Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

28 січня 2020 року позивач, [PERSON] , звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] третя особа: Марганецька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач по справі - [PERSON] , є її сином. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 грудня 2004 року, вона є власником будинку [ADDRESS] . У вересні 2006 року [PERSON] був зареєстрований у зазначеному будинку, в якому проживав, як член сім`ї. У 2013 році відповідач покинув м. Марганець та виїхав за межі України, його місце проживання, перебування, та мешкання, їй не відомо. Внаслідок реєстрації в будинку відповідача, вона позбавлена можливості одержувати державну допомогу, що ставить її у важке матеріальне становище , а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушена звернутися до суду. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Марганець, Дніпропетровської області таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає. Відповідач у судові засідання неодноразово не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 07.02.2020 року [PERSON] значиться зареєстрованим по [ADDRESS] . У зв`язку з цим відповідач, крім викликів за вказаною адресою, був викликаний до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідача опубліковано 26 березня 2020 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник Марганецької міської ради у судове засіданні не з' явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідач у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником або законом. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Р.П. ( а.с.9-10), є власником будинку [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 12.01.2005 року ( а.с. 11) та інформаційною довідкою Дніпропетровського обласного комунального підприємства «Марганецьке бюро технічної інвентаризації» від 02.04.2020 року за № 171 ( а.с.46). У спірному будинку значаться зареєстрованими: позивач - [PERSON] , її чоловік - [PERSON] та їх сини: [PERSON] , та [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 27 січня 2020 року, виданою головою квартального комітету 13 кварталу Марганецької міської ради ( а.с. 15) та копією домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] ( а.с. 12-14). Відповідач [PERSON] по теперішній час значиться зареєстрованим у спірному будинку, однак фактично в ньому не проживає з 2013 року. Внаслідок реєстрації в будинку відповідача, позивач позбавлена можливості оформити субсидію та вимушена сплачувати високу вартість комунальних послуг, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушена звернутись до суду. Актом від 27 січня 2020 року підтверджується, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає ( а.с.45). Факт реєстрації відповідача - [PERSON] за даною адресою підтверджується також і довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 07.02.2020 року, яка надійшла на адресу суду 13.02.2020 року (а.с.21). Таким чином, судом встановлено, що відповідач мав можливість користуватися спірним житловим приміщенням, ні позивач, ні члени її сім`ї, перешкод йому не чинили, поважних причин для його відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, відтак його слід визнати такими, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод, позивач позбавлена охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Згідно положень ст. ст. 64, 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відсутність відповідача за місцем мешкання понад одного року, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником будинку та відповідачем, дають суду підстави зробити висновок, що відповідач, не мешкаючи в спірному житловому приміщенні більш ніж одного року, без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. На підставі викладеного та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнати [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Марганець, Дніпропетровської області таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідачів підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією (а.с.4), а саме: у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved