Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

29.03.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані та проживають члени родини позивача: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, [PERSON] - син, [PERSON] , [PERSON] - онуки. Також в спірній квартирі зареєстровані, але жодного дня не проживали відповідачі [PERSON] , [PERSON] . Зазначає, що відповідачі фактично не проживають в спірній квартирі, на зв`язок не виходять та не сплачують комунальні платежі, добровільно знятись з реєстрації не бажають. Подібною поведінкою відповідачі чинять перешкоди у повноцінному здійсненні позивачем права власності своїм майном та призводить до необхідності нести додаткові витрати за комунальні послуги, що й стало підставою для звернення до суду для захисту й відновлення своїх порушених прав визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 17.05.2021 року прийняв справу до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У встановлений ухвалою строк відповідачі відзиву на позовну заяву не подали. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд визнав можливим справу розглянути у відсутність відповідача за наявними доказами у справі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу відповідно до копії витягу з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.6) та копії свідоцтва про право власності на житло належить квартира [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1830 від 25.02.2021р. за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1964р.н., [PERSON] 1986р.н., [PERSON] ,1962р.н., [PERSON] , 1997р.н., [PERSON] , 2006р.н., [PERSON] ,2010р.н., [PERSON] , 1985р.н., [PERSON] ,1970р.н. (а.с.8). Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.03.2021р. [PERSON] , [PERSON] фактично не проживають за місцем реєстрації зі слів власника за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно положень ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно постанови ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно ст.391 ЦК України,- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до абзацу 2 п.34 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, але добровільно змінили своє місце проживання, поважність причин відсутності відповідачів у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було. Позивач є власником спірного нерухомого майна, і в силу ст.391 ЦК України, має право на власний розсуд визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом надання постійного безперешкодного доступу та визнання осіб такими, що втратили право користування. Отже, відповідачі втратили право користування спірним житлом. Суд вважає, що реєстрація відповідачів у даній квартирі, порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Відповідачі у добровільному порядку відмовляються знятися з реєстраційного обліку за спірною адресою. Враховуючи вищевказані обставини, суд вважає можливим визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням, а отже позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати (а.с.1), які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в сумі 908,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved