Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

27.01.2015 позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON], просить суд зобов'язати відповідача нечинити позивачу перешкод у володінні та користуванні автомобілями: марки «Кіа» моделі «Соренто», д.н.з. «[NUMBER]» та марки «Acura» моделі «Mdх», д.н.з. «[NUMBER]», спеціальний номерний знак «[NUMBER]», а також зобов'язати відповідача передати у постійне володіння та користування автомобіль, усі комплекти ключів до нього та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. В обґрунтування вимог посилається на те, що вказані автомобілі придбані відповідачем за особисті грошові кошти позивача під час перебування сторін в шлюбі, який розірвано рішенням суду 05.05.2014 року. Позивач, вважаючи спірні автомобілі своєю особистою власністю, як власник визначив порядок їх користування, автомобілем «Acura» користувалась відповідач, а автомобілем «Кіа» користувався позивач. Відповідач звернулась до суду з позовом про визнання спірних автомобілів спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ. Позивач посилається на створення перешкод з боку відповідача у володінні та користуванні автомобілями, які залишились у володінні відповідача разом з ключами та свідоцтвами про реєстрацію ТЗ без згоди позивача з часу окремого проживання сторін. За таких обставин, позивач просить суд усунути порушення його прав як власника. /а.с.3-6, 30-31/ В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, направив свого представника [PERSON] /а.с.22/, який позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених в позові підстав та обставин. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила до суду свого представника [PERSON]./а.с.32/, який проти позову заперечив, посилаючись на відсутність порушення прав позивача з боку відповідача, зокрема на те, що після припинення спільного проживання сторін автомобілі залишились у відповідача, позивач до відповідача з вимогою передати йому у користування автомобіль не звертався, проти користування позивачем автомобілем марки «Кіа» моделі «Соренто» відповідач не заперечує. Суд, вважаючи можливим розгляд у відсутність сторін, за участі їх представників, заслухавши пояснення представників сторін, встановивши обставини справи на підставі пояснень представників сторін та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, приходить до наступних висновків. З 07.11.2003 сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.05.2014, що набрало законної сили 27.05.2014 і є чинним./а.с.8-9/ В період шлюбу, 03.12.2012 та 25.03.2011 відповідачем [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу придбано відповідно автомобіль марки «Кіа» моделі «Соренто», д.н.з. «[NUMBER]» та марки «Acura» моделі «Mdх», д.н.з. «[NUMBER]», які в подальшому зареєстровано на відповідача./а.с.10-21/ Поряд з тим, за повідомленням представників сторін, в провадженні Обухівського районного суду м. Києва перебувають позови сторін про поділ майна подружжя та визнання права власності, предметом яких є спірні автомобілі./а.с.35-44/ Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, якою регламентовано захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, підставою для захисту прав власника шляхом усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном є фактичне володіння власником своїм майном і наявність таких перешкод з боку інших осіб. У зв'язку з вказаним, підстави для захисту прав позивача шляхом усунення перешкод у володінні та користуванні спірними автомобілями відсутні. Відповідно до ст. 387 ЦК України, якою встановлено захист права власності, у разі позбавлення власника володіння майном, шляхом витребування майна відповідно з чужого незаконного володіння, власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.1 ст.59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, виходячи з наведених положень ст.60 та ст.63 СК України, у разі наявності спору між подружжям щодо майна, набутого під час шлюбу, діють презумпція спільної сумісної власності та згоди подружжя на володіння, користування та розпорядження кожним з подружжя спільним майном, поки не доведено інше. Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з встановлених судом обставин справи, оскільки спірні автомобілі придбані в шлюбі та знаходяться у володінні відповідача, поряд з тим, позивачем суду не доведено, що спірні автомобілі є його особистою власністю, а також недоведено перешкоджання відповідачем у користуванні позивачем автомобілем на вимогу останнього, підстави стверджувати про порушення прав позивача як власника спірних автомобілів з боку відповідача відсутні. У зв'язку з чим, доводи представника позивача про те, що пояснення представника відповідача про зберігання у відповідача спірних автомобілів свідчать про перешкоджання відповідача позивачеві у володінні та користуванні цим майном є безпідставними, оскільки володіння та користування відповідачем спірними автомобілями як об'єктом спільного майна подружжя відповідає положенням ст.60, ст.63 СК України, поки недоведено інше. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, позов задоволенню не підлягає внаслідок його необґрунтованості та безпідставності.

Outcome: dismissed