Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

27.11.2019р. АТ КБ «Приватбанк» звернулося із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с.1-3). Ухвалою судді Наумової О.С. від 12.12.2019р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 46 - 47). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 14.12.2015р. [PERSON] підписав з банком генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 14.12.2015р., після чого [PERSON] отримав кредит у розмірі 20 796,22 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписавши генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 14.12.2015р., відповідач погодився із запропонованими йому Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом із заявою складають Договір про надання банківських послуг. Зобов`язання за Договором про надання банківських послуг банк виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кошти та можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, не здійснив в повному обсязі сплату отриманих кредитних коштів, відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, передбачених договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 06.08.2019р. становить 20 154,01 грн., з яких: 7 759,61 грн. - заборгованість за тілом кредита; 2 497,52 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8 068,89 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 1 827,99 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача, а також понесені ним судові витрати у розмірі 1 921,00 грн. В судові засідання, призначені на 20.01.2020р. і на 24.02.2020р. представник позивача не з`явився, про дати повідомлявся належним чином, шляхом направлення повідомлення про виклик до суду на поштову адресу для листування зазначену у позові, а також на електронну пошту, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази. При поданні позову, представник позивача Гребенюк О.С. (діє на підставі довіреності від 31.01.2019р. - а.с. 33) зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 39). Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 20.01.2020р. і на 24.02.2020р., не з`явився, про дату та час слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток за адресою, наданою Відділом обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 45). Конверти, якими були направлені судові повістки повернуті до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»(а.с. 49). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідачка, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як встановлено у п. 2.1 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 14.12.2015р. [PERSON] надається терміновий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 20 796,22 грн. строком на 24 місяці з 14.12.2015р. по 31.12.2017р. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашати кредит позичальник зобов`язався з 1 по 25 число кожного місяця рівними платежами по 1 040,64 грн. Відповідно до п. 2.2 генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов`язанням, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з часу виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою позичальник сплачує штраф у розмірі 1 827,99 грн. Як встановлено у п. 2.8 угоди за порушення позичальником зобо`язань по погашенню кредиту, він сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 629 ЦК України договори є обов`язковими для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Як вбачається із ст. 1049 та ст. 1048 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Із змісту ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або дострокова зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності із наданим суду розрахунком позивач станом на 06.08.2019р. становить 20 154,01 грн., з яких: 7 759,61 грн. - заборгованість за тілом кредита: 2497,52 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8 068,89 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 18 27,99 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, у межах строку кредитування до 31.12.2017р. відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. У відповідності з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28.03.2018р. № 14-10цс18, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки позивачем не доведено правомірності нарахування відсотків після 31 грудня 2017 року суд вважає за необхідне стягнути відсотки за користування кредитом, нараховані і несплачені станом на кінець дії договору. Відповідно до розрахунку позивача, який суд приймає як доказ визнання позивачем обставин по сплаті коштів відповідачем, станом на 31.12.2017р. банк нарахував відповідачу 1194,76 грн. заборгованості за відсотками. А тому, саме цей розмір нарахованих відсотків підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 8 068,89 грн. заборгованості за пенею та комісією. При цьому, за умовами Генеральної угоди розмір пені, яка нараховується за кожен день прострочення, встановлений в Умовах і правилах банківських послу. Суд зазначає, що умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11.03.2015р. (№6-16цс15), від 22.03.2017р. (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30.01.2018р. (№ 61-787св18). У частинах 1 та 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019р. по справі № 342/180/17-ц зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Оскільки умовами Генеральної угоди не передбачено конкретно визначеного розміру пені, умови цієї угоди взагалі не містять розміру і порядку нарахування комісій, враховуючи, що позивачем не розмежовано наведені суми, а зазначено їх у сумарному вигляді, суд вважає, що вимоги про стягнення пені і комісій не підлягають до задоволення. Суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Позивач по суті за одне і теж порушення строків платежів просить стягнути з відповідача одночасно і штраф, і пеню. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушує закріплені у статті 61 Конституції України положення щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Підсумовуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту, нараховані відсотки за період часу з 14.12.2015р. по 31.12.2017р., а також штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам (10 782,36 х 1921/20 154,01 = 1 027,73 грн.). На підставі наведеного,

Outcome: partial