 22 робочих днів в місяць. Позивачем на власний розсуд заявлені вимоги про виплату їй середнього заробітку за затримку розрахунку з нею при звільненні за період з вересня 1999 року (звільнена з 02.09.1999 року ) по вересень 2012 року, тобто строк затримки проведення з нею розрахунку визначений 13 років. Як обгрунтовує позивач, що саме у вересні 2012 року вона отримала від відповідача довідку про наявну заборгованість по заробітній платі і тому час затримки проведення з нею розрахунку вона обмежує саме вереснем 2012 року. Отже, за 13 років затримки розрахунку позивач просить стягнути з відповідача її середній заробіток в сумі 19631,04 гривень, де 13 років =22 робочих дні х 12 місяців = 264 робочих дні в рік та помножити на 13 років =3432 робочих дні; 5,72 грн.- середньоденна заробітна плата помножена на 3432 робочих дні за 13 років = 19631,04 гривень. Вказана компенсація за час затримки розрахунку з позивачем не підтверджена нормами тривалості робочого часу,які були встановлені на підприємстві, проте, приведені позивачем нормативи робочого часу при розрахунку ( 22 робочих дні в місяць ), не суперечить нормальній тривалості робочого часу працівників, яка відповідно до ст. 50 КЗпП України, не може перевищувати 40 годин на тиждень. Крім того, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.117 КЗпП України, настає за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, оскільки позивач визначила час затримки розрахунку 13 років, а саме з вересня 1999 року по вересень 2012 року, то суд виходить при вирішення даного спору саме із таких заявлених [PERSON] вимог. Разом з тим, враховуючи, що ВАТ «Содовий завод» знаходиться в стадії ліквідації з 09.04.2003 року,та у період не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, перебував у стані економічної кризи, проти чого не заперечує і сама позивачка, підприємство отримувало дотацію з Державного бюджету і на виплату заробітної плати виділялись гроші цільового призначення, які не покривали борги підприємства перед звільненими працівниками, суд вважає, що не проведення розрахунку з позивачем мало місце частково не з вини підприємства, а тому з урахування розміру невиплачених відповідачем позивачці розрахункових сум заборгованості по заробітній платі з вересня 1997 року по вересень 1999 року, загалом 2104,71 гривень, істотності цієї суми порівняно із сумою компенсації за затримку розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України, що визначена позивачем 19631,04 гривень, суд відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», вважає можливим зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та на користь позивача з відповідача стягнути відшкодування за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 2500 гривень, у звязку з чим, у цій частині позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Що стосується вимог позивача [PERSON] про відшкодування їй моральної шкоди, то у цій частині позов задоволенню не підлягає. Вимоги [PERSON] випливають з порушення її особистих немайнових прав, повязаних з трудовою діяльністю. За приписами ст. 237-1 КЗпП України , відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З наведених вище доказів, судом встановлено, що відповідачем були порушені законні права позивачки на своєчасне отримання заробітної плати та розрахункових виплат при її звільненні 02.09.1999 року. Суд находить доведеним і той факт, що вказане порушення законних прав позивачки призвело до моральних страждань, оскільки невиплата належних їй грошових сум протягом більше ніж пятнадцять років вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, згідно ст.233 ч.1 КЗпП України,працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що позивач звільнена з ВАТ «Содовий завод» з 02.09.1999 року і вона була обізнана щодо наявної заборгованості по виплаті їй заробітної плати за період з вересня 1997 року по вересень 1999 року, навіть, якщо враховувати її доводи, що довідку про заборгованість по заробітній платі вона отримала тільки у вересні 2012 року, то за захистом свого порушеного права вона звернулася до суду тільки у травні 2015 року, тобто, необґрунтовано тривалий строк, без поважних причин, позивач не зверталася до суду за захистом порушених її особистих немайнових прав, повязаних з трудовою діяльністю, а саме спричиненої моральної шкоди. За таких умов, порушення позивачкою строків звернення до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, повязаної із порушенням її трудових прав, є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, аналізуючи всі наведені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах заявлених позивачем вимог, підлягає стягненню з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з вересня 1997 року по вересень 1999 року у сумі 2104,71 гривень, за весь час затримки розрахунку з позивачем з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у визначеній судом сумі 2500 гривень, а у задоволенні позову [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 10000 гривень слід відмовити. На підставі викладеного, статей 21,43 Конституції України, ст. ст. 47, 115,116,117, 233,237-1 КЗпП України,

Outcome: partial