Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

27 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.05.2015 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 2\~100,00 доларів США, зобовязавшись повернути їх до 26.06.2015 року. Відповідач не виконує свої зобовязання за укладеним договором, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 62 337,92 грн. з урахуванням 3 % річних, інфляційних та витрат на правову допомогу (а.с.а.с. 2 5). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач до суду не зявився, був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 169, статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 26.05.2015 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 2 100,00 доларів США строком до 26.06.2015 року. На підтвердження передачі коштів відповідач склав розписку (а.с. 7). Дотепер відповідач борг не повернув. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини. Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності з абзацом 1 частини 1 статті 1049 ЦК позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій же кількості, такого ж роду і такої ж якості, які були передані йому позикодавцем) у строк і в порядку, встановлені договором. За укладеним договором позики позивач передав відповідачеві 2\~100,00 доларів США, про що свідчать матеріали справи, отже, вказаний правочин, у розумінні статті 1046 ЦК, було укладено. Дотепер отримані кошти не повернуто, отже заборгованість за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 52\~054,17 грн. згідно з курсом Національного банку України станом на 26.07.2016 року (2478,77 грн. за 100,00 доларів США). За правилами частини 1 статті 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму згідно зі статтею 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 625 ЦК передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Як вбачається зі змісту укладеного договору, до нього не були включені положення про розмір відсотків за несвоєчасне виконання зобовязання, отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період від 27.06.2015 року по 26.07.2016 року обґрунтована й підлягає задоволенню. Три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобовязань складає 1 694,25 грн. відповідно до наступного розрахунку: (52\~054,17 х 3 % ? 365) х 396 = 1 694,25, де: - 52 054,17 сума позики; - 365 кількість днів у році; - 396 кількість календарних днів від 27.06.2015 року по 26.07.2016 року. Суд вважає безпідставною позовну вимогу про стягнення з відповідача інфляційних, оскільки позика передавалася в іноземній валюті, що виключає застосування до неї приписів статті 625 ЦК у частині індексу інфляції. У порядку статті 88 ЦПК з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню компенсація понесених судових витрат пропорційно задоволеній частині позову в сумі 551,20 грн. (а.с. 1). Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу в сумі 5\~000,00 грн., то суд при цьому виходить з наступного. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за правилами Закону України від 20.12.2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі Закон №4191-VI). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Між тим, з аналізу доказів, наданих на підтвердження цих витрат позивачем, вбачається, що вони полягають лише у квитанції від 08.07.2016 року № 08/07 про сплату коштів. Відтак, суд не знаходить підстав для відшкодування позивачу вказаних витрат.

Outcome: partial