Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

28.03.2017 року ТОВ «АГРОФІРМА»ГЕРМЕС» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з нього грошову компенсацію за втрату майна, що знаходилося на відповідальному зберіганні в сумі 15480,00 грн., неустойку в сумі 28251,00 грн. та судові витрати по справі. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 13.03.2014 року між ТОВ «АГРОФІРМА»ГЕРМЕС», виробником органічних добрив, та ФОП [PERSON] було укладено договір відповідального зберігання №1 (далі Договір), за яким «АГРОФІРМА»ГЕРМЕС» передала добрива марки Гумисол прима 01 зернові 100 літрів 3960,00 грн., добрива марки Гумисол прима 04 олійні 100 літрів, добрива марки Гумисол прима 03 кукурудза 100 літрів 4140,00 грн., добрива марки Гумисол наливом прима 100 літрів 3510 грн., на загальну суму 15 480 грн. 00 коп., на зберігання ФОП [PERSON] Факт передачі майна підтверджується актом прийому-передачі № 1 від 13 березня 2014 року. Відповідно умов Договору відповідач має повернути майно по першій вимозі позивача. ТОВ «АГРОФІРМА»ГЕРМЕС» неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути майно, але відповідач ухилявся від обовязку щодо повернення майна, спочатку посилаючись на бойові дії на території м. Краматорська, а потім на втрату майна. 04.03.2016 року ТОВ «АГРОФІРМА»ГЕРМЕС» направило відповідачу вимогу про повернення майна або сплати його грошової компенсації у разі його втрати. Але відповідач після отримання 10.03.2016 року вимоги, майно не повернув і не звертався до них з питань врегулювання цього спору. Відповідно до п. 4.1 Договору Зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з дати передачі на зберігання і до дати повернення Поклажодавцю. У випадку знищення або ушкодження майна, яке зберігається, або його частини, Зберігач повинен за свій рахунок повернути Поклажодавцю рівну кількість аналогічного майна в належному стані або компенсувати вартість знищеного або ушкодженого майна. Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у випадку не повернення майна Поклажодавцю за першою вимогою, Зберігач повинен виплатити Поклажодавцю неустойку у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожен день затримки. З моменту отримання вимоги (10.03.2016 р.) пройшло 365 днів. 0,5 % від 15\~480 грн = 77,4 грн. / день, що разом становить: 365 х 77,4 = 28\~251 грн.00 коп. За вказаних підстав позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за втрату майна, що знаходилося на відповідальному зберіганні у сумі 15480,00 грн., неустойку у сумі 28251,00 грн. та судові витрати по справі. 29.05.2017 року від представника відповідача адвоката [PERSON] надійшли заперечення на позов, в яких він вважає, що позов задоволенню не підлягає з тих підстав, що відповідно до наданої копії договору відповідального зберігання №1, договір між сторонами укладений 13.03.2014 року, в той час як у ньому зазначений строк його дії до 31.12.2013 року, тобто строк його дії договору закінчився ще до його підписання. Це свідчить про незаконність договору і усі інші дії по вказаному договору не можуть бути визнані законними, так як договору не існувало. До 2014 року між сторонами були відповідні договірні відносини, але з лютого 2014 року у звязку з відмовою з боку позивача від продовження співпраці [PERSON] почав процедуру закриття підприємницької діяльності і з цього часу ніяких відносин між ними не було. Ще в січні 2014 року відповідач підписав акт прийому-передачі товару, який був направлений позивачу. Позивач в свою чергу повинен був, якщо вони договорились, передати вказаний підписаний акт прийому-передачі разом з товаром і договором, який [PERSON] підписував при отриманні товару, і один екземпляр залишав собі, а другий залишався у позивача. На момент заповнення акту ніякого договору не було, а видаткова накладна, яка надається позивачем як доказ, не містить підпис представника позивача та печатки, і відповідачем не підписувалась, не вказано номер договору та дату на накладній, не відомо про яке замовлення йде мова. За таких умов вважає вимоги позивач безпідставними і просить відмовити в задоволенні позову. 12.06.2017 року представник позивача подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи видаткової накладної №ГС0314/002 від 14.03.2014 року та договору відповідального зберігання №1 від 13.03.2014 року, так як відповідач вважає, що підпис у вказаних документах зроблений не ним. 12.06.2017 року ухвалою суду по справі була призначена судова почеркознавча експертиза. Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. [PERSON] повідомив суд листом №11595 від 29.08.2017 року про залишення експертизи без виконання у звязку з несплатою рахунку вартості робіт по проведенню експертизи відповідачем. 08.02.2018 року представник відповідача адвокат [PERSON] подав клопотання про закриття провадження у справі у звязку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як відповідальне зберігання майна, що є власністю ТОВ»АГРОФІРМА»ГЕРМЕС», реалізовувалося в рамках здійснення ФОП [PERSON] своєї підприємницької діяльності, тобто між сторонами відбувалися господарські правовідносини. Ухвалою суду від 08.02.2018 року провадження по справі було закрито і позивачу розяснено, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції Господарського суду Харківської області. Постановою апеляційного суду Харківської області від 20.08.2018 року ухвала Красноградського районного суду Харківської області від 08.02.2018 року була скасована і справу направлено до того ж суду для продовження розгляду. Підставою для скасування ухвали є те, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП [PERSON] припинив свою діяльність 07.05.2014 року, отже спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 21.11.2018 року відповідач подав до суду заяви про застосування до вимог позивача строків позовної давності, так як строк дії договору відповідального зберігання № 1 закінчився 31.12.2013 року, а позивач звернувся до суду 28.03.2017 року. При цьому строк придатності добрив для використання встановлено у 18 місяців, що також свідчить про те, що з 14.09.2015 року вказаний товар не придатний для використання і саме ця дата є межою строку придатності і строк позовної давності сплинув 14.09.2015 року. Представник позивача адвокат [PERSON] в своїх письмових поясненнях зазначив, що твердження відповідача про те, що договору між ТОВ «АГРОФІРМА «ГЕРМЕС» та ФОП [PERSON] №1 від 13 березня 2014 року не існувало не відповідають дійсності, так як матеріалах справи знаходиться оригінал договору, який підписаний обома сторонами, що підтверджує його дію, а факт передачі майна підтверджується актом прийому-передачі № 1 від 13 березня 2014 року, підписаний обома сторонами. Видаткова накладна № ГС0314/002 від 14.03.2014 р., підписана ФОП [PERSON], що свідчить про доставку майна до місця зберігання. Нажаль позивачем була допущена помилка в написанні дати закінчення дії даного договору, так як фактично договір було складено та підписано 13 березня 2014 року. Також відповідач стверджує, що домовленості, які були між позивачем та відповідачем здійснювались тільки до лютого 2014 року, але це не відповідає дійсності так як Договір № 1 був укладений 13 березня 2014 року. Також слід звернути увагу, що відповідно до п. 7.2 даного договору «У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за тридцять днів до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на строк один календарний рік». Таким чином відповідно до п. 7.2 даного договору строк позовної давності не може бути застосовано, так як дія цього договору закінчилося 31 грудня 2014р. , тому ствердження відповідача, що до того, що строк позовної давності сплинув не відповідає дійсності. Є помилковими твердження відповідача і щодо застосування строків спеціальної позовної давності, так як ст.258 ЦК України передбачений вичерпний перелік видів вимог для яких може встановлюватись спеціальна позовна давність, і вимоги за даним позовом в даній статті не вказані, а відповідальність за втрату речі, прийнятої на зберігання, виникає на загальних підставах. Крім того, відповідно до п. 2.1.2 договору відповідач повинен був повернути майно позивача із закінченням терміну його зберігання, однак відповідач грубо порушив умови даного договору. Також відповідно до п. 2.1.2. Даного договору Зберігач зобовязаний повернути майно Поклажодавцю по першій вимозі. Як видно з оригіналу письма ТОВ «Агрофірма «Гермес» до ФОП [PERSON] вих. №214 від 04.03.2016р. позивач вимагав відповідача повернути надане згідно договору майно, однак відповідач на це звернення не відреагував. За таких обставин відповідач порушив умови договору і має відшкодувати завдані збитки. \~В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові і наданих поясненнях. \~ \~ \~ \~Згідно заяви відповідача від 21.11.2018 року, [PERSON] вказав, що ним подані заяви про застосувагня строку позовної давності, тому просить їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі ( а.с. 205а). \~\~\~\~\~\~ Вислухавши представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до такого висновку. \~\~Судом встановлено, що між ТОВ «АГРОФІРМА «ГЕРМЕС» та ФОП [PERSON] 13 березня 2014 року був укладений договір відповідального зберігання №1(далі Договір) (а.с.8-9). Згідно з цим договором ТОВ «АГРОФІРМА «ГЕРМЕС» передало майно: добрива марки Гумисол прима 01 зернові 100 літрів 3960,00 грн., добрива марки Гумисол прима 04 олійні 100 літрів, добрива марки Гумисол прима 03 кукурудза 100 літрів 4140,00 грн., добрива марки Гумисол наливом прима 100 літрів 3510 грн. на загальну суму 15 480 грн. 00 коп. на зберігання ФОП [PERSON] Відповідно до п. 3.1.1. Даного договору Поклажодавець зобовязаний надати Зберігачу майно в день підписання цього договору. Відповідно до п. 7.1 Даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами. Факт передачі майна підтверджується актом прийому-передачі № 1 від 13 березня 2014 року, підписаний обома сторонами (а.с.5), а також видатковою накладною № ГС0314/002 від 14.03.2014 р., яка підписана ФОП [PERSON], що свідчить про доставку майна до місця зберігання (а.с.7). Твердження відповідача про те, що договору між ТОВ «АГРОФІРМА «ГЕРМЕС» та ФОП [PERSON] №1 від 13 березня 2014 року не існувало, що домовленості, які були між ними здійснювались тільки до лютого 2014 року спростовуються вищевказаними документами, які підписані сторонами. Заперечення відповідачем свого підпису на вищезазначених документах не підтверджуються жодними доказами. Призначена судом на вимогу відповідача судова почеркознавча експертиза проведена не була у звязку із несплатою її вартості відповідачем, а тому ці твердження є безпідставними. Суд погоджується з представником позивача, що була допущена помилка в написанні дати закінчення дії спірного договору між ТОВ «АГРОФІРМА «ГЕРМЕС» та ФОП [PERSON] від 13 березня 2014 року, так як фактично договір було складено та підписано 13 березня 2014 року, і в цей день відбулася передача майна відповідно до п.3.1.1. Договору. У п. 7.2 даного договору також зазначено, що у випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за тридцять днів до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на строк один календарний рік. Відповідач зазначає, що позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права чи інтересу. Суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з таких підстав. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Дія спірного договору закінчилася 31 грудня 2014 р., а до суду позивач звернувся 28.03.2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Суд вважає помилковими твердження відповідача щодо застосування до вимог позивача строків спеціальної позовної давності в один рік. Так ст.258 Цивільного кодексу України передбачений вичерпний перелік видів вимог для яких може встановлюватись спеціальна позовна давність, а саме до вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені); про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації, про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу). Вимоги позивача ніяким чином не стосуються вимог у звязку з недоліками проданого товару, на що посилається відповідач, так як між сторонами був укладений договір відповідального зберігання, а тому строки позовної давності не спливли. Відповідно до п. 2.1.1. Зберігач зобовязаний прийняти всі необхідні міри для забезпечення зберігання майна в належному стані в період дії цього договору. В пункті 2.1.2. Договору вказано, що Зберігач несе відповідальність за втрату або ушкодження майна Поклажодавця, що знаходиться у нього, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту одержання майна від Поклажодавця до закінчення терміну його зберігання. Відповідно до п. 2.1.3. Даного договору Зберігач зобовязаний повернути майно Поклажодавцю по першій вимозі. Як вбачається з листа ТОВ «Агрофірма «Гермес» до ФОП [PERSON] вих. №214 від 04.03.2016р. позивач вимагав відповідача повернути надане згідно договору майно позивача (а.с.10), однак відповідач на це звернення не відреагував, майно не повернув. Згідно зі ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Відповідно до ст.938 ЦК України зберігач зобовязаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Статтею 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобовязаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Відповідно до ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). У статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідач прийняв на відповідальне безвідплатне зберігання майно позивача -добрива на загальну суму 15480,00 грн., вказане майно на вимогу позивача не повернув, чим порушив умови договору, внаслідок чого повинен відшкодувати позивачу грошову компенсацію за втрачене майно в розмірі 15480,00 грн. Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у випадку не повернення майна Поклажодавцю за першою вимогою, Зберігач повинен виплатити Поклажодавцю неустойку у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожний день затримки. Суд погоджується з розрахунками позивача щодо розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача. Так з моменту отримання вимоги про повернення майна 10.03.2016 р. пройшло 365 днів і 0,5 % від 15\~480 грн становить 77,4 грн. в день, а сума неустойки за 365 днів складає 28\~251,00 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 1600,00 грн. та витрати за надання правової допомоги в сумі 10300,00 грн., відповідно до наданого представником позивача розрахунку. \~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved