Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

28 серпня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення своїх вимог просив стягнути з ЗАТ СК «Добробут та Захист» на користь вигодонабувача ПАТ «Банк Форум» суму пені у розмірі 17726,70 грн., 3% річних у розмірі 3220,71 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 7183,97 грн., а також на його користь у відшкодування моральної шкоди 135 417 грн., посилаючись на те, що 05.11.2009 року між ним та страховою компанією було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту. 12.11.2009 року стався страховий випадок, про що він повідомив відповідача, але останній відмовив у виплаті страхового відшкодування. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 24.06.2011 року, яке набрало законної сили, зобов'язано ЗАТ «Страхова компанія «Добробут та Захист» виконати обов'язок по договору добровільного страхування наземного транспорту від 05.11.2009 року та перерахувати вигодо набувачу - публічному акціонерному товариству «Банк Форум» страхове відшкодування у сумі 54424 грн., 09 коп. Рішення суду було виконано відповідачем лише 17.02.2012 року. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 24 січня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. З вказаним рішенням суду не погодився позивач [PERSON] та через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають суттєве значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди порушив вимоги ст. 213,214 ЦПК України та дійшов хибного висновку, що дані підстави взагалі відсутні. Крім того, суд при визначенні даного спору не прийняв до уваги пояснення та докази, які надавалися ним. Його уточнені позовні вимоги стосовно стягнення пені, 3% річних та суми інфляційних втрат не суперечили вимогам чинного законодавства та спірним правовідносинам, тому висновки суду є помилковими. Також суд дійшов хибного висновку, щодо пропущення ним строку позовної давності, оскільки він не звертався до суду раніше з зазначеними вимогами тому, що попередній спір про зобов'язання перерахувати суми страхового відшкодування на той час був не розглянутий. За таких підстав вважає, що судом неправильно застосовано положення ст. 258 ЦК України. В апеляційному суді [PERSON] підтримав доводи скарги у повному обсязі. Представник відповідача Колодежний С.В. заперечував проти скарги, просив рішення суду залишити без змін. Від ПАТ «Банк Форум» надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що 05.11.2009 року між позивачем та відповідачем був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 15/17/1-0002. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 24.06.2011 року, яке для вирішення даного спору має преюдиціальне значення відповідно до ст. 61 ЦПК України, страховик був зобов'язаний сплатити на користь вигодонабувача - ПАТ «Банк Форум» суму страхового відшкодування з урахуванням 0,2 % франшизи - 54424,09грн. Дане рішення набрало чинності 19.10.2011 року і 17.02.2012 року відповідачем було перераховано зазначені суми на розрахунковий рахунок банківської установи. Відмовляючи у задоволені вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, суд виходив з того, що позивач уже в ході судового розгляду звернувся до суду з проханням стягнути цю суму на рахунок вигодонабувача, тому він не є належним позивачем, оскільки безпосередньо банк до суду з такими вимогами не звертався. Крім того, стосовно стягнення пені законодавцем встановлено річний термін позовної давності і твердження позивача про те, що він не пропустив строк позовної давності, так як не звертався до суду з зазначеними вимогами до тих пір, поки не буде розглянуто попередній спір, оскільки не знав, яким чином вирішиться судова справа за його позовом до ПрАТ СК «Добробут та Захист», третьої особи ПАТ Банк «Форум» про зобов'язання перерахувати суми страхового відшкодування, не може вважатись підставою для визначення пропуску такого строку з поважних причин. Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення моральної шкоди суд виходив з того, що правовідносини, які склались між сторонами, є зобов'язальними а відшкодування моральної шкоди можливо лише, коли це встановлено договором або законом (ст.611 ЦК України). Норми закону України «Про страхування» та договір № 15/17/1-0002 не містять положень про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов'язань, а саме з цих підстав позивач просив стягнути зі страховика на його користь моральну шкоду. Проте апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції. Висновки суду про те, що [PERSON] є неналежним позивачем по цій справі в частині вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованими. Відповідно до ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. У п. 10.20 Договору страхування № 15/17/1-0002 зазначено, що страхове відшкодування виплачується вигодонабувачу, а при наявності його письмової згоди страхувальнику, а у разі його смерті - спадкоємцям. Таким чином, право банку на отримання страхового відшкодування у межах кредитного зобов'язання є безумовним за винятком відмови від наданого права. Як вбачається з матеріалів справи, вигодонабувач ПАТ «Банк Форум» приймав участь у розгляді цієї справи, як третя особа, і підтримував позовні вимоги позивача [PERSON], тобто уповноважив страхувальника на право вимоги штрафних санкцій та перерахування їх на користь банку в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором. У відзиві на позов ( а.с.48) ПАТ «Банк Форум» зазначав про наявність у [PERSON] перед банком кредитної заборгованості у розмірі 135 417,33 грн., та посилався на те, що сторонами вживаються заходи щодо досягнення домовленості про погашення заборгованості і якщо буде вчинено правочин щодо продажу предмету застави, то вказані в позові штрафні санкції підлягають виплаті на користь позивача [PERSON] З надісланих на адресу апеляційного суду листів ПАТ «Банк Форум» вбачається, що 26.02.2014 року між Банком та [PERSON] було проведено відповідний правочин щодо часткового погашення заборгованості і [PERSON] на цей час не є боржником за кредитним договором. З огляду на зазначену обставину ПАТ «Банк Форум» більше не є вигодонабувачем за договором страхування і вважає, що зазначені в позовних вимогах штрафні санкції підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що [PERSON], як позивач по справі мав право ставити питання перед судом про стягнення сум на користь вигодонабувача, який давав суду на це свою згоду. З урахуванням обставин по справі, а саме заяви вигодонабувача про відсутність заборгованості у [PERSON] за кредитним договором, апеляційний суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона ( виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором ( ч.1 ст. 901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Оскільки зобов'язання відповідача у разі страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, зокрема, сплата суми з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму платежу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. З урахуванням наведеного на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 3% річних у сумі 3220 грн. 71 коп., яка розрахована за формулою: 54424,09 грн. ( сума заборгованості страхового відшкодування) х3х720 ( кількість днів прострочення за період з 27.02.2010 року по 17.02.2012 року):365:100. Також на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних втрат з урахуванням встановленого відсотку індексу інфляції за даними Державного комітету статистики України за період з березня 2010 року по лютий 2012 року у сумі 7183 грн. 97 коп., розрахунок якої вірно наведено позивачем ( а.с.6). Між тим, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача про стягнення суми пені задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Пунктом 6.1.1 договору страхування передбачено, що при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати отримувачу страхового відшкодування неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ч.3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Аналогічні положення щодо зобов'язання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК України. Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Апеляційний суд вважає, що є обґрунтованим заперечення відповідача щодо спливу позовної давності за вимогами про стягнення суми пені, оскільки кінцевою датою, по яку позивач просить стягнути пеню є 17 лютого 2012 року, а до суду позивач звернувся 28 серпня 2013 року. Разом з тим не приймається до уваги довід скарги про безпідставну відмову у стягненні моральної шкоди, оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову в цій частині, оскільки ні договором страхування, ні законом таке відшкодування не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на вимогам ст. 611 ЦК України, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов'язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволені позовних вимог [PERSON] про стягнення пені, індексу інфляції та трьох процентів річних з ухваленням в цій частині нового рішення, а в частині відмови у стягненні моральної шкоди підлягає залишенню без змін. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги, що позивачем судовий збір при подачі позову сплачено не було, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial