Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

27.11.2013 р. [PERSON] звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» про скасування заборони відчуження транспортного засобу (а.с. 3-3 об.). Під час судового розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги (а.с. 89-90, 173-176, 183-186). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в редакції заяви від 26.09.2014 р. (а.с. 183-186), просить: - визнати припиненим зобов'язання [PERSON] перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором №05006944904 від 03.09.2008 р.; - визнати припиненою заставу автомобіля «Hyundai Accent», 2008 р. випуску, р/н [NUMBER] за договором застави №05006944904 від 03.09.2008 р.; - визнати недійсним п. 2.2. та 2.3 кредитного договору №05006944904 від 03.09.2008 р.; - застосувати двосторонню реституцію та зобов'язати ТОВ «Кредитні ініціативи» сплатити [PERSON] 13744,40 грн. надмірно стягнених коштів за кредитним договором; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] в позовній заяві, письмових поясненнях (а.с. 57, 119) та у виступі в судовому засіданні посилається на ті обставини, що у період з 10.10.2008 р. по 30.08.2013 р. вона внесла 60 платежів на загальну суму у 116224,40 грн., чим виконала договір між нею та ТОВ «ПростоФінанс» від 03.09.2008 р. у повному обсягу, однак відповідач не визнає припиненим зобов'язання за кредитним договором та договором застави, необґрунтовано нараховує заборгованість за збільшеною відсотковою ставкою в односторонньому порядку без її згоди та повідомлення. Крім того, позивач посилається на те, що п.п. 2.2, 2.3 кредитного договору є несправедливими та суперечать законодавству, принципу добросовісності, що за вказаними пунктами вона сплатила за неіснуючі послуги кредитної організації 13744,40 грн. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутності (а.с. 58, 63, 72, 203) та письмові заперечення (а.с. 43-44, 148-152, 201-202, 203, 219-220), із яких слідує, що відсутні підстави для визнання кредитного договору частково недійсним, що позивач пропустила строк на оскарження умов кредитного договору і що сторона відповідача просить застосувати позовну давність до цієї вимоги; що позивач була належним чином повідомлена і про перехід права вимоги до нового кредитора, і про умови кредитування, про підвищення процентної ставки; що на даний час у позивача існує заборгованість за кредитним договором від 03.09.2008 р. Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та правовідносини. 03.09.2008 р. між позивачем та ТОВ «ПростоФінанс» було укладено кредитний договір (а.с. 6-8), згідно якому [PERSON] отримала кредит у сумі 80400 грн. на термін до 10.09.2013 р. для придбання автомобіля. В якості забезпечення зобов'язань позичальника за цим кредитним договором було укладено договір застави (а.с. 10-12). Умови кредитування викладені у розділі 2 кредитного договору №05006944904 від 03.09.2008 р. (а.с. 6-8). Пунктами 2.2., 2.3 передбачені комісії: разова - в розмірі 1,5 % від початкової суми кредиту, щомісячна за управління кредитом - в розмірі 0,26 % від початкової суми кредиту. Позивач заявила вимоги про визнання недійсними п.п. 2.2, 2.3 кредитного договору 26.09.2014 р. Після надходження заяви сторони відповідача про застосування наслідків порушення строку позовної давності позивач пояснила, що вважає цей строк не пропущеним, т.я. про порушення прав їй стало відомо безпосередньо перед зверненням до суду. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тривалість позовної давності встановлено ст.ст. 257, 258 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонам вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Суд вважає, що позивач пропустила зазначений строк, т.я. з дня підписання кредитного договору, ознайомлення з умовами надання споживчого кредиту (п. 9.9 кредитного договору) вона мала об'єктивну можливість зробити висновок про факт порушення її прав. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач виконувала зобов'язання за графіком від 03.09.2008 р. (а.с. 9), де у п.п. 4, 5 зазначені платежі по комісіям; що позивач не скористалась правом, передбаченим ч. ст. 1056 ЦК України, щодо відмови від одержання кредиту. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Із постанови Верховного Суду України №6-63 цс12 від 11.07.2012 р. слідує, що оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, то правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні. За таких обставин відсутні підстави для задоволення п.п. 5, 6 позову (а.с. 186) відносно визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення 13744 грн. Докази на а.с. 91-96, 104-106, 154-162 підтверджують, що 18.05.2012 р. було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ПростоФінанс» відступило своє право вимоги за кредитним договором з [PERSON], про що позичальника було сповіщено 05.07.2012 р. Згідно п.9.4 кредитного договору кредитодавець вправі без обмежень уступати будь-які свої права за цим договором (а.с. 8). Таким чином, відповідно до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України була здійснена заміна кредитора у зобов'язанні. Пунктом 2.8.3 кредитного договору встановлено, що у відповідності до Цивільного кодексу України сторони домовились, що розмір процентної ставки за кредитним договором може бути змінено в сторону збільшення у випадку, якщо середньоарифметичне значення курсу національної валюти України по відношенню до долара США, встановленого Національним банком України, протягом 1 (одного) місяця зросте більш ніж на 3 % в порівнянні з курсом національної валюти до долара США, встановленого Національним банком України на момент укладення кредитного договору; що при цьому кредитодавець має право відповідно змінити розмір відсоткової ставки за користування кредитом; у випадку зміни розміру процентної ставки кредитодавець надсилає позичальнику поштове повідомлення про відповідну зміну розміру процентної ставки за кредитом та новий графік платежів, в якому визначаються щомісячні платежі, розраховані за новою процентною ставкою; що кредитодавець надсилає зазначене письмове повідомлення та новий графік платежів рекомендованим листом за адресою позичальника; що відправлення кредитодавцем повідомлення на адресу позичальника, зазначену в договорі, вважається належним повідомленням позичальника щодо встановлення нового розміру процентної ставки за кредитом та новим графіком платежів; що на протязі 10 календарних днів з урахуванням трьох днів поштового пробігу з направлення позичальнику кредитодавцем повідомлення позичальник має право повідомити письмово кредитодавця про свою незгоду із розміром нової процентної ставки за кредитом; що неотримання кредитодавцем повідомлення про незгоду позичальника вважається наданням позичальником згоди на зміну процентної ставки за кредитним договором та на відповідну зміну графіку платежів (а.с. 6 об.). При вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12.12.2008 р. №661-V1 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10.01.2009 р. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 р. (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, п. 28 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). З урахуванням постанови Верховного Суду України №6-89 цс 12 від 26.09.2012 р. суд вважає, що в зв'язку з тим, що умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури сповіщення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12.12.2008 р. №661. Копія наказу (а.с. 51, 103, 113) свідчить, що рішення про зміну розміру процентної ставки банком було прийнято 08.12.2008 р. На підставі цього наказу був складений 26.12.2008 р. новий графік платежів (а.с. 49-50, 109-110). Банк направив [PERSON] письмове повідомлення про збільшення розміру процентної ставки (а.с. 47-48, 107-108). Копія поштового повідомлення на а.с. 45-46, 111-112 свідчить про отримання [PERSON] вказаного повідомлення і нового графіку платежів. Відповідач не довела обґрунтованість своїх доводів щодо того, що підпис отримувача виконаний не нею, а іншою особою. Сторони визнали, що позивачем сплачено за кредитним договором 116224,40 грн. згідно квитанцій (а.с. 17-25) та розрахунків (а.с. 26, 65). Розрахунок відповідача на а.с. 64, 114 підтверджує, що на час розгляду справи заборгованість позивача перед відповідачем складає 9744,34 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні достатні підстави для задоволення позовних вимог, зазначених у п.п. 3, 4, 7 (а.с. 186), відносно визнання припиненими зобов'язань [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, договором застави та стягнення судових витрат. При цьому суд бере до уваги положення, встановлені ст. ст. 526, 626-629, 1054-1056-1 ЦК України, ст. ст 79, 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed