Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

28 березня 2019 року позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою. 09 квітня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. 28 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , отриманий у спадок від батька [PERSON] .. В її будинку також зареєстрована [PERSON] . Відповідач [PERSON] в будинку фактично не проживала і не проживає, ніяким іншим чином житловим приміщенням не користується, участі в його утриманні не приймає, витрати за користування комунальними послугами не несе. Факт реєстрації місця проживання відповідача у належному їй будинку не дозволяє їй розпоряджатись ним на власний розсуд та обмежує її законні права, а саме продати його. Таким чином, у неї виникли реальні перешкоди в розпорядженні своїм майном. Тому, оскільки відповідач фактично не проживає в належному їй будинку, вона просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала та пояснила, що відповідачка була прописана в її будинку в 2017 році, після вони разом ходили до селищної ради, щоб зняти з реєстрації, однак їм було відмовлено та роз`яснено, що [PERSON] можуть зняти з реєстрації, лише у тому випадку, якщо вона наддасть відповідний документ де має зареєструватись. Згодом відповідач виїхала до Російської Федерації, де перебуває й по сьогоднішній день. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик у судове засідання за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.32, 40/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Окнянська селищна рада Окнянського району Одеської області, в судове засідання не з`явився, однак надав клопотання, згідно з яким просив розгляд справи провести у його відсутність /а.с.38-39/. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину /а.с.6/. В будинку позивача зареєстрована відповідач [PERSON] /а.с.7-8, 13-14/. Так, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного та засвідченого [PERSON] 19.03.2019 року, [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] , однак в зазначеному будинку не проживає з 27.02.2017 року /а.с.7/. Утримання будинку та сплату комунальних платежів здійснює позивач /а.с.9-12/. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідача по справі вона знає і що вони товаришували. Бачила її, коли та прописувалась, десь близько 2-3 роки тому. Також підтвердила, що [PERSON] в будинку позивача не проживала. Свідок [PERSON] пояснила, що вона знає [PERSON] , але давно її не бачила. Також додала, що їй відомо про те, що відповідач прописана в будинку [PERSON] , але не живе в ньому. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.71 ч.1, ст.72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом з`ясовано, що відповідач, будучи зареєстрованою в будинку позивача, однак не проживаючи за місцем реєстрації, не сплачуючи комунальні платежі та не приймаючи участі у підтриманні будинку в належному стані, втратила право користування цим жилим приміщенням, крім того, створює позивачу перешкоди у розпорядженні майном, так як через реєстрацію відповідача у будинку позивача, остання обмежена у праві розпоряджатися будинком на власний розсуд, здійснити продаж будинку тощо, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд вважає, що оскільки позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд, задовольняючи позовні вимоги, стягує з відповідача на користь держави\~ судові витрати відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved