Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

27 квітня 2021 року [PERSON] пред`явила в суд позов до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог зіслалась на те, що на підставі договору дарування їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі з 09 грудня 2015 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , а також значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , [INFO] . Однак відповідач [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі без поважних причин понад один рік, він не приймає участі в оплаті за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири а тому вона вирішила звернутись в суд. З огляду на такі обставини та враховуючи положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 379, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 28 квітня 2021 року провадження по зазначеній справі було відкрито та вирішено проводити судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подав. В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 05 листопада 2021 року о 16.00 год., позивач [PERSON] не з`явилась і подала до суду заяви, зі змісту яких убачається, що вона просить розглядати справу без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судові засідання, які призначались неодноразово, жодного разу не з`явився, хоч про час та місце розгляду повідомлявся в установленому порядку, в т.ч. шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній доказів. У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 05 листопада 2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини, права та обов`язки сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , 1985 року народження, на підставі договору дарування квартири від 24 липня 2017 року, який був укладений між [PERSON] , як дарувальником, та нею, позивачем, як обдарованою, і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І., є одноосібним власником однокімнатної благоустроєної квартири [ADDRESS] , що підтверджується долученими до справи копією вищевказаного договору дарування квартири та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформовано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І. 25 липня 2017 року, індексний номер витягу: 92825789. Разом з попереднім власником вищевказаної квартири [PERSON] в цій квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується долученою до справи копією його паспорта громадянина України, серія [NUMBER] , який виданий 23 листопада 2006 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. Однак фактично відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає більше одного року та факт його не проживання в квартирі підтверджується актом про не проживання, який складений комісією мешканців будинку [ADDRESS] від 22 квітня 2021 року. Позивач [PERSON] , як власник квартири, несе основний тягар щодо оплати житлово-комунальних послуг та здійснює інші витрати на утримання квартири, а відповідач участі в утриманні квартири не приймає. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч.1 ст.317, ст. 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Приписами ч.1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи встановлені судом обставини та положення вищевказаного матеріального законодавства, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є підставним та таким що підлягає до задоволення.

Outcome: approved