Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

27 жовтня 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтувавши останній тим, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] , де зареєстрований він та його батько - [PERSON] , але фактично мешкає також [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача, але проживаючи в належному позивачеві будинку чинить йому перешкоду у володінні та користуванні власністю - житлом. Відповідач дозволу та згоди у власника на проживання у вказаному будинку не отримувала, комунальні послуги не сплачує, а тому позивач вважає, що у відповідача відсутні законні підстави проживати у зазначеному житловому будинку. Крім того, відповідач має де жити, бо в неї є квартира [ADDRESS] , в якій вона зареєстрована. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Позивач в судовому засіданні повідомив, що з серпня 2017 року є власником домоволодіння по [ADDRESS] , також пояснив, що наразі відповідач не мешкає у будинку, оскільки 25 грудня 2020 року остання зібрала свої речі і він відвіз її особисто до племінниці, після чого вона до будинку не поверталась. Просить позов задовольнити, оскільки вважає, що відповідач може в будь-який момент повернутися до його будинку і продовжити в ньому проживати. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що дійсно мешкала у зазначеному будинку протягом 22 років разом із батьком позивача, але ще 25 грудня 2020 року зібрала власні речі та залишила будинок, після чого до нього не поверталась та не має такого наміру взагалі, вважає позов необґрунтованим та просила відмовити у його задоволенні. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер 942, виданого 23 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. належить житловий будинок по [ADDRESS] в розмірі частки 1/2, номер запису про право власності: 22020880 (а. с. 10). З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Головою квартального комітету № 16,17 Грищенко Л.М. складено акт від 23 вересня 2020 року про фактично проживаючих осіб у житловому приміщенні, з якого вбачається, що у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] у визначеному будинку також мешкає [PERSON] (а. с. 12). Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні сторони визнали ту обставину, що 25 грудня 2020 року відповідач зібрала власні речі, а позивач відвіз її особисто до племінниці разом з речами, після чого [PERSON] до будинку більше не поверталась та навіть не має такого наміру на майбутнє. З огляду на те, що на сьогоднішній день відповідач не мешкає у зазначеному будинку та навіть не планує до нього повертатися чи будь-яким іншим чином перешкоджати позивачу користуватися вказаним будинком, що свідчить про відсутність порушення прав позивача за захистом яких він звернувся до суду, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Що стосується долученого до позовної заяви акту від 23 вересня 2020 року за підписами сусідів [PERSON] та [PERSON] з приводу проживання у будинку відповідача [PERSON] , то суд не приймає його, як належний доказ підтверджуючий вказану обставину, оскільки цей акт засвідчує лише факт проживання відповідача у будинку виключно у певній час, а саме 23.09.2020 року. Разом з тим, будь - яких об`єктивних даних про те, що з 25 грудня 2020 року відповідач мешкала б у зазначеному будинку, суду надано не було, що узгоджується і з поясненнями самих сторін, які визнали в судовому засіданні самостійне звільнення будинку відповідачем разом із особистими речами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові - покладаються на позивача.

Outcome: dismissed