Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

27 липня 2020 року позивачі звернулися до суду із вказаною позовною заявою, в якій просять визначити частки в приватній спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] по 1/4 частці кожному із її співвласників, а саме : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування поданої позовної заяви зазначили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Погребищенською міжколгоспною будівельною організацією 28 грудня 1995 року на підставі наказу від 27 грудня 1995 року № 123, ними було приватизовано на праві приватної спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,8 кв. м. В даний час вони мають намір відчужити належне їм майно. Після їхнього звернення до нотаріального органу їм було повідомлено, що вони не можуть вчинити зазначену нотаріальну дію, так як немає чітко визначених часток кожного із них в приватній спільній сумісній власності на квартиру. Між ними не визначені частки, які в даному випадку є рівними та становлять по 1/4 частці кожного. Нотаріус не має права самостійно визначати розмір часток, це є прерогативою суду, у зв`язку з чим вони звертаються до суду. Позивачі в судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача - Андрійчук В.В. в судовому засіданні позов визнав частково. При цьому вказав, що Погребищенська міська рада жодними рішеннями чи діями не порушувала права чи інтереси позивачів. Крім того, квартира знаходиться у їх приватній власності, а тому, на його думку, Погребищенська міська рада не є належним відповідачем в даному спорі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановивши характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами, та предмет їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Так, судом встановлено, що 28.12.1995 року Погребищенською міжколгоспною будівельною організацією видано свідоцтво про право власності на житло, згідно із яким квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] - голові сім`Ї, [PERSON] - дружині, [PERSON] - дочці, [PERSON] - дочці. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Означене свідоцтво про право власності на житло 17.01.1996 року зареєстровано Вінницьким ООБТІ, про що було внесено запис в реєстрову книгу №16 за реєстровим №61/56. Рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 21.02.1996 року №18 «Про перейменування вулиць м. Погребище» назву [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Звертаючись із позовом до суду, позивачі посилалися на те, що в даний час вони мають намір відчужити належне їм майно. Проте, після їхнього звернення до нотаріального органу їм було повідомлено, що вони не можуть вчинити зазначену нотаріальну дію, так як немає чітко визначених часток у кожного із них в приватній спільній сумісній власності на квартиру. Нотаріус не має права самостійно визначати розмір часток, у зв`язку із чим вони звернулися до суду. Такі доводи позивачів суд вважає неприйнятними, зважаючи на наступне. Відповідно до ст.112 ЦК УРСР 1963 року (діючого на момент видачі свідоцтва про право власності на житло) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно із ч. 2 ст. 3 Закону України «Про власність» (діючого на момент видачі свідоцтва про право власності на житло) майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. За змістом ст.15 Закону України «Про власність» (діючого на момент видачі свідоцтва про право власності на житло) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на момент видачі свідоцтва про право власності на житло) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). За ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частинами 1, 2 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. В силу положень частин 2, 3 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що майно, яке належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, є самостійним об`єктом цивільно - правового обороту, а відтак може бути предметом укладання будь-якого правочину без визначення часток у праві власності на нього та трансформації його правового режиму із спільної сумісної власності у спільну часткову власність. При цьому укладання такого правочину, в тому числі щодо відчуження майна, здійснюється за згодою всіх співвласників. Такий висновок узгоджується із приписами підпункту 4.1 пункту 4 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, згідно із якими правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відсутність чітко визначених часток кожного із позивачів у приватній спільній сумісній власності на квартиру не є перешкодою для укладення ними та нотаріального посвідчення договору щодо її відчуження. В ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначена правова норма кореспондується в ч. 1 ст. 4 ЦПК України. За змістом ч .2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За правилами частин 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, реалізації права особи на позов із застосуванням відповідного способу захисту передує порушення, невизнання чи оспорення її права, свободи чи інтересу. При цьому, суд повинен установити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19). Однак, позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вони зверталися до нотаріуса стосовно нотаріального посвідчення правочину, пов`язаного із відчуженням належної їм квартири, та що нотаріус відмовив їм у вчиненні такої нотаріальної дії з підстав, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат». З огляду на викладене позивачі не довели, що їхні права, як співвласників квартири, були порушені, невизнані чи оспорені іншими суб`єктами правовідносин і що обраний ними спосіб захисту є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Разом із цим, в п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61 цс18) сформульовано висновок, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. В силу ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача та відсутність клопотань позивача про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до справи іншої особи в якості співвідповідача є безумовною та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача - Андрійчук А.А. заперечив проти позову, зокрема з тих підстав, що Погребищенська міська рада не є належним відповідачем в даному спорі, посилаючись на те, що міська рада не вчиняла будь-яких дій та не приймала рішень, які б порушували права позивачів, як співвласників квартири. З такими аргументами представника відповідача суд погоджується, оскільки в позовній заяві позивачі не навели будь-яких обґрунтувань з приводу того, яким чином та в який спосіб Погребищенська міська рада порушила чи не визнає їхні права, за захистом яких вони звернулися з позовом до суду. Не навели таких доводів позивачі і в судовому засіданні. З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що Погребищенська міська рада не є належним відповідачем в даному спорі. Водночас, позивачі не заявляли клопотань про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до справи іншої особи в якості співвідповідача. За таких обставин суд вважає, що позов не підлягає задоволенню також з тих підстав, що він пред`явлений до неналежного відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Отже, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3363, 20 грн. необхідно залишити за позивачами.

Outcome: dismissed