Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

28 жовтня 2016 року з позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернувся [PERSON]. В заяві викладено прохання визнати відповідачів такими, що втратили право користування приміщеннями будинку № 3, що знаходиться по вулиці Спортивній в с. Хомутець, Миргородського району Полтавської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить будинок № 3, що знаходиться по вулиці Спортивній в с. Хомутець, Миргородського району Полтавської області. Відповідачі являються колишніми членами його сімї, а саме : [PERSON], колишня дружина, [PERSON] - син, та [PERSON] - співмешканка сина. Відповідачі не проживають у будинку з 28 січня 2015 року, а проживають у [INFO]. Таким чином позивач посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування його будинком. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги. Суду пояснив, що перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 20.06.1986 року по 07.03.2006 року. До укладення шлюбу він уклав договір позики коштів із своїм батьком. На отримані в позику кошти у 1987 році придбав будинок № 3, що знаходиться по вулиці Спортивній в с. Хомутець, Миргородського району Полтавської області. Незважаючи на те, що будинок придбаний в період шлюбу з [PERSON], позивач вважає його особистою приватною власністю. З січня 2015 року відповідачі добровільно покинули житлове приміщення і майже два роки не проживають в ньому, не несуть витрат на утримання будинку. На даний час позивач вказує, що наявність реєстрації відповідачів у його будинку позбавляє його можливості організувати своє особисте життя та унеможливлює скористатись субсидією. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив позовні вимоги з підстав того, що будинок № 3, що знаходиться по вулиці Спортивній в с. Хомутець, Миргородського району Полтавської області не являється особистою приватною власністю позивача, а є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] так як придбаний в період їх шлюбу. І на його капітальний ремонт та утримання витрачені спільні кошти сімї, в тому числі і його особисті кошти та праця. [PERSON] не змогла приїхати та прийняти участь в судовому засіданні, однак вона заперечує факт особистої приватної власності позивача на будинок в якому вони зареєстровані та придбали в період шлюбу. Відповідач підтвердив факт того, що він з матірю та співмешканкою добровільно в січні 2015 року покинули житлове приміщення, однак дані дії вони вчинили на вимогу позивача, який створював умови для неможливого спільного проживання. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились. Про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надали. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, так як позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.06.86 року по 07.03.2016 року . В період шлюбу 18 червня 1997 року [PERSON] придбав на підставі договору купівлі - продажу будинок № 3, що знаходиться по вулиці Спортивній в с. Хомутець, Миргородського району Полтавської області. Відповідно до положення частини 1 статті 22 КпШС України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Тобто законодавством, яке діяло на момент укладення договору купівлі-продажу будинку, закріплена презумпція виникнення права спільної сумісної власності на набуття майна за час шлюбу. Суду не надано належних та допустимих доказів в підтвердження факту, що будинок № 3, що знаходиться по вулиці Спортивній в с. Хомутець, Миргородського району Полтавської області є особистою приватною власністю позивача по справі. Тому суд вважає, що відповідачка [PERSON] являється співаником будинку, а тому незважаючи не те, що добровільно в ньому не проживає з січня 2015 року, вона не може бути визнана такою, що втратила право на його користування з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 358 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників. Отже, у звязку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обовязок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. В тому числі при зверненні з позовом про визнання осіб, які зареєстровані в спільному будинку, такими, що втратили право користування ним . Як встановлено в ході судового розгляду співвласники будинку, яким є [PERSON] та [PERSON], не приймали спільного, узгодженого рішення про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратив право користування будинком. [PERSON] та [PERSON] дійсно не проживають у спірному будинку з січня 2015 року. Однак вони не втратили право користування ним, у тому числі права бути у ньому зареєстрованими, так як їх право користування житлом походить від права співвласника даного будинку, якою являється [PERSON]. Відповідно до положень ч. 4 ст. 156 та ст. 64 ЖК., відповідачі являється членом її сімї. Частиною 1 статті 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням з підстав передбачених статтею 405 ЦК України, так як згідно ч.3 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Outcome: dismissed