Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

26 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права на земельну частку (пай). В позовній заяві зазначає, що з 01.09.1981 року по даний час вона працює вчителем ЗОШ І-ІІ-ІІІ ступенів в селі Павлів Радехівського району Львівської області. Згідно ст. 6 Земельного кодексу України в (редакції 1992 року) та у відповідності до п.п.3.4.7 Указу Президента України «Про порядок надання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року, позивач, як працівник освіти, відноситься до числа осіб, зайнятих у соціальній сфері і має право на середню земельну частку (пай) із вільних земель резервного фонду на території Павлівської сільської ради. Однак, при розпаюванні земель Павлівською сільською радою, частина вчителів школи, в тому числі і вона, з невідомих їй підстав не була включена у списки осіб соціальної сфери на приватизацію землі. На її неодноразові звернення Павлівська сільська рада не реагувала, а 20.12.2018 року рішенням №8 двадцять п`ятої сесії, сьомого скликання у наданні їй земельної ділянки відмовлено з тих мотивів, що розпорядником земельних ділянок за межами населеного пункту є Держгеокадастр у Львівській області, а вільні земельні ділянки в межах населеного пункту для розпаювання відсутні. Посилання відповідача на відсутність вільних земельних ділянок не відповідає дійсності, оскільки у листі на її звернення від 18.12.2018 року зазначено, що на території Павлівської сільської ради є вільна земельна ділянка орієнтованою площею 10 га. Крім цього, у відповідь на її звернення відділ у Радехівському районі Головного Управління Держгеокадастру у листі від 04.02.2019 року повідомив, що підставою для виділення земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської ради, або рішення суду. Згідно з рішенням Павлівської сільської ради від 14.02.1994 року затверджена середня земельна частка (пай) по Павлівській сільській раді в розмірі - 2,44 га. Враховуючи вказані обставини, просить встановити, що позивач має право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду на території Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зобов`язати відповідача надати їй земельну частку (пай) в розмірі 2,44 га, та видати на її ім`я сертифікат, який посвідчує таке право (а.с.4-5). 22 жовтня 2019 року представник відповідача Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області подав до суду відзив на позовну заяву про визнання права на земельну частку (пай) від 26.02.2019 року, просить застосувати до позову [PERSON] до Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права на земельну частку (пай) позовну давність, оскільки позивач знала або могла дізнатися про порушення свого права не включення її до списку осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) з рішення Радехівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2005 року у справі № 2-536/05, тобто з 06.12.2005 року, та в зв`язку з цим просить у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.20-21). Ухвалою судового засідання від 16.01.2020 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Головне управління Держгеокадастру у Львівській області (а.с.42). 02 березня 2020 року до суду надійшли доповнення до позовної заяви, згідно з якими сторона позивача просить, окрім іншого, доповнити резолютивну частину вимогою про те, що Рішення №8 двадцять п`ятої сесії сьомого скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області про відмову [PERSON] у наданні земельної частки (паю) скасувати (а.с.49-50). 18 березня 2020 року представник відповідача надав суду доповнення до відзиву на позовну заяву, зокрема зазначив, що в доповненні до позовної заяви від 28.02.2020 року представник позивача мотивує позовну вимогу про скасування рішення № 8 двадцять п`ятої сесії сьомого скликання Павлівської сільської ради про відмову позивачу у надання земельної частки (паю) тим, що відсутність вільних земель не відповідає дійсності і суперечать листу Павлівської сільської ради від 18.12.2018 року № 516 про наявність вільних земельних ділянок орієнтовною площею 10 га, 9,4 га і 5,1 га. Таке твердження представника позивача не відповідає дійсності, оскільки в листі Павлівської сільської ради від 18.12.2018 року № 516 відповідач зазначив, що земельні ділянки орієнтовною площею 10 га, 9,4 га і 5.1 га є землями державної форми власності. Просить суд відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги (а.с.51-51 зворот). Ухвалою судового засідання від 04 січня 2021 року замінено відповідача у цивільній справі №541/292/19 з Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області на Радехівську міську раду Львівської області (а.с.80-81). Позивач в судове засідання не з`явилася подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує повністю, не заперечує щодо заочного розгляду справи, та просить судові витрати не стягувати із відповідача (а.с.94). Представник відповідача - Радехівської міської ради Львівської області - в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, рішення суду прийняти на розсуд суду (а.с.95-96). Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Львівській області - в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав (а.с.46,48,57,65,68,74,77,82,85). Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [PERSON] працює вчителем ЗОШ І-ІІ-ІІІ ступенів с.Павлів Радехівського району Львівської області з 01.09.1981 року по даний час, що підтверджується довідкою №90 від 19.12.2018 року (а.с.8). Із відповіді Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області вих.№520 від 18.12.2018 року на звернення [PERSON] , вбачається що, згідно проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського кооперативу ім. Л.Українки Павлівської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області є вільна земельна ділянка орієнтовною площею 10 га; земельна ділянка орієнтовною площею 5,1 га., частково надана в користування згідно по господарської книги (для більш точного визначення площі необхідно провести інвентаризацію даного масиву); земельна ділянка орієнтовною площею 9,4 га., не надана у власність та користування (для більш точного визначення площі необхідно провести інвентаризацію даного масиву) (а.с.12). 20 грудня 2018 року Рішенням №8 25 сесії 7 скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області відмовлено у виділенні земельних часток-паїв [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вчителям ЗОШ І-ІІ-ІІІ ст. с. Павлів, оскільки розпорядником земельних ділянок державного значення за межами населеного пункту являється Держгеокадастр у Львівській області. Вільні земельні ділянки в межах населеного пункту сільськогосподарського призначення для надання земельних часток-паїв відсутні (а.с.10). 08 квітня 2019 року Рішенням XVIII сесії VII скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області №14 відмовлено [PERSON] у включенні в списки на одержання середньої земельної частки (паю) із земель резервного фонду на території Павлівської сільської ради, оскільки розпаювання земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Л.Українки було завершене, списки сформовані та затверджені в 1998 році Головою Радехівської районної державної адміністрації (а.с.19). У відповідь на звернення позивача відділ у Радехівському районі Головного Управління Держгеокадастру у листі від 04.02.2019 року повідомив, що підставою для виділення земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської ради, або рішення суду (а.с.13). Рішенням XVII сесії ХХІ скликання Павлівської сільської Ради народних депутатів Радехівського району Львівської області від 14.02.1994 року, затверджено середню земельну частку по Павлівській сільській Раді народних депутатів в розмірі 2,44 га (а.с.93). Рішенням Павлівської сільської ради ХІ сесії ХХІІ скликання від 06 червня 1997 року, сільською радою вирішено виділяти в користування земельні ділянки, з врахуванням розміру земельних ділянок, якими особи вже користувалися, а також визначено виділення земельних ділянок різних площ в залежності від строку роботи в соціальній сфері (а.с.24-24 зворот). З копії рішення Радехівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2005 року по справі №2-536/05 вбачається, що суд, розглянувши справу за позовом прокурора Радехівського району до Павлівської сільської ради про часткове скасування рішення, вирішив підпункти 6.1, 6.2, 6.3 пункту 6 вищевказаного рішення Павлівської сільської ради ХІ сесії ХХІІ скликання від 06 червня 1997 року скасовано (а.с.26-26 зворот). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб`єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого оформлення на неї відповідних прав. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно п.п.16, 17 Перехідних положень ЗК України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Разом з цим, ст.25 та п.8 Перехідних положень ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Відповідно до ч.3 ст.57 Закону України «Про освіту» педагогічним працівникам, які працюють у сільській місцевості і селищах міського типу, а також пенсіонерам, які раніше працювали педагогічними працівниками в таких населених пунктах і проживають у них, мають право на безоплатне одержання у власність земельної ділянки в межах земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи чи організації, розташованих на території відповідної ради, із земель сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи чи організації, що приватизуються, або земель запасу чи резервного фонду, але не більше норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства. У відповідності до п.7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720/95 установлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі. Згідно з п.5 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720/95 видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація проводиться відповідною районною державною адміністрацією. Також, листом Державного комітету України по земельних ресурсах України «Про паювання земель колективної власності» від 18.10.2001року №14-17-2-Ко 700/5075 надано роз`яснення про те, що стосується пункту 4 ст.57 Закону України «Про освіту», яким визначено, що педагогічні працівники, які проживають у сільській місцевості, а також пенсіонери з їх числа, які раніше працювали в цих населених пунктах і проживають в них, мають право на одержання у власність земельної ділянки у розмірі середньої земельної частки, відповідно до чинного законодавства. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств (КСП) проводилось в Україні після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 р. № 1529/99. Порядок паювання земель був визначений Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. № 720/95, в п. 1 якого визначалось, що паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну ділянку (пай) підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка (форма сертифіката затверджена Постановою КМУ від 12.10.95 р. № 801), в якому вказується розмір паю в умовних кадастрових гектарах та його вартість. Таким чином, земельний пай - це тільки право на виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель, які належали КСП. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку, не може позбавити її права на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08.08,1995року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям» має бути надана із земель запасу. Узагальнюючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що у позивача немає іншого способу захисту порушених прав, суд робить висновки, що позовні вимоги про скасування Рішення №8 двадцять п`ятої сесії сьомого скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області про відмову [PERSON] у виділенні земельної частки (паю) та визнання за позивачем права на земельну частку (пай) площею 2,44 га в умовних кадастрових гектарах на території Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області із земель резервного фонду необхідно задовольнити. Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача видати на її ім`я сертифікат, який посвідчує право на земельну частку (пай), то за правилами п.5 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720/95 видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація проводиться відповідною районною державною адміністрацією. Таким чином, Радехівська міська рада Львівської області не має необхідних повноважень, вказані вимоги є безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству, а тому потрібно відмовити в їх задоволенні. Разом з тим, представником відповідача заявлено вимоги про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, відтак, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратити достовірність і повноту із плином часу (Рішення ЄСПЛ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, пункт 570). Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області із заявою про виділення земельних часток-паїв на території Павлівської сільської ради. 20 грудня 2018 року Рішенням №8 двадцять п`ятої сесії сьомого скликання Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області відмовлено [PERSON] у виділенні земельних часток-паїв, оскільки розпорядником земельних ділянок державного значення за межами населеного пункту являється Держгеокадастр у Львівській області та вільні земельні ділянки в межах населеного пункту сільськогосподарського призначення для надання земельних часток-паїв відсутні (а.с.10). Таким чином, позивачу з грудня 2018 року стало відомо про порушення її права відповідачем на одержання середньої земельної частки (паю) із земель резервного фонду на території Павлівської сільської ради. Так, позивач звернулася до суду з позовом у лютому 2019 року, тобто у встановлений цивільним законодавством строк, відтак заявлені вимоги представником відповідача про застосування наслідків позовної давності не підлягають до задоволення.

Outcome: partial