Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

28 серпня 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, обладнання, які були використані для будівництва житлового будинку загальною вартістю 413043грн., за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з вересня 1997 року вона разом із відповідачем [PERSON] проживали однією сім`єю. 17.10.1998 між ними був зареєстрований шлюб. Подружжя мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу за спільні гроші подружжя було придбано меблі, побутову техніку, електроприлади тощо. 27 липня 2005 року відповідачу [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000га, за адресою [ADDRESS] . 19.04.2006р. рішенням Красносільської сільської ради наданий дозвіл на будівництво житлового будинку за вказаною адресою. В період зареєстрованого шлюбу на спільні кошти подружжя на зазначеній земельній ділянці почали будувати жилий будинок. В 2009 році мали намір поставити у будинку вікна, обладнати вбиральню, жилу кімнату і перейти в будинок жити. Однак, із-за відсутності взаєморозуміння з відповідачем її шлюбні відносини були припинені. В серпні 2009 року позивачка разом із дітьми перейшла проживати до своєї матері [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . 17 червня 2010 року шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. Будинком, розташованим за адресою [ADDRESS] , користується відповідач, а їй з дітьми перешкоджає користуватися ним. У зв`язку із тим, що будівництво не завершено, житловий будинок не прийнятий до експлуатації (його готовність відповідно до Висновку експерта від 30.08.2012 року склала 67%), позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] будівельні матеріали, обладнання, які були використані для будівництва житлового будинку вартістю 413043грн. за адресою [ADDRESS] , та визнати за нею - [PERSON] право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, обладнання, вартістю 206521грн., які були використані при будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, 20.02.2014р. подав зустрічну позовну заяву, в якій просив зобов`язати [PERSON] повернути йому телевізор «Соні», вартістю 4000,00грн. за золотий ланцюжок, вартістю 3000,00грн, що еквівалентно 375 доларам США на день придбання. У зв`язку із необхідністю встановити ринкову вартість будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, виробів та конструкцій, з яких складається незакінчений будівництвом жилий будинок по [ADDRESS] , ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.05.2014 року було призначено будівельно-технічну експертизу. У зв`язку із недостатністю матеріалів для проведення експертизи, неможливістю їх надання ні позивачем, ні відповідачем, проведення будівельно-технічної експертизи неодноразово переносилося. На останню ухвалу суду від 15.05.2017 року, якою призначалося проведення судової будівельно-технічної експертизи та ставилися наступні питання: «1. Яка ринкова вартість, з урахуванням зносу, будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, виробів та конструкцій, з яких складається незакінчений будівництвом жилий будинок під літ. «А», надвірних споруд: літ. «Б»-сарай, літ. «В»-вбиральня, літ. «Г»-гараж, з урахуванням підвалу літ. «пдА», що розташовані по [ADDRESS] ? Ринкову вартість визначити всіх будівель та об`єктів, які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] , та зазначені в технічному паспорті, виготовленому Комінтернівським РБТІ 20.11.2011 року. 2.Вартість конструктивних елементів будинку: фундаменти, стіни, перекриття, покрівля т.і. визначити без врахування вартості будівельно-монтажних робіт, що пов`язані з їх зведенням», судовим експертом повідомленням № 17-2680 від 06.11.2017 року було надано відповідь про неможливість виконання експертизи за матеріалами справи. 15 січня 2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання повернути визначене майно, було поновлено. Позивач за первісним позовом - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та дату засідання була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та ухвалення заочного рішення, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та дату слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 статті 247 Цивільного процесульного кодексу України. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, підлягає частковому задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання повернути визначене майне - не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що 17 жовтня 1998 року був укладений шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (до укладення шлюбу [PERSON] ), про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 891. Свідоцтво про шлюб (повторне) видане Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 30 липня 2009 року, серія [NUMBER] . В період шлюбу у подружжя [PERSON] народилися двоє дітей: 03 серпня 1999 року дочка [PERSON] та 08 червня 2005 року син - [PERSON] . Висновком Красносільського сільського голови від 10.02.2005року за № 19Кр-21-50 [PERSON] погоджено відведення у власність земельну ділянку площею 0,1000га, в т.ч. ріллі - 0,1000га в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Красносільської сільської ради за рахунок земель житлової або громадської забудови. 29 липня 2005 року відповідачу [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000га, яка розташована на території Красносільської сільської ради в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки 5122782600:03:001:0168. Рішенням № 116 Виконавчого комітету Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 19 квітня 2006 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарчих будівель в [ADDRESS] . 27 травня 2007 року [PERSON] виданий Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, реєстраційний № [NUMBER] . 12 серпня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 318 від 12.08.2020 року, свідоцтво про розірвання шлюбу видане 12.08.2010року, серія [NUMBER] . Відповідно до Висновку № 102/23 судової будівельно-технічної експертизи від 30.08.2012року на земельній ділянці по [ADDRESS] , збудоване домоволодіння, а саме житловий будинок літ.А - двоповерхова кам`яна будівля з підвалом, готовність якого складає 67%, та господарчі споруди, готовність 47%. Відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок, виготовленого 20.11.2011року, інвентаризаційна вартість домоволодіння склала 413043грн. Саме із цієї суми виходила позивачка, визначаючи ціну позову - Ѕ вартості будівельних матеріалів. Згідно ст.176 Цивільно-процесуального кодексу України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна. Дійсна вартість майна підтверджується висновком суб`єкта оціночної діяльності, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно або балансовою довідкою юридичної особи. Інвентаризаційна вартість об`єкта нерухомості являє собою його відновну ціну з вирахуванням його зносу і зміни вартості на послуги, роботи та будівельні матеріали. Її вказують у технічному паспорті на об`єкт і спеціальній довідці за станом на день проведення оцінки. Вона включає в себе всі витрати на будівельні роботи, однак не враховує витрати, спрямовані на купівлю земельної ділянки та інші деталі. Інвентаризаційна вартість необхідна виключно для розрахунків в державних органах та істотно відрізняється від ринкових показників. Ринкова оцінка може відрізнятися від інвентаризаційної оцінки в кілька разів. З метою всебічного розгляду справи та враховуючи те, що для вирішення питання про ринкову вартість будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, виробів та конструкцій, з яких складається незакінчений будівництвом житловий будинок та надвірні споруди, розташовані за адресою [ADDRESS] , ухвалою суду від 21 травня 2014 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. З травня 2014 року по листопад 2017 року проведення експертизи неодноразово призупинялося, у зв`язку із витребуванням експертами додаткових документів та здійсненням відповідних дій. Так, 25 червня 2014 року (експертиза № 3170) було витребувано технічний паспорт та забезпечити доступ до об`єкта; 10 квітня 2015 року (експертиза № 1577/24) запропоновано сплатити рахунок на оплату вартості експертизи; 25 березня 2016 року (експертиза № 1577/24) експертом подано клопотання про уточнення, що саме розуміється під ринковою вартістю, з урахуванням зносу, будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, виробів та конструкцій, з яких складається незакінчений будівництвом житловий будинок та надвірні споруди. Повідомленням № 1577/24 від 15.08.2016 року судовим експертом було відмовлено в наданні експертного висновку через те, що інформації, яка міститься в документах, наявних в матеріалах справи, недостатньо для проведення експертизи. Судова будівельно-технічна експертиза по даній справі призначалася ухвалами суду 09.11.2016 року та 15.05.2017 року, але із-за ненадання доступу до об`єкту та ненадання додаткових документів, а саме: проектно кошторисної та виконавчої документації на будівництво, актів приймання робіт, актів списання будматеріалів, повідомленнями експертів № 5426/24 від 28.02.2017р. та № 17-2680 від 06.11.2017року повідомлялося про неможливість проведення експертизи за матеріалами справи. Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, у зв`язку із чим справа розглядається за наявними в ній доказами. Суд не погоджується з позицією відповідача за первісним позовом про відмову позивачеві за первісним позовом в задоволенні позову в повному обсязі, враховуючи наступне. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial