Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

27 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зняття з реєстрації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що є власником будинку № 3 по вулиці Лісова у селі Вовчинець Івано-Франківської міської ради. Крім неї у вказаному домоволодінні зареєстровані її дочка [PERSON], онук [PERSON] та зять [PERSON]. Відповідач не проживає з дочкою позивача більше 8 років, місце його знаходження позивачу не відоме. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: вулиця Лісова, будинок № 3 у селі Вовчинець Івано-Франківської міської ради. Проте [PERSON] хоча і втратив право користування вказаним вище приміщенням, але залишається зареєстрованим за вказаною вище адресою. За таких обставин позивач просить зняти відповідача з реєстрації за адресою: місто Івано-Франківськ, село Вовчинець, вулиця Лісова, будинок № 3. Ухвалою суду від 04 серпня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області. Ухвалою суду від 28 жовтня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] комітет Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача не прибули, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно частини першої статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому згідно статей 77, 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи положення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних і доказів, так як у суду є достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а позивач не заперечує проти такого розгляду. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння № 3 по вулиці Лісова у селі Вовчинець міста Івано-Франківськ Івано-Франківської області (а.с. 3). Згідно довідки № 868 від 13 листопада 2015 року Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, у домоволодінні № 3, розташованому за адресою: місто Івано-Франківськ, село Вовчинець, вулиця Лісова, зареєстровані [PERSON], голова сімї, [PERSON], дочка, [PERSON], зять, [PERSON], онук (а.с. 4). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року, що набрало законної сили 29 березня 2016 року, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: вулиця Лісова, будинок № 3, село Вовчинець Івано-Франківської міської ради (а.с. 5-6). Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Івано-Франківській області, відповідач з 21 березня 1992 року зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 36). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що \~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини першої статті 321 Цивільного кодексу України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, як зазначено у статті 391 Цивільного кодексу України. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені підстави зняття з реєстрації місця проживання особи. Так, частиною першою статті 7 вказаного Закону визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином,\~вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, що відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ Враховуючи те, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року, що набрало законної сили 29 березня 2016 року, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: вулиця Лісова, будинок № 3, село Вовчинець Івано-Франківської міської ради, проте відповідач значиться зареєстрованим, тому є всі підстави для зняття даної особи з реєстрації. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 41, 129 Конституції України, статей 317, 321, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved