Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

28.01.2016 року позивач звернулася до суду в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про позбавлення батьківських прав. 11 лютого 2016 року на підставі ст. 45 ЦПК України до участі в справі в якості співпозивача вступила прокурор Слов»янської місцевої прокуратури Городницька А.І. В судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю, просили його задовольнити, посилаючись на те, що відповідач відсторонився від участі у вихованні та утриманні дитини, майже 10 років не виконує свої батьківські обов»язки та втратив психологічний контакт з сином, аліменти на утримання дитини не виплачує з листопада місяця 2013 року, взагалі не зустрічається та не спілкується з дитиною. Вважають, що така поведінка відповідача порушує права та інтереси неповнолітнього [PERSON], що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач [PERSON], місце проживання якого не відоме, перебуває у розшуку, про час та місце розгляду справи був попереджений в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України шляхом оголошення виклику у газеті «Урядовий кур»єр» № 22 від 04.02.2016 року. В судове засідання не з»явився з невідомої причини, будь-яких пояснень та заперечень суду не надав. Тому на підставі ст.168,224 ЦПК України за згодою позивачів суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутності відповідача в заочному порядку. Представник третьої особи [PERSON] вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню бо відповідач не приймає участі у вихованні та забезпеченні [PERSON], не цікавиться його успіхами та проблемами більше ніж 6 місяців без поважних причин. Місце проживання відповідача не відомо, психологічний контакт між відповідачем та дитиною втрачено. Неповнолітній [PERSON] суду показав, що він скільки себе пам»ятає проживає лише з мамою та перебуває на її утриманні. Відповідача не знає, ніколи з ним не зустрічався, бідь-якого спілкування з ним(телефоном, інтернетом) не має. Позивач створила йому всі умови для проживання та розвитку. В даний час позивач вийшла заміж, між ним та чоловіком позивача склалися гарні сімейні стосунки. Де саме знаходиться відповідач йому не відомо і не має до цього будь-якого інтересу. Свідок [PERSON] суду показала, що вона з позивачем проживають у сусідніх квартирах з дитинства і підтримують дружні стосунки. Деякий час у зв»язку зі створенням сім»ї з відповідачем [PERSON] не проживала поруч. Але після розлучення з відповідачем вже більше 10 років знову позивач проживає по-сусідству разом з сином. За весь вказаний час відповідач не приймав ніякої участі у вихованні [PERSON], [INFO], бо дитину не відвідує, з нею не спілкується, зі слів позивача їй відомо, що матеріальної допомоги сину не надає.Охарактеризувала її як ніжну, люблячу та відповідальну матір, яка створила сину гарні умови для проживання та навчання. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи суд встановив, що з 1998 по 2003 рік позивач та відповідач перебували у шлюбі(а.с.13). Від сумісного життя позивач та відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], яке видано відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області 06.11.2001 року(актовий запис № 172 від 06.11.2001 року) - а.с.12. Практично з моменту розпаду сім»ї, приблизно з 2003 року, і до теперішнього часу позвач та її неповнолітній син [PERSON], [INFO], проживають окремо від відповідача за адресою [ADDRESS], де були зареєстровані пізніше, лише в 2009 році, з відповідачем не спілкуються, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини в добровільному порядку відповідач не приймає, що в судовому засіданні знайшло підтвердження поясненнями позивача, неповнолітнього [PERSON], свідка [PERSON], а також матеріалами справи(а.с.18-19,26-27,29). Дитина навчається у Краснолиманській загальноосвітній шкоді 1-Ш ступенів № 2, яка знаходиться поруч з теперішнім її місцем проживання(а.с.28,30). На підставі рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04.03.2004 року відповідач зобов»язаний до сплати аліментів на користь позивача на утримання [PERSON], [INFO], але з листопада 2013 року по теперішній час свої обов»язки не виконує, ухиляється від виконання таких, у зв»язку з чим з 20.11.2014 року на підставі ухвали Краснолиманського міського суду Донецької області перебуває у розшуку і до теперішнього часу його місце знаходження не встановлено(а.с.17,38-39,53-54). Судом в результаті дослідження письмових доказів, та пояснень учасників процесу, у тому числі і неповнолітнього [PERSON], [INFO], встановлено, що дитина відповідача взагалі не пам»ятає та не знає, жодних стосунків з ним, навідь шляхом спілкування телефонним зв»язком чи через мережу Інтернету, не підтримує, з листопада 2013 року перебуває перебуває на повному забезпеченні позивача, яка створила йому гарні здорові умови для росту, виховання, отримання освіти, фізичного, духовного та морального розвитку(а.с.18-27,33,35). Позивач, яка працює, має постійний дохід та позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, виховує дитину у атмосфері любові та поваги до своєї сім»ї, родини, Батьківщини, до принесло позитивні результати - [PERSON], [INFO], досіг гарних успіхів у навчанні, має позитивні риси характеру та поведінки - акуратний, ввічливий, коректний, працелюбний, чемний, справедливий, толерантний, відповідально ставиться до доручень, користується авторитетом у однолітків(а.с.33,35-37,40-41). Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд відповідно до ст. 4 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, не зважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіривши надані позивачем докази, судом беззаперечно встановлено, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, необхідних умов для виховання дитини не створює, а навпаки умисно ухиляється та відсторонився від виконання своїх батьківських обов»язків - утриманням та вихованням сина [PERSON] не займається, укривається від виконання обов»язків по утриманню дитини, її долею не цікавиться, з дитиною не спілкується, дитина не бажає з нею зустрічатися(а.с.17,23,31-33). Всі ці обставини в судовому засіданні підтвердили позивачі, також вони знайшли підтвердження в наданих ними письмових доказах. Суд прийшов до висновку, що відповідач не виконує свої обов'язки по утриманню дитини з 2013 року, а також її вихованню та розвитку з 2003 року, у зв»язку з чим орган опіки та піклування 21.01.2016 року прийшов до висновку про можливість позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO](а.с.34). Тому, дослідивши зібрані в справі докази в їхній сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні доведено, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, законні, у зв»язку з чим підлягаються задоволенню повністію.

Outcome: approved