Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

27 січня 2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, уточненим та доповненим протягом судового розгляду їх представником за довіреністю [PERSON], до [PERSON], [PERSON], у якому просили суд винести рішення про визнання недійсним посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. договору купівлі-продажу від 02.08.2012 року однокімнатної квартири по вул. 8-го Березня, 45-32 у м. Дніпродзержинську, укладеного між позивачами та відповідачем [PERSON] при наявності нотаріально засвідченої згоди його дружини [PERSON], також просили про солідарне стягнення з відповідачів вартості вказаної квартири в сумі 199150 грн., стягнення витрат на погашення боргу за комунальні послуги в сумі 9502 грн. 42 коп., що існував на момент укладення спірного договору та був погашений позивачами, варість витрат на утримання спірної квартири в сумі 12379 грн. 34 коп., про стягнення солідарно з відповідачів моральної шкоди у розмірі 50000 грн., судових витрат 2710 грн. 32 коп. В обгрунтування позову позивачами зазначено, що спірну однокімнатну квартиру придбали у спільну сумісну власність за договором купівлі-продажу від 02.08.2012 року посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кір`як К.А. у відповідача [PERSON] , згоду на посвідчення цього договору дала дружина [PERSON] - співвідповідач [PERSON], з якою він на час укладення договору перебував у шлюбі. На даний час діяльність нотаріуса Кір`як К.А. припинена, а документи щодо її діяльності передані до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області. У лютому 2014 року позивачі дізналися з отриманої з Баглійського районного суду позовної заяви, що дехто [PERSON] просить витребувати у них спірну квартиру, оскільки вона вибула з його володіння незаконно за підробним судовим рішенням, нібито постановленим Баглійським районним судом від 24.09.2008 року, згідно якого право власності на неї перейшло до [PERSON], який в подальшому продав квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2010 року, засвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського округу [PERSON] Зазначені обставини встановлені рішенням Баглійського районного суду м Дніпродзержинська від 07.07.2014 року, яке набрало законної сили у встановленому порядку і згідно якого позов [PERSON] задоволено, спірну квартиру витребувано у [PERSON] та [PERSON] з їх виселенням із спірної квартири. Таким чином позивачі були позбавлені права власності на квартиру через обставини, котрі були їм невідомі і не могли бути відомі на час укладення оспорюваного правочину з відповідачем [PERSON], виходячи з вимог ч.1, 4 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ч.1 ст. 216 , ст. 657, ч.1 ст. 661 ЦК України, просять визнати договір купівлі-продажу від 02.08.2012 року недійсним, ринкова вартість квартири згідно висновку фахівця збільшилась порівняно з датою укладення договору, згідно заяви про збільшення ціни позову просять стягнути з відповідачів солідарно вартість вказаної квартири в сумі 199150 грн.; так як на час укладення спірного договору існувала заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 9502 грн. 42 коп., яку позивачі погасили, а також сплачували за комунальні послуги за час проживання у спірній квартирі за період з 02.08.2012 року по 31.12.2014 року 12379 грн. 34 коп., зазначені кошти теж просять стягнути солідарно з відповідачів, а також судові витрати, понесені у справі на суму 2710 грн. 32 коп. Протягом судового розгляду позивач [PERSON] підтримав заявлений позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник позивачів за довіреністю [PERSON] протягом судового розгляду неодноразово уточнювала заявлений позов та підтримала заявлені позовні вимоги і письмові пояснення до позову повністю; зазначила, що відповідачами на час укладення оспорюваного правочину не були погашені борги за комунальні послуги, тому квартиру позивачі придбали з боргами, котрі самостійно сплатили, а також сплачували за комунальні послуги за весь період проживання у квартирі до 31.12.2014 року, родину позивачів у квітні 2015 року за судовим рішенням примусово було виселено з квартири; вважає, що відповідач знав про протиправність вибуття квартири з володіння справжнього власника, [PERSON] допитувався у якості свідка при ухваленні судом рішення від 07.07.2014 року. Подружжя [PERSON] оглядало спірну квартиру перед купівлею, знали про борг, його було відраховано з ціни, за яку здійснювалась купівля-продаж; позивачі були у нотаріуса і підписували договір, ціна їх влаштувала, тому його і уклали. Позивачі є добросовісними набувачами, тому вважає, що у разі визнання правочину недійсним кожна зі сторін зобов'язана повернути другій у натурі все, що одержала на виконання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, шо одержано з цінами на момент відшкодування; посилається на ст. 661 ЦК України як на підставу відшкодування збитків продавцю, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Вважає, що, оскільки відповідач [PERSON] був залучений у якості свідка до участі у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння у позивачів за позовом [PERSON], давав покази, то міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця, тому положення ст. 660 ЦК України до нього застосовуватись не можуть. При задоволенні віндикаційного позову суд повинен вирішити питання відшкодування добросовісному покупцеві його витрат на придбання майна, які мають бути стягнуті з особи, яка отримала кошти за недійсним правочином або з особи, яка винна у його недійсності. Станом на 16.06.2015 року триває досудове розслідування шахрайських дій з боку [PERSON] та [PERSON]; подружжя позивачів має малолітню дитину, змушене винаймати квартиру для проживання, не має реєстрації, втратило нормальні життєві зв`язки, тому вважає, що позивачам завдано моральної шкоди. Вважає, що є підстави для витребування у відповідачів коштів за вказаною недійсною угодою, з урахуванням поліпшення майна, що є невідємним, витрат на погашення боргу і утримання квартири за час проживання у ній. Судові витрати по оплаті судового збору просить стягнути в сумі 2710 грн. 32 коп. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні не визнала заявлений позов, пояснила, що у 2010 році [PERSON] посварився з дружиною і вирішив придбати собі квартиру, з Нової газети за оголошенням знайшов спірну квартиру, познайомився з рієлтором, коли вона повідомила, що документи готові, пішли до нотаріуса і він придбав спірну квартиру, гроші віддав продавцю [PERSON]; у спірній квартирі встановив двері вхідні, газову колонку, вікна, а коли помирився з дружиною у 2012 році виставив квартиру на продаж; позивачі при укладенні угоди були присутні і їх усе влаштовувало; вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] діяли добросовісно, протилежне не доведено, тому просить у позові відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 131 ЦПК України сторони зобов`язані подати свої докази чи повідомити суд про них до або під час попереднього судового засідання; згідно ст. 60 ЦПК України сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.07.2014 року (л.с. 17-19), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2014 року (л.с. 20-21), квартиру [ADDRESS] витребувано у позивачів на користь [PERSON], крім того, згідно вказаного судового рішення, роз`ясненого ухвалою суду від 04.06.2015 року, та акту державного виконавця від 09.06.2015 року, позивачів виселено із спірної квартири. Як видно з копії нотаріальної справи (л.с. 116-124) за договором купівлі-продажу від 02.08.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Кір`як К.А., [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] за 38000 грн. (л.с.116). При цьому [PERSON] при відчуженні квартири як продавець згідно п. 4 Договору стверджував, що квартира на момент укладання договору нікому іншому не відчужена і не належить, судового спору щодо неї і прав третіх осіб на неї немає; згідно п.7 Договору продаж здійснено за згодою його дружини [PERSON], про що свідчить її заява (л.с.117), свідоцтво про шлюб (л.с.124). З наведеного вище рішення суду від 07.07.2014 року вбачаються обставини, котрі свідчать, що особа, котра вчинила попередню угоду з відчуження квартири [PERSON] - не мала права її укладати та здійснювати відчуження квартири на користь [PERSON], протиправно позбавивши власника квартири [PERSON] його власності та видаючи себе за власника на підставі судового рішення, котре насправді судом не ухвалювалось. При цьому вини [PERSON] та обставин, котрі свідчили б про його недобросовісність як при набуванні, так і при продажу даної квартири, даним рішенням не встановлено. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 13, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними законом, а саме: однією із сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно статті 330 ЦК України на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, тільки якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вирішуючи питання, повязані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, суд враховує положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати; набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з викладеного, реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у звязку з недійсністю правочину, оскільки ст. 16 ЦК не містить вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України відповідачі, котрі на час укладення оспорюваного договору перебували у шлюбі, продали спірну квартиру як спільну сумісну власність. Таким чином, виходячи з викладеного, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02.08.2012 року та стягнення з відповідачів солідарно вартості квартири, зазначеної у договорі, у розмірі 38000 грн., підлягають задоволенню. Позовні вимоги у частині солідарного стягнення вартості квартири у розмірі 199150 грн. згідно висновку про оцінку, наданого позивачами до позову, а також моральної шкоди, не підлягають задоволенню, оскільки позивачі посилаються на ч.2 ст. 216 ЦК України як на підставу для застосування реституції. При цьому стороною позивачів не доведено в контексті ч.3 ст. 216 ЦК України у суді вину відповідачів у завданні збитків та моральної шкоди, тому положення ч. 2 ст. 216 ЦК України не може бути застосовано. У позові та письмових поясненнях до нього в обгрунтування вимоги про стягнення вартості квартири в сумі 199150 грн. міститься одночасне посилання як на положення ст. 216 ЦК України щодо застосування реституції, так і на ч.1 ст. 661 ЦК України як на підставу для відшкодування продавцем завданих покупцеві збитків у разі відсуження товару у покупця. При цьому позивачами не визначено розмір завданих збитків, у чому саме вони полягають, клопотання щодо проведення судової експертизи з визначення їх розміру не заявлялось, таким чином суд позбавлений можливості застосувати норми ст. 661 ЦК України до спірних правовідносин. Крім того, залучення відповідача [PERSON] у якості свідка до участі у справі про задоволення віндикаційного позову [PERSON] не може вважатись підставою для відвернення ним відібрання квартири у [PERSON], оскільки свідок дає покази під присягою і не є стороною у справі. Оскільки вказаний договір не містить положень стосовно врахування суми боргів за оплату комунальних послуг, утворених на час укладання договору, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення витрат на утримання спірної квартири, оскільки позивачі з часу набуття у власність і до виселення з квартири проживали у ній і відповідно споживали певні комунальні послуги, у звязку з чим здійснювали їх оплату. Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає необхiдним стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачів понесені судові витрати у справі - судовий збір в сумі 2710 грн. 32 коп. На підставі ст. ст. 10, 11, 60, 61, 82, 131, 209, 212 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 16, 203, 215, 216, 330, 386 - 388, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 63, 65 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: partial