Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

28.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Венчурі трейд оіл» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в якому просив поновити позивача на роботі на посаді молодшого оператора заправних станцій Товариства з обмеженою відповідальністю «Венчурі трейд оіл» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Венчурі трейд оіл» на його користь середній заробіток за період з 15.04.2015 року по 13.10.2016 року в розмірі 56196,96 грн. Крім того позивач заявив клопотання про поновлення пропущеного строку Свої вимоги мотивував тим, що він працював на посаді молодшого оператора заправних станцій Товариства з обмеженою відповідальністю «Венчурі трейд оіл» з 03.03.2015 року. 15.04.2015 року позивач був призваний на військову службу до Збройних Сил України Чернігівським міським об`єднаним міським військовим комісаріатом. У період проходження ним військової служби за контрактом його було звільнено з основного місця роботи за п.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки воно суперечить вимогам частин 3,4 статті 119 КЗпП України, що визначають гарантії для працівників, які призвані на військову службу, а тому був змушений звернутися до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, просив їх задовольнити, після оголошеної перерви в судове засідання не з`явився, подали заяву про розгляд справи\~ без їх участі.. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді з 18 червня 2010 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7). 15.04.2015 року позивач був призваний на строкову військову службу до Збройних Сил України Чернігівським міським об`єднаним міським військовим комісаріатом. Військову службу позивач проходив по 13.10.2016 року, що підтверджується довідкою Чернігівського міського ОВК № 4/780 від 02.11.2016 року (а.с. 11).\~\~ Наказом № 47-к від 10.04.2015 року позивача було звільнено з посади молодшого оператора заправних станцій Товариства з обмеженою відповідальністю «Венчурі трейд оіл» за п.3 ст. 36 КЗпП України. 18.11.2016 року позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача\~ з приводу\~ скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час проходження строкової служби, просив визначити йому робоче місце та допустити до роботи (а.с. 10). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України в редакції, чинній на час звільнення позивача, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Частиною 4 статті 119 КЗпП України визначено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форм власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно з положеннями ч.2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Частиною 2 статті 34 вказаного Закону визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Як зазначено вище, [PERSON] був призваний на військову службу 15.04.2016 року. Таким чином, на нього поширюються гарантії, визначені ч.4 ст. 119 КЗпП України, в разі, якщо на час його звільнення з роботи в Україні існував особливий період. Враховуючи наведене, визначальним в даному випадку є встановлення факту наявності або ж відсутності в Україні на час звільнення позивача особливого періоду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У частині четвертій статті 3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Відповідно до ч.5 ст. 4 вказаного Закону обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні з 21.01.2015 року по 18.08.2015 року настав особливий період. Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас, абзацом 6 статті 1 цього Закону визначено, що демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу. Статтею 11 того ж Закону встановлено, що рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. Отже, суд вважає, що позивач призваний на військову службу, а за таких обставин відповідно до частини 3,4 ст. 119 КЗпП України за ним на час проходження військової служби зберігається місце роботи, посада і середній заробіток, тобто оспорюваний наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним, а сам позивач має бути поновлений на роботі відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України. Також на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 15.04.2015 року по 13.10.2016 року. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно до наданої відповідачем довідки про середньоденний дохід позивача за останні два місяці, розрахований з урахуванням вищевказаних вимог, такий дохід [PERSON] склав 149,46 грн. Кількість робочих днів, за які має бути проведене стягнення, відповідно до розрахунку суду становить 376 днів, а отже середній заробіток має бути обчислений як 376*149,46= 56196,96 грн. Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачено. Оскільки позов задоволено, на підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір у даній справі підлягає стягненню з відповідача на користь держави за ставками, які були встановлені станом на день пред`явлення позову для фізичних осіб - за двома позовними вимогами немайнового характеру становить 1102,40 грн.

Outcome: approved