Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

26 серпня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Старосілля, 18. З 21 серпня 2009 року в її будинку зареєстрована [PERSON] Однак жодного дня відповідачка за вказаною адресою не проживала, місце проживання останньої не відомо. У добровільному порядку [PERSON] з реєстраційного обліку не знімається, у звязку з чим вона позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю та оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться в м. Білопілля Сумської області по вул. Старосілля, 18. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання двічі не зявилась. Згідно з поштовим повідомленням, остання за місцем реєстрації не проживає. На підставі абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України суд вважає, що вона належним чином сповіщена про час, день і місце розгляду справи (а. с. 17, 22). Представник третьої особи Білопільського РС УДМС України в Сумській області в судове зсідання також не зявився, хоча належним чином був сповіщений про час, день і місце розгляду справи, причин неявки не повідомив (а. с. 16). У відповідності до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивачку [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 10 квітня 2003 року державним нотаріусом Білопільської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №729, позивачка є власником житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться в м. Білопілля Сумської області по вул. Старосілля, 18 (а. с. 5 - 6). З 28 серпня 2009 року і на даний час у вказаному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією будинкової книги, а також інформацією Білопільського РС УДМС України в Сумській області (а. с. 7-8, 12). Згідно з довідками Білопільської міської ради від 21 травня та 29 вересня 2015 року, [PERSON] зареєстрована в [INFO], але фактично за даною адресою не проживає з 2009 року (а. с. 9, 23). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] показали, що [PERSON] не проживає і ніколи не проживала у будинку позивачки, за адресою: м. Білопілля, вул. Старосіллля, 18, особисті речі відповідачки у вказаному будинку також відсутні. Недовіряти показам вказаних свідків у суду немає, так як вони не суперечать один одному та дослідженим судом письмовим доказам в їх сукупності. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] на даний час не є членом сімї позивачки [PERSON], не є власником або наймачем будинку, розташованого в м. Білопілля Сумської області по вул. Старосілля, 18, який належить останній на праві власності, тривалий час не проживає у вказаному будинку, а лише зареєстрована у ньому, не приймає участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належним позивачці на праві власності житловим будинком, розташованим за адресою: Сумська область, м. Білопілля, вул. Старосілля, 18. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягають судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. (а. с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved