Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

27.02.2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсною заяву про надання згоди на укладення [PERSON] договору довічного утримання з [PERSON], за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було відчужено останньому, як таку, що була укладена ним внаслідок помилки; визнати недійсним договір довічного утримання від 11.01.2007, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Другою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстр. № 1-43, як такий, що не відповідає вимогам закону. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 17.03.2001 по 12.07.2006 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період якого 19.10.2001 вони придбали 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], яку оформили на ім'я дружини. Після розірвання шлюбу вони залишилися проживати у вищезазначеній квартирі та з їх спільним сином [PERSON] Зазначає, що у 2006 році у нього погіршився стан здоров'я і через хвилювання, що після його смерті на частину квартири будуть претендувати його діти від попереднього шлюбу, в січні 2007 року [PERSON] вмовила його поїхати до нотаріуса, щоб відписати квартиру на їх спільного сина. Вказує, що він погодився, проте з умовою, що йому будуть надані всі умови для проживання у квартирі та йому буде надана для користування окрема кімната, а син буде надавати допомогу. 11.01.2007 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений Другою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстр. № 1-43, на підставі якого 01.03.2007 в Чернігівському МБТІ зареєстровано право власності за [PERSON] Зазначає, що під час укладення договору, нотаріусом роз'яснено, що договір буде укладено між колишньою дружиною та сином, оскільки право власності на квартиру зареєстроване за нею, а по тексту договору буде зазначено про його права на проживання та утримання, та надала для підпису текст заяви про згоду на укладення договору довічного утримання. Проте самого тексту договору він не бачив. Вказує, що через декілька днів після укладення договору довічного утримання, відповідачі стали демонструвати неприязнь до нього, погрожували виселенням, перенесли особисті речі до найменшої кімнати, а на дверях інших кімнат та кухні встановили замки. Вважає, що при підписанні заяви про згоду на укладення договору довічного утримання, відповідачі навмисно ввели його в оману з метою позбавити права власності на частку у спільному майні. Таким чином, при наданні письмової згоди на укладення оспорюваного договору, він помилився щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Посилаючись на ч. 1 ст. 229, ст.ст. 368, 369, ст.ст. 216, 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України просить задовольнити його позовні вимоги. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на подані письмові заперечення (а.с.29-32). Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.18), надіслали заяву про розгляд справи без участі їх представника, на розсуд суду (а.с.19). Свідок [PERSON], колишній співробітник позивача, у судовому засіданні пояснив, що декілька разів у нього позивач ночував і зі слів останнього, йому у власному житлі не дають життя колишня дружина та син. Свідок [PERSON], колишній співробітник і знайомий позивача, у судовому засіданні пояснив, що позивач періодично у нього ночує і з його слів йому не дають життя у власному житлі колишня дружина та син. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши копію нотаріальної справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Судом встановлено, що 11.01.2007 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1-43, згідно якого [PERSON] передає, а [PERSON] отримує у власність квартиру [ADDRESS], на умовах цього договору (а.с.5). Своєю заявою від 11.01.2007, [PERSON] надав свою згоду на укладення договору довічного утримання (догляду) його колишньою дружиною [PERSON], предметом якого буде квартира [ADDRESS], яка є їх спільною з [PERSON] спільною сумісною власністю, як така, що набувалася у період перебування у зареєстрованому шлюбі (а.с.26). З тексту заяви вбачається, що позивач стверджує, що договір довічного утримання (догляду) з текстом якого він ознайомлений, відповідає їх спільному і вільному волевиявленню та відповідає їх спільним інтересам, умови договору довічного утримання (догляду) йому відомі і він не заперечує, щоб вони визначались [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що сутність заяви про згоду на укладення договору довічного утримання (догляду) позивачу була зрозуміла. Відповідно до вимог ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Ставлячи питання про визнання недійсним договору довічного утримання, згоду на укладення якого він надавав своєю заявою, яку позивач просить також визнати недійсною, як укладеної під впливом помилки, позивач посилається на те, що помилявся стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін. Разом з тим, доводи позивача стосовно допущення ним помилки при підписанні заяви про згоду на укладення договору довічного утримання (догляду), суд не бере до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.ст. 10, 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За час розгляду справи позивачем не надано суду у відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України жодного доказу щодо підписання заяви про згоду на укладення колишньої дружиною договору довічного утримання (догляду) від 11.01.2007 під впливом помилки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір є правомірний, а тому підстав для задоволення позову і визнання недійсними спірних правочинів - відсутні.

Outcome: dismissed