Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

28.01.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання заповіту недійсним до відповідача [PERSON] третя особа,що на заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Тітовський С.І. 25.02.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 26.02.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 14.05.2019 року. 14.05.2019 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву в зв`язку із задоволенням клопотання про витребування доказів. Справу призначено до розгляду на 08.08.2019 року 08.08.2019 року закінчене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.10.2019 року. 04.10.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зупинене провадження у справі в зв`язку з призначенням посмертної судово-психіатричної експертизи. 21.08.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області поновлене провадження у справі. Справа призначена до розгляду на 07.10.2020 року. 07.10.2020 року в судовому засіданні оголошена перерва до 22.12.2020 року. 22.12.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зупинене провадження у справі в зв`язку з призначенням посмертної судово-психіатричної експертизи. 29.11.2021 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області поновлене провадження у справі. Справа призначена до розгляду на 23.12.2021 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Тітовським Сергієм Івановичем, за реєстровим номером № 730. В обґрунтування позовних вимог позивач за первісною позовною заявою посилається на наступне: [INFO] у м. Верхівцеві Верхньодніпровського району Дніпропетровської області помер її рідний батько [PERSON] , [INFO] , який на день смерті мешкав за адресою: [ADDRESS] . Її дівоче прізвище було [PERSON] , яке вона змінила на [PERSON] , уклавши шлюб з [PERSON] . Її шлюб з [PERSON] ,. був розірваний. Після розірвання шлюбу вона залишила прізвище [PERSON] . Після смерті [PERSON] ,, залишилось спадкове майно, яке складається з частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Так як вона є донькою померлого та відповідно є спадкоємицею першої черги, вона у встановлений законом строк звернулась до приватного нотаріуса Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Малашової Г.В., із зявою про прийняття спадщини за законом та була заведена спадкова справа № 146/2018. Після спливу шести місячного строку, 14 січня 2019 року, вона звернулась до приватного нотаріуса Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Малашової Г.В., для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Від нотаріуса вона дізналась, що в 2017 році від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Тітовським Сергієм Івановичем, за реєстровим номером № 730. В зв`язку з наявністю заповіту вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Вона вважає заповіт недійсним з наступних підстав: -По перше, до моменту смерті батька їй нічого не було відомо про заповіт, та батько їй не казав про те, що він склав заповіт. -По друге, Її батько [PERSON] ,. за час життя страждав на захворювання серця та в період 2015-2017 років переніс декілька інфарктів, в деякі періоди він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Саме в зв`язку з хворобою її батько міг підписати заповіт не усвідомлюючи своїх дій та їх наслідків; -Також вона вважає, що в момент підписання заповіту [PERSON] , в силу своєї необізнаності у юриспруденції, не розумів правових наслідків підписання заповіту, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. В подальшому в судове засідання не з`явився. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що [PERSON] , помер [INFO] . До часу смерті [PERSON] ,, будь-яких відхилень психіки не мав та лікування з цього приводу не проходив. Померлий проживав з [PERSON] , близько 10 років без реєстрації шлюбу. Приблизно за рік до смерті у [PERSON] , був інфаркт і її мати, відповідачка у справі, його лікувала. Заповіт був складений померлим ще до хвороби. При цьому її мати [PERSON] , не знала про його існування, так як померлий сам їздив до нотаріуса та посвідчував заповіт. І про існування заповіту її матері стало відомо набагато пізніше за його складення. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В подальшому в судове засідання не з`явилася подавши клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши\~зміст позовних\~вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами виник із спадкових правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За життя 05.07.2017 року [PERSON] , склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Тітовським Сергієм Івановичем, за реєстровим номером № 730, що підтверджується копією заповіту. Згідно даного заповіту спадкодавець, [PERSON] , належну йому частку квартири, що знаходиться в [ADDRESS] , а також все його майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом буде мати право, заповів [PERSON] . Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст.ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Як встановлено з наданих суду доказів, [PERSON] , скористався своїм правом та склав заповіт, за яким розпорядився належним йому майном на випадок смерті. Позивачка просить визнати заповіт недійсним виходячи з того, що вона нічого не знала про наявність заповіту і що заповідач на час вчинення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 1257\~ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правиламЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7Про судову практику у справах про спадкування, право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦКє нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦКвизнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Позивач, не надала жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний заповіт є недійсним з підстав, визначених ст. 1257 ЦК України. Доводи позивача про те, що їй нічого не було відомо про заповіт не мають наслідком його недійсності, оскільки заповіт є одностороннім правочином і особа, яка вчинила такий правочин, склала заповіт, має право як повідомляти інших осіб про цю обставину так і ні. Доводи позивача про те, що на час складання заповіту заповідач, [PERSON] ,. не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не знайшли підтвердження належними та допустимими доказами. Так, судом була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза для визначення можливості [PERSON] , усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту. Проте за першою ухвалою суду посмертна судово-психіатрична експертиза не була проведена із-за ненадання необхідних документів для її проведення. За другою ухвалою суду посмертна судово-психіатрична експертиза не була проведена із-за неоплати проведення експертизи, яка згідно ухвали Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2020 року була покладена на позивача [PERSON] . Відповідно до ст. 109 ЦПК України - У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Крім того відповідно до повідомлення КНП « Верхівцевська міська лікарня «Верхньодніпровської районної ради [PERSON] , [INFO] на обліку у лікаря психіатра не перебував. Згідно виписного епікризу [PERSON] , перебував на стаціонарному лікуванні з 12.06 по 21.06.2021 року. Тобто не на час складання заповіту. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть, причиною смерті [PERSON] , була хронічна серцева недостатність. Гіпертонічна хвороба з переважним ураженням серця. Таким чином будь-яких доказів про те, що на час складання заповіту [PERSON] , не міг усвідомлювати значення своїх дій суду не надано. В свою чергу за життя [PERSON] недієздатним не визнавався, тому підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним суд не вбачає. Оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд відповідно до положень ст.. 141 ЦПК України, згідно якої понесені судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, суд вважає, що витрати по сплаті судового збору в сумі по 768.40 грн. покладаються на позивача, [PERSON] , і не відшкодовуються за рахунок відповідача, оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed