Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

26 травня 2016 року позивач поштою звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Вказував, що 25.11.2011 року між ним та [PERSON] укладено угоду № 383066 з метою отримання автомобіля марки ЗАЗ Forza, базової комплектації, через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак. [PERSON] належним чином виконував умови вказаної угоди і 27.09.2013 року одержав право на отримання автомобіля ЗАЗ Forza, який передано йому 21.10.2013 року. Також зазначав, що 14.10.2013 року позивач уклав договір поруки з [PERSON], за яким останній зобовязався відповідати перед кредитором за невиконання зобовязань передбачених угодою № 383066. Стверджував, що починаючи з жовтня 2014 року припинено сплату щомісячних внесків передбачених умовами угоди № 383066, внаслідок чого утворилась заборгованість, тому позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за угодою № 383066 від 25.11.2011 року в розмірі 251 557,57 грн., 3 773,36 грн. судового збору, а також з [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 689 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Позивач свого представника в судове засідання не направив, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій позов підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, останній в судовому засіданні від 05.12.2016 року надав пояснення по суті позову в яких відносно задоволення позову заперечував в повному обсязі, оскільки позивач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику, створив складну схему та ввів споживача в оману, крім того посилався на пропуск строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно копії свідоцтва ФК № 313 від 19.01.2012 року ТОВ «Авто Просто» зареєстровано як фінансову установу, про що прийняте розпорядження Держфінпослуг від 19.01.2012 року № 40, а 15.01.2013 року йому видано ліцензію на діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, строком дії з 15.01.2013 по 15.01.2018 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи. 25.11.2011 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] укладено угоду № 383066, разом з додатками № 1 та № 2 (а.с. 6-10). Для забезпечення виконання вищезазначеного договору, 14.10.2013 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] укладено договір поруки (а.с. 11). 23.10.2013 року [PERSON] зареєстрував за собою автомобіль ЗАЗ FORZA, реєстраційний номер [NUMBER], про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 23.10.2013 року (а.с. 12). 28.10.2013 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] укладено договір застави вищезазначеного автомобіля, для забезпечення вимог останнього по угоді № 383066 (а.с. 24). Згідно копії реєстру АП 2016_05, затвердженого генеральним директором ТОВ «Автоцентр на Кільцевій», станом на 29.04.2016 року роздрібна ціна на автомобіль ZAZ Forza для ТОВ «Автопросто» становить 211 500 грн. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що підставами виникнення зобовязань є договори або інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Приписами ч. 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, 25.11.2011 року, підписавши угоду № 383066 (далі Угода), позивач та [PERSON] уклали договір про надання послуг системи АвтоТак спрямованих на придбання автомобіля. Згідно положень ст. 1 Угоди її невідємними частинами є додаток № 1 та додаток № 2 до неї. Зі змісту ст. 7 Угоди встановлено, що вона набрає чинності з моменту її підписання і діє до моменту виконання обома сторонами всіх зобовязань передбачених нею. Також ст. 5 Угоди сторони домовились, що [PERSON] зобовязався виконувати зобовязання, передбачені Угодою, в порядку та строки, визначені в ній, зокрема: щомісячно сплачувати повні внески та сплачувати внески зі страхування автомобіля після його отримання. Повний внесок це щомісячний платіж, який складається з суми чистого внеску, щомісячного внеску в оплату послуг та щомісячного внеску в оплату страхового платежу, і підлягає сплаті в порядку та у строки визначені Угодою (п. 7 розділу 1 додатку № 2). Згідно п. 2.3 ст. 2 додатку № 2 до Угоди, [PERSON] зобовязався повністю сплатити повні внески згідно з графіком внесків, протягом перших 15 (пятнадцяти) календарних днів місяця. Графік внесків міститься в додатку № 1 до Угоди, згідно якого, [PERSON] мав сплатити плату за послуги повязані зі вступом до системи з урахуванням ПДВ, в сумі 2 974,32 грн., плату за послуги повязані з видачею автомобіля за системою з урахуванням ПДВ та 120 щомісячних внесків. Останні, відповідно до п. 2.1 ст. 2 додатку № 1 та № 2 до Угоди визначаються у відсотковому співвідношенні від поточної ціни автомобіля і становлять: 0,0833 % - щомісячний цілий чистий внесок, 0,5% - щомісячний внесок в оплату послуг та 0,065% - щомісячний внесок в оплату страхового платежу. Поточна ціна автомобіля це ціна автомобіля, яка встановлюється постачальником в останній робочий день кожного місяця та є основою для розрахунку розміру складових повних внесків та інших платежів, передбачених Угодою (п. 12 розділу 1 додатку № 2 до Угоди). Положеннями п. 2.7 ст. 2 додатку № 2 до Угоди встановлено, що у випадку, якщо повний внесок сплачено в розмірі, який не відповідає поточній ціні автомобіля, дійсній на момент сплати, учасник, який вже одержав право на отримання автомобіля, зобовязаний сплатити недоплачену частину внеску протягом строку дії графіка внесків за першою вимогою [PERSON]. Учасник, який ще не одержав право на отримання автомобіля, зобовязаний сплатити недоплачену частину внеску до моменту передачі автомобіля. Представник відповідача не заперечував, що [PERSON] відповідно до Угоди отримав автомобіль ЗАЗ Forza, реєстраційний номер [NUMBER], про що також свідчить копія свідоцтва про реєстрацію зазначеного транспортного засобу САТ409817 (а.с. 12). Також, з п. 10.1, п. 10.3 ст. 10 додатку № 2 до Угоди вбачається, що з моменту отримання автомобіля учасник зобовязується сплачувати, разом із щомісячним повним внеском, внесок зі страхування автомобіля, який перераховується відповідній страховій компанії згідно з договором страхування, що укладається [PERSON] від імені учасника на підставі повноважень, наданих Угодою. При цьому вказані внески підлягають сплаті в той самий строк, що і повні внески. Докази, які підтверджують сплату [PERSON], починаючи з жовтня 2014 року, повних платежів та внесків зі страхування автомобіля в матеріалах справи відсутні. Як встановлено судом, станом на 29.04.2016 року вартість автомобіля ZAZ Forza у постачальника для ТОВ «Автопросто» становить 211 500 грн. Розрахунок наданий в позовній заяві, відповідачем не спростовано, тому суд вважає, що заявлена заборгованість [PERSON] за Угодою у розмірі 164 197,66 грн. відповідає встановленим обставинам справи та підтверджена належними та допустимим доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Положеннями п. 14.11 та 14.12 ст. 14 додатку № 2 до Угоди передбачено, що у випадку прострочення виконання учасником, який отримав автомобіль, зобовязань зі сплати щомісячних внесків, [PERSON] має право вимагати сплати [PERSON] неустойки у вигляді штрафу - 5% від суми простроченого повного внеску та пені 0,5 % від суми кожного простроченого щомісячного повного внеску за кожен день прострочення, починаючи з 01 числа місяця, який настає через один календарний місяць від місяця, в якому виникло прострочення зобовязання до моменту повної оплати учасником прострочених повних внесків. Враховуючи вищезазначені пункти Угоди, суд дійшов висновку, що право на стягнення штрафу виникає у позивача на наступний день після прострочення платежів за ст. 2 Угоди, а право на пеню кожного дня починаючи з першого числа місяця, який настає через один календарний місяць від місяця, в якому виникло прострочення зобовязання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність становить один рік. Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане узгоджується з правовою позицією, що міститься в постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15. Системний аналіз ч. 3,4 ст. 267 ЦК України вказує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому законодавець не передбачив вимог щодо змісту та форми заяви про застосування строків позовної давності. В матеріалах справи наявний розрахунок штрафу на суму 3 068,95 грн. та пені в розмірі 84 300,96 грн., що становить 87 369,91 грн. за невиконання зобовязань за Угодою в період з 01.09.2014 року по 19.05.2016 року, доказів, які його спростовують в матеріалах справи відсутні. Разом з цим, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні в своїх запереченнях послався на пропуск позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення пені. Тому, зважаючи на заяву представника відповідача та враховуючи фактичні обставини справи та докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позивач має право на стягнення пеніза період з 26.05.2015 року до 19.05.2016 року в розмірі 74 854,48 грн. та штрафів в повному обсязі в сумі 3 068,95 грн., а всього 77 923,43 грн. Крім того, згідно ч. 1 ст. ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Як встановлено судом, для забезпечення Угоди 14.10.2013 року укладено договір поруки між позивачем та [PERSON]. Відповідно до п. 2.1 ст. 2 вказаного договору, порукою забезпечено виконання боржником зобовязань за Угодою, в тому числі виконання обовязків щомісячно сплачувати передбачені Угодою повні внески, які складаються з сум чистого внеску, внесків на оплату послуг та внесків в оплату страхового платежу, а також виконання обовязків по сплаті інших платежів передбачених Угодою. Відповідно до п. 4.4 статті 4 (припинення поруки) договору поруки від 14.10.2013 року, сторони погодили, що строк його дії становить 11 років з дня підписання даного договору. Приписами ч. 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов слід задовольнити частково та стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за Угодою № 383066 в розмірі 164 187,66 грн., штрафу в сумі 3 068,95 грн. та пені у розмірі 74 854,48 грн., а всього 242 111,09 грн. Разом з цим, суд зазначає, що заперечення представника відповідача [PERSON] про нечесну підприємницьку діяльність з боку позивача є неприйнятними, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами. Крім того, сторони є вільними в укладенні будь-яких договорів, а відповідно до умов Угоди [PERSON] засвідчив факт ознайомлення та розуміння всіх її умов, а також відсутність будь-яких застережень щодо змісту цієї угоди. Враховуючи відсутність встановлених в судовому засіданні істотних обставин в розумінні вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, перевищення розміру неустойки відносно розміру збитків та будь-яких заяв про зменшення розміру неустойки, суд вважає про неможливість застосування положень цієї правової норми. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В матеріалах справи наявні платіжне доручення № 2032 від 20.05.2016 року, згідно якого позивач сплатив 3 773,36 грн. судового збору за подачу позовної заяви та платіжне доручення № 2031 від 20.05.2016 року про сплату 689 грн. судового збору за забезпечення позову. Згідно розяснень наданих в п. 35 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справ» від 17.10.2014 року № 10 солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Відтак, суд вважає, що з відповідачів слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 3 631,67 грн. за подачу позовної заяви, стягнувши з кожного з них по 1 815,83 грн., а також стягнути з [PERSON] на користь позивача 689 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, що полягало у забороні вчиняти дії щодо відчуження належного [PERSON] автомобіля.

Outcome: partial