Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

28 листопада 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилався на те, що між ним та відповідачем 24 листопада 2008 року було укладено кредитний договір № K2XRFF04281720. На підставі цього договору АТ КБ «Приватбанк» видав кредит [PERSON] в сумі 2\~960 (дві тисячі девятсот шістдесят) гривень 59 копійок. Позивач стверджував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір. Посилаючись на те, що відповідач не виконував зобовязання належним чином на підставі ст. 509, 525-527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1054 Цивільного кодексу України, просив стягнути з останнього заборгованість станом на 02 жовтня 2018 року в сумі 30\~755 (тридцять тисяч сімсот пятдесят пять) гривень 92 к., яка складається з: 2\~960,59 грн заборгованість за кредитом, 1,33 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 29\~853,24 грн пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, 500 грн штраф (фіксована складова), 1\~440,76 грн (процентна складова). Ухвалою судді від 11 грудня 2018 року було відкрито провадження в справі, вирішено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду на 10 січня 2019 року. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позову посилаючись на те, що він не підписував кредитний договір, а кредит був оформлений на нього невідомою особою за викраденим паспортом. Зазначав, що в анкеті-заяві відсутні умови щодо розміру кредитного ліміту, розміру відсоткової ставки за користування кредитом на суму залишку заборгованості, строку дії картки, розміру та підстав нарахування комісії, штрафу та пені, які на його думку є істотними умовами кредитного договору. При цьому посилався на вимоги ст. 207, 626, 628, 638, 1054, 1055, 1056-1 Цивільного кодексу України та правові позиції викладені в постановах: Верховного Суду в справі № 356/1261/16-ц від 11.07.2018 та № 563/171/17 від 11.10.2018, Верховного Суду України в справах № 6-2320цс16 від 22.03.2016 та № 6-137цс17 від 11.10.2017. Зазначав, що одночасне стягнення штрафу і пені суперечить вимогам ст. 61 Конституції України, з посиланням на правову позиції Верховного Суду України, висловлену в постанові від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15. З посиланням на ст. 253, 254, 256, 257, 261, 266, 267 Цивільного кодексу України та висновки Верховного Суду України, викладені в постановах: від 19.03.2014 по справі №\~6-14цс14, від 03.06.2015 по справі № 6-31цс15 та від 14.12.2016 по справі № 6-2462цс16 стверджував, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду. Просив відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач зазначив, що між сторонами було укладено договір в належній та обраній ними формі за результатами вільного волевиявлення, з поінформованістю про всі його умови та досягненням згоди щодо всіх істотних умов. Вказував, що правочин було укладено як договір приєднання, а тому з посиланням на ст. 207, 626, 627, 634 та 1054 Цивільного кодексу України стверджував, що договір між сторонами вважається укладеним, а тому є підставою для виникнення прав і обовязків. Зазначав, що штраф передбачено договором за порушення виконання зобовязання, а пеня за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, а тому їх одночасне застосування відповідає вимогам Цивільного кодексу України і не суперечить ст. 61 Конституції України. Наполягав на задоволенні позову. Інших заяв і клопотань від учасників справи не надходило. Представник позивача в судове засідання не зявився, завчасно подав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 21). Відповідач та його представник в судове засідання не зявились, представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без участі відповідача . Дослідивши матеріали справи суд встановив такі фактичні обставини справи. 24 листопада 2008 року від імені [PERSON] було підписано анкету-заяву позичальника № K2XRFF04281720 (а.с. 6) на отримання строкового кредиту на 6 місяців у сумі 2\~960 грн 59 к. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що відповідальним працівником позивача було проведено ідентифікацію позичальника відповідно до паспорта громадянина України серії ВО № 164839, виданого 14.05.1997 Воловецьким РВ УМВС України в Закарпатській області. Дослідивши надану позивачем копію паспорту громадянина України, на підставі якого було проведено ідентифікацію відповідача (а.с. 11,12), суд встановив, що на копії сторінки 3 міститься вклеєна фотографія особи (при досягненні 25-річного віку), а на копії сторінки 4 наявна відмітка про вчинення вказаної дії Воловецьким РВ УМВС України в Закарпатській області 28 червня 2005 року. Суд має обґрунтований сумнів у достовірності вказаної відмітки про вклеювання вказаної фотографії зважаючи на те, що зазначена дата її вчинення припадає на святковий день ( ч. 1 ст. 73 Кодексу законів про працю України). Водночас, відповідно до довідки начальника СГІРФО Воловецького РВ УМВС України в Закарпатській області від 23 січня 2012 року № 342 гр. [PERSON], який при досягненні 16-ти річного віку 14.05.1997 отримав паспорт серії ВО № 164839 при досягненні 25-річного віку до СГІРФО Воловецького РВ УМВС не звертався і відповідних дій (відміток) в паспорті не було зроблено. Згідно з листом Воловецького ВП Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 04.02.2019 № 631/106/2614-2019 [PERSON] [INFO] втратив 06.03.2009 вказаний паспорт громадянина. Проаналізувавши вказані докази та надавши їм оцінку як кожному окремо так і в сукупності, суд дійшов висновку, що доводи відповідача про те, що ним не підписувалась анкета-заява позичальника №\~K2XRFF04281720, знаходять своє підтвердження та не спростовуються іншими доказами в справі. Суд не бере до уваги надані позивачем як докази меморіальні ордери від 25 листопада 2008 року (а.с. 54,55) позаяк останні не доводять факту укладення кредитного договору з відповідачем. Суд дослідив розрахунок заборгованості за договором № K2XRFF04281720 (а.с. 5). Надаючи оцінку вказаному доказу суд констатує, що вказаний розрахунок не відповідає вимогам пункту 5.23 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003), оскільки не містить належного підпису особи-підписанта, зокрема назви посади особи-підписанта та її ініціалів і прізвища. Розрахунок не містить посилань на первинні документи, в підтвердження факту здійснення відображених в них операцій. Встановивши зазначені вище факти, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За ч. 1, 3 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ст. 526, 527 Цивільного кодексу України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору і законодавства та належними сторонами. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до\~ст. 1055 ЦК України\~кредитний договір укладається у письмовій формі.Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до змісту ч.1 ст. 1050 ЦК України\~з урахуванням статей\~526,\~527,\~530 ЦК України, банк має довести факт укладення договору, надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Перевіривши обґрунтованість вимог і заперечень учасників, встановивши обставини справи та правовідносини, які з них випливають, а також норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, оцінивши кожен доказ окремо на предмет його достовірності, допустимості та належності, а також всі докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Предметом позову в цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. Предметом доказування в справі є обставини, які підтверджують укладення кредитного договору, виконання його кредитодавцем та порушення з боку позичальника. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Встановлено, що анкета-заява позичальника №\~K2XRFF04281720 не підписувалась [PERSON], а тому суд робить висновок, що між позивачем і відповідачем не було укладено кредитний договір, та, відповідно, між сторонами не виникало зобовязання з приводу виконання вказаного договору. Відтак вказана анкета-заява не створює правових наслідків для відповідача. В звязку з викладеним суд дійшов висновку, що в позові АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] належить відмовити. Суд не застосовує норми ст. 207, 509, 525, 598, 599, 610, 615, 626, 627, 629, 634та 1054 Цивільного кодексу України, на які посилався позивач, як на підставу для задоволення позову, позаяк між сторонами не виникло договірних та зобовязальних відносин. З цих же підстав суд не застосовує норми ст. 61 Конституції України, ст. 207, 626, 628, 638, 1054, 1055, 1056-1 Цивільного кодексу України та правові позиції викладені в постановах: Верховного Суду в справі № 356/1261/16-ц від 11.07.2018 та № 563/171/17 від 11.10.2018, Верховного Суду України в справах № 6-2320цс16 від 22.03.2016 та № 6-137цс17 від 11.10.2017. При вирішенні заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності суд виходить з такого. Відповідно до статті 526 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З вказаних норм слідує, що судом може бути застосовано позовну давність тільки у випадку встановлення факту порушення права чи законного інтересу відповідачем, тобто у випадку доведеності позовних вимог. Оскільки в даному випадку позовні вимоги не доведені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами підстави для застосування позовної давності відсутні. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, в звязку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача

Outcome: dismissed