Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

27.11.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]. 30.01.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON], треті особи: [PERSON] та [PERSON], в якому просить витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2015 року зазначені позови обєднані в одне провадження. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року позовні вимоги задоволено частково та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], в задоволенні інших вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.11.2015 року зазначене рішення скасовано в частині відмови в задоволенні позову про витребування квартири [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON] В цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову. Витребувано вказану квартиру із незаконного володіння [PERSON] В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16.11.2015 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 22.02.2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 16.11.2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 року скасовано, та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду зазначену справу передано на розгляд судді Васильків О.В. та ухвалою суду від 30.03.2017 року справу прийнято до провадження. В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що вона з 09.08.1990 року по 14.10.2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON]. За час шлюбу подружжям за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS], яку 04.07.2006 року відповідач [PERSON] продав відповідачу [PERSON] без відома позивача [PERSON] В подальшому відповідач [PERSON] подарувала вказану квартиру своїй дочці відповідачу [PERSON] Про вказані обставини позивач дізналась лише в 2014 році після ознайомлення її представника з матеріалами справи про поділ майна подружжя. Оскільки спірна квартира є обєктом спільної власності подружжя, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. В ході судового розгляду справи під головуванням судді Васильків О.В., стороною відповідача [PERSON] до суду 08.06.2017 року було подано заперечення, 22.08.2017 року додаткові обґрунтування заперечення, та 22.08.2017 року заява про поворот виконання, в яких представник відповідача [PERSON] посилається на те, що спірна квартира не є обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], оскільки була придбана відповідачем [PERSON] за свої особисті кошти, відповідач [PERSON] не знала про те, що [PERSON] перебував у шлюбі та що майно може належати йому на праві спільної сумісної власності. Крім того, представник відповідача [PERSON] посилається на те, що [PERSON] 10.05.2006 року уповноважила [PERSON] на продаж квартири, видавши відповідну довіреність, а також стороною позивача пропущено строк позовної давності, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог представник відповідача [PERSON] просить відмовити в повному обсязі, а також допустити поворот виконання рішення шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру. В ході судового розгляду справи судом також розглянуті клопотання сторін про витребування доказів, забезпечення позову, а також щодо долучення до матеріалів справи письмових доказів та допиту свідків. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 06.04.2018 року позовні вимоги не визнала, в подальшому до судових засідань не зявилась. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 06.04.2018 року позовні вимоги не визнала, в подальшому до судових засідань не зявилась, повідомлялась належним чином. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.08.1990 року по 14.10.2014 року, що слідує з свідоцтва про укладення шлюбу серії VІІІ-МЮ №427347, виданого 09.08.1990 року, та свідоцтва про розірвання шлюбу, серії ІV-МЮ №704165, виданого 14.12.2014 року Дмитровським ЗАГС Управління ЗАГС Москви /т.1 а.с.4,5/. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №1151, 25.04.2005 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру №19, що знаходиться у будинку №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі, та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 54,5 кв.м. Загальна площа квартири 77,1 кв.м. /т.1 а.с.79-80/. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні вказаного договору [PERSON] оформив 25.04.2005 року нотаріально посвідчену заяву щодо того, що він у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сімєю без укладення шлюбу, а також, що спірна квартира придбавається ним за власні гроші, з чим була ознайомлена відповідач [PERSON] /т.1 а.с.93/. 04.07.2006 року відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №2626, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру №19, що знаходиться у будинку №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі, та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 54,5 кв.м. Загальна площа квартири 77,1 кв.м. /т.1 а.с.73-74/. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні вказаного договору [PERSON] оформив 04.07.2006 року нотаріально посвідчену заяву щодо того, що спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності та належить йому на праві особистої приватної власності, з чим була ознайомлена відповідач [PERSON] /т.1 а.с.76/. З Договору дарування від 13.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняла у власність (прийняла в дар) квартиру під №19 у будинку під №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі, що складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 77,1 кв.м., у тому числі житловою площею 54,5 кв.м. /т.1 а.с.9-10/. Скасовуючи судові рішення всіх інстанцій у даній справі Верховний Суд України в постанові від 22.02.2017 року зазначив, що судам необхідно надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мала [PERSON] об'єктивну можливість дізнатися про продаж квартири в період шлюбу; чи можливо було їй встановити відсутність спільного майна з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного. Крім того, необхідно встановити, чи діяли недобросовісно [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу квартири, та третя особа - контрагент за таким договором, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Так, в ході нового розгляду справи судом встановлено, що квартира під №19 у будинку під №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі була придбана, а потім продана [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] за спільні кошти, оскільки посилання сторони відповідача щодо придбання квартири за особисті кошти [PERSON] є недоведеними. При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, оскільки в нотаріально посвідчених заявах свідомо вказав, що у шлюбі не перебуває. Доводи сторони відповідача [PERSON] щодо того, що відповідач [PERSON] діяв на підставі довіреності від [PERSON] судом не приймаються до уваги з огляду на наступне. Відповідно до довіреності, посвідченої [PERSON], виконуючим обовязки нотаріуса м. Москви [PERSON], 10.05.2006 року [PERSON] уповноважила чоловіка [PERSON] управляти та розпоряджатись всім її майном, в чому б воно не полягало і де б не знаходилося, відповідно до цього укладати всі дозволені законом угоди на території м. Москви, території РФ, з правом отримання зареєстрованих документів на руки /т.1 а.с.116/. Тобто, дія вказаної довіреності поширюється тільки на територію РФ, що спростовує доводи сторони відповідача [PERSON] щодо вибуття спірної квартири з спільної сумісної власності подружжя за волевиявленням [PERSON], оскільки довіреності на продаж спірної квартири чи будь-якого іншого майна на території України позивач не надавала. При цьому суд приймає доводи сторони позивача щодо того, що [PERSON] не могла дізнатись про продаж спірної квартири, оскільки є громадянкою [PERSON] Федерації постійно проживає на території РФ, зареєстрована в [INFO] та не має місця реєстрації в Україні. З матеріалів справи вбачається, що 25.09.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та 03.10.2014 року провадження у вказаній справі було відкрито /т.1 а.с.117,118/. Суд приймає доводи сторони позивача щодо того, що позивач [PERSON] лише в 2014 році дізналась про порушення свого права та 27.11.2014\~року звернулась\~до суду\~за захистом\~своїх майнових\~прав,\~в звязку\~з чим суд вважає, що звернення до суду відбулося в межах дії строку позовної давності. Судом досліджено копію протоколу допиту в якості свідка [PERSON] від 22.10.2014 року по кримінальному провадженню №12014160480004087, отриману на виконання ухвали про витребування доказів. З вказаного протоколу вбачається, що відповідач [PERSON] в ході допиту в якості свідка 22.10.2014 року пояснила слідчому, що у неї з відповідачем [PERSON] були робочі відносини. В 2003-2004 роках були близькі відносини, однак, коли [PERSON] дізналась, що у [PERSON] є дружина, то припинила з ним близькі відносини /т.4 а.с.78-83/. З повідомлення про початок досудового розслідування від 22.01.2016 року вбачається, що розпочато розслідування у кримінальному провадженні №12016160480000252 за заявою [PERSON] про те, що [PERSON] спільно з [PERSON] шахрайським шляхом намагаються заволодіти її квартирою за адресою: [ADDRESS] /т.4 а.с.19/. Однак на теперішній час інформації щодо стану розгляду вказаної справи суду не надано. В ході судового розгляду справи судом допитано свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також допитано в якості свідків відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] в ході допиту в якості свідка в судовому засіданні 06.04.2018 року суду пояснила, що познайомилась з [PERSON] в 2000 році, працювала на його підприємстві, а потім оформилась приватним підприємцем. Спочатку у [PERSON] з [PERSON] були робочі стосунки, потім він запропонував стати компаньйонами. Стосовно спірної квартири відповідач [PERSON] пояснила, що придбала її за власні кошти, а потім переоформила на [PERSON], так як він попросив це зробити, оскільки йому потрібно було житло, щоб оформити вид на проживання. Оскільки у відповідачів був спільний бізнес, то відносини були довірчі. Відповідач [PERSON] зазначила, що близьких стосунків з [PERSON] не мала, а при допиті у слідчого по кримінальному провадженню могла так сказати через надмірне хвилювання та погане самопочуття. Також, відповідач [PERSON] пояснила, що дізналась про те, що [PERSON] був одружений лише в 2014 році, коли в офісі в документах побачила довіреність від [PERSON] на його імя. Відповідач [PERSON] в ході допиту в якості свідка в судовому засіданні 06.04.2018 року суду пояснила, що [PERSON] не знає та про її існування до судового спору не знала. Відповідача [PERSON] знала, оскільки з ним працювала її мати відповідач [PERSON] [PERSON] приїжджав до [PERSON] як друг, міг залишитись на ніч. На допит до слідчого Горська А.В. привозила [PERSON], яка була в поганому самопочутті через хворобу. Стосовно спірної квартири відповідач [PERSON] пояснила, що її купила мати [PERSON], це була її квартира, яку в подальшому відповідач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] В судовому засіданні 06.04.2018 року свідок [PERSON] пояснив, що працював водієм у [PERSON] з 2000 року по 2007 рік. В 2004 чи 2005 році свідок [PERSON] зустрічав дружину [PERSON] [PERSON] разом з дванадцятирічним сином на залізничному вокзалі та відвіз їх до будинку на вул. Окружній, де жив [PERSON]. На той момент [PERSON] в м. Одесі не був. Про те, що [PERSON] є дружиною [PERSON] свідок [PERSON] дізнався від [PERSON], яка сама йому і повідомила, що потрібно зустріти дружину [PERSON]. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні 18.05.2018 року, суду пояснила, що з 2000 року по 2003 рік працювала на підприємствах [PERSON] прибиральницею. Свідок [PERSON] зазначила, що також прибирала в приватному будинку, де [PERSON] жив разом з [PERSON], яка виїжджала з будинку, коли приїхала [PERSON] з сином [PERSON] на відпочинок на море. Свідок [PERSON] підтвердила, що всі на підприємстві знали, що у [PERSON] є дружина, і [PERSON] також це знала, і коли приїхала [PERSON], [PERSON] виїхала з будинку зі своїми речами, а до того часу в будинку були речі і [PERSON], і [PERSON], оскільки вона приходила в будинок та бачила речі і одяг [PERSON] Допитаний в судовому засіданні 18.05.2018 року свідок [PERSON] пояснив, що знає відповідача [PERSON] з 2001 року, коли працював у нього в м. Москві, потім також в 2006-2009 роках працював на його підприємстві на ст. Буялик в Одеській області. Свідок [PERSON] зазначив, що відповідач [PERSON] була помічником [PERSON] по бізнесу на території України та керувала підприємствами, коли [PERSON] був відсутній. Свідок [PERSON] пояснив, що знав, що у [PERSON] є дружина та син, а також повідомив, що [PERSON] також було відомо про наявність дружини. При цьому, чи були знайомі [PERSON] та [PERSON], свідку невідомо. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що в 2007-2008 роках [PERSON] приїжджала в Москву та [PERSON] знімав для неї квартиру. Стосовно спірної квартири свідок [PERSON] пояснив, що знав, що [PERSON] купив квартиру, але не знав на кого вона була оформлена. В 2005-2006 роках [PERSON] навіть залишав свідка ночувати в квартирі на другому поверсі. [PERSON] відкривав квартиру ключами та іноді в квартирі була [PERSON] Стосовно стверджень представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо того, що свідок [PERSON] є професійним свідком, що він дає свідчення по всім справам, та отримав безоплатно автомобіль від [PERSON], суд приходить до висновку, що вказані доводи є лише емоціями в звязку з незгодою зі змістом показів свідка, оскільки пояснення свідка [PERSON] є послідовними та узгодженими з іншими поясненнями як сторони позивача, так і сторони відповідача [PERSON], так і підтверджені дослідженими матеріалами справи. Не приймає до уваги суд посилання на зацікавленість свідка через отримання автомобіля від [PERSON], оскільки відповідач [PERSON] пояснила, що на підприємстві на ст. Буялик був занепад бізнесу, [PERSON] вивіз обладнання та залишився непотріб, в тому числі і старий автомобіль «Волга». [PERSON] не заперечувала щодо передання вказаної машини свідку, та особисто видала йому довіреність для переоформлення автомобіля на його ім'я. Заперечуючи щодо свідчень інших осіб, відповідач [PERSON] та її представник не спростували свідчень як [PERSON], так і [PERSON], тому сумніву щодо достовірності їх показів у суду немає. Таким чином, судом встановлено, що відповідачу [PERSON] було відомо, що у [PERSON] є дружина. До пояснень відповідача [PERSON] стосовно того, що пояснення на допиті у слідчого вона надавала в стані хвилювання та поганого самопочуття суд ставиться критично, оскільки під час допиту відповідач [PERSON] була попереджена слідчим про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, та крім того вказані обставини спростовуються поясненнями іншим свідків. Судом встановлено, що, укладаючи договір купівлі-продажу квартири з [PERSON], [PERSON] знала та не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не отримав згоди на це своєї дружини [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 369 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За нормами частини четвертої\~статті 203 ЦК України\~правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі та нотаріально посвідчена. Водночас відповідно до частини другої\~статті 369 ЦК України\~та частини другої\~статті 65 СК України\~при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] не надавала нотаріально посвідченої довіреності щодо розпорядження спірною квартирою, та, крім того, не знала та не могла дізнатись про відчуження відповідачем [PERSON] спірної квартири на користь відповідача [PERSON], в звязку з чим немає підстав вважати, що [PERSON] при продажі спірної квартири діяв за згодою [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири обидві сторони - [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, в звязку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним та задоволення відповідної позовної вимоги. Стосовно позовної вимоги щодо витребування спірної квартири у відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. \~Особливістю права спільної сумісної власності є відсутність визначення часток учасників. На відміну від спільної часткової власності, права учасників якої мають вираження у вигляді ідеальної (арифметичної) частки у праві спільної власності, що дозволяє визначити відповідний обсяг їх прав та обов'язків при здійсненні права, а на конкретну частину майна - при виділі частки або при її поділі, право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, без ідеального вираження частки у праві спільної власності. У даному випадку частка позивачки у спільному подружньому майні не визначена і не виділена. Віповідно до ч. 3\~ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як роз'яснено в п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано. За таких обставин, враховуючи, що право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, що перебуває у спільній сумісній власності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо витребування спірної квартири у [PERSON] ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В ході судового розгляду справи сторона відповідача [PERSON] наголошувала на тому, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, оскільки оспорювана угода була укладена в 2006 році, а звернення до суду мало місце лише в 2014 році. Однак суд не погоджується з даною позицією сторони відповідача [PERSON], оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] дізналась про порушення свого права лише в 2014 році в ході розгляду судом справи про поділ майна подружжя, після чого позивач [PERSON] зайняла активну позицію щодо захисту своїх порушених прав, звертаючись з позовами до [PERSON] та [PERSON] За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. В ході розгляду справи представником відповідача [PERSON] до суду було подано заяву про поворот виконання рішення, однак в звязку з тим, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], вказана заява представника відповідача задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В звязку з задоволенням позовних вимог [PERSON] судовий збір підлягає стягненню на підставі наявних в матеріалах справи квитанцій (т.1 а.с.1, т.2 а.с.1, т.2 а.с.16, т.2 а.с. 17, т.2 а.с. 139, т.3 а.с.103) в рівних частках з відповідачів в розмірі 6309,40 грн.

Outcome: approved