Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

27.06.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила визначити місце проживання дітей. Ухвалою суду від 26 липня 2018 року відкрите провадження по справі за позовом про визначення місця проживання дітей (а.с. 23,24). 29.01.2019 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 03.07.2019 року прийнято заяву про зміну предмету позову (а.с. 55,56), позов про визначення місця проживання дітей ухвалою суду від 03.07.2019 року, - залишено без розгляду (а.с. 57-58). В обґрунтуваннях позовних вимог позивач посилається на те, що з 12.03.2010 року з відповідачем знаходилася в зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З квітня 2014 року сторони проживають окремо, Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.01.2015 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач проживає окремо, жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь - якої іншої участі у вихованні дітей. Усі питання щодо виховання дітей вирішується позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач має постійні борги зі сплати аліментів. Також участі у вихованні та догляді за дітьми батько не бере участі, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Таку бездіяльність батька позивач розцінює як умисне ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. В свою чергу, позивач посилається на те, що намагається максимально забезпечувати всі потреби дітей, займається їх вихованням, проявляє турботу про фізичний та духовний розвиток дитини, купує одяг, взуття та інші необхідні речі, докладає усіх зусиль, щоб діти отримували відповідний для її віку та потреб розвиток. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON] , як батько, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не хоче і не має бажання спілкуватися з дітьми, у зв`язку з чим, посилаючись на ст. 164 Сімейного кодексу України, просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з підстав визначних у ньому, в подальшому звернулися до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник органу опіки та піклування Вільненської сільської ради Новомосковського району в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, а також висновок органу опіки та піклування. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 12 березня 2010 року по 27 січня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.2004 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року шлюб між ними було розірвано (а.с.7). Суду подано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.9), його батьками значаться сторони по справі. [PERSON] народився [INFO] в подружжі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Відповідачем не оспорювало ся, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю, про що також свідчить довідка про склад сім`ї (а.с. 8), у відповідності до якої [PERSON] разом з дітьми проживає в [ADDRESS] , батько позивача являється співвласником зазначеного домоволодіння (а.с. 12). В свою чергу, [PERSON] також зареєстрований в [ADDRESS] , (а.с. 8, 22), однак останній повідомляв суд про фактичне місце проживання в с.Шевченкове Бердянського району Запорізької області (а.с. 29). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов`язок батьків виховувати дитину. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Так, до суду подано висновок органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 100-101) про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у відповідності до якого спеціалістами органу опіки, серед іншого, були встановлені наступні обставини. Діти проживають та зареєстровані в [ADDRESS] , де створені належні житлово-побутові умови, про що також надано акт обстеження (а.с. 102). Відповідно до характеристик КЗ «Вільненський навчально-виховний комплекс «Школа-дошкільний заклад» Новомосковської районної ради Дніпропетровської області мати приділє належну увагу вихованню дітей, впродовж навчання дітей батько їх успіхами не цікавився, батьківські збори не відвідував (а.с. 103,104). Діти перебувають під медичним спостереженням сімейного лікаря, мати виконує всі рекомендації лікарів, а з огляду на те, що [PERSON] являється дитиною-інвалідом (а.с. 18), останній потребує індивідуального навчання (а.с. 13-15), матір контролює навчання сина, регулярно виконує всі рекомендації вчителів, батько не приймав участі у навчанні та вихованні сина (а.с. 104-105). В ході розгляду справи було встановлено, що [PERSON] зареєстрований на території Долинської сільської ради бердянського району Запорізької області, фактично за місцем реєстрації не проживає, місцезнаходження не відоме, внаслідок чого суду не подано характеризуючи матеріалів на відповідача (а.с. 107). При цьому орган опіки та піклування виконавчого комітету Вільненської сільської ради в телефонному режимі запрошував відповідача на засідання органу опіки та піклування, однак останній вимкнув телефон та на зв`язок не виходив (а.с. 101). За таких обставин повноважний орган опіки та піклування вважає, що ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, створює умови, які шкодять їх інтересам, позбавляють можливості жити в повноцінній сім`ї, і тому вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами і до цього часу, всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач, відповідач свідомо ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які фактично ростуть під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю однієї матері. Крім того, відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Аналізуючи викладене, суд погоджується з позицією позивача, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дитини, порушує її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 СК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені нею витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 704,80 (а.с. 1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved