Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

28 вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовували тим, що в мережі Інтернет вони знайшли оголошення щодо розпродажу автомобілів марки «RENAULT Kangoo» 2013 року випуску за 108\~000 грн. 20 вересня 2017 року, звернувшись до офісу відповідача, вони уклали договори доручення № Д-0149 та № Д-0150, за яким відповідач зобовязався придбати та передати їм у власність транспортні засоби. На виконання умов договорів вони внесли на рахунок відповідача 50 000 грн та 40\~000 грн відповідно. При цьому їм не було розяснено, що вказані суми є винагородою повіреного за надання послуг за договорами. Після спливу триденного строку на передачу автомобілів представник відповідача в телефонній розмові повідомив їм, що автомобілі не можуть бути передані, до того ж за договорами вони мають придбати автомобілі інших марок. Посилаючись на те, що відповідачем не було доведено до їх відому достовірних умов договорів, що вплинуло на можливість їх свідомого вибору, а також на Закон України «Про захист прав споживачів», просили визнати недійсними договори доручення № Д-0149 та № Д-0150 від 20 вересня 2017 року, а також стягнути з відповідача на їх користь 50000 грн та 40000 грн відповідно в рахунок повернення коштів за вказаними договорами. Позивачі в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких він зазначив, що позивачі, укладаючи договори, повністю усвідомлювали всі їх умови. Крім того,ними не доведено порушення принципу добросовісності та всіх чинників, що необхідні для кваліфікування договорів як несправедливих. Просив вважати всі вимоги позивачів необґрунтованими, розглянути справу без участі його представника та відмовити у повному обсязі у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивачів, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. В судовому засіданні встановлено, що 20 вересня 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до адміністрації ТОВ «Велес Авто» із заявами про надання їм автомобілів марки «RENAULT Kangoo» 2013 року випуску вартістю 108\~000 грн (а. с. 14, 21). 20 вересня 2017 року позивачем [PERSON] на рахунок відповідача було внесено 50 000 грн, позивачем [PERSON] 40\~000 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 15, 22). 20 вересня 2017 року між ТОВ «Велес Авто» та позивачем [PERSON] було укладено договір доручення № Д-0150, предметом якого є придбання транспортного засобу марки «Great Wall Haval H3\~new» (а. с. 9-13), між ТОВ «Велес Авто» та позивачем [PERSON] договір доручення № Д-0149, предметом якого є придбання транспортного засобу марки «Great Wall Haval H3\~new» (а. с. 16-20). Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України\~за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За змістом ч. 1 ст. 1003 ЦК України\~у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на субєктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору доручення, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживачів умов спірних договорів доручення, адже розмір суми комісії за організацію договору в розмірі 10% від вартості транспортних засобів, що становить 50 000 грн та 40\~000 грн, які позивачі сплатили відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримали споживачі. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даних договорів, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів у тексті договорів рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є платежем за договором. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що спірними договорами фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін. Аналізуючи зміст укладених договорів, суд також прийшов до висновку, що умови укладених сторонами договорів доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивачів як споживачів послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України. Отже, несправедливі умови договорів доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсними дані договори доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачами договорів доручень відповідач завуалював призначення платежів в розмірі 50000 грн та 40000 грнпід виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договорів, не повертаються в жодному випадку та є комісією за укладення самого договору. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладені 20 вересня 2017 року договори між [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Велес Авто»є недійсними у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України з моменту їх вчинення, внаслідок чого позивачам, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2 560 грн за дві вимоги немайнового характеру та дві вимоги майнового характеру, оскільки позивачів від сплати судового збору за подання цього позову звільнено, з урахуванням правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України у справі № 405/7915/15-ц від 18 травня 2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved