Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

28 грудня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком №30, що розташований по вул. Будьонного в с. Прибузьке Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 18 грудня 2004 року, серії САА, №275918, виданого виконкомом Прибузької сільської ради Жовтневого району Миколаївської області належить житловий будинок № 30, що розташований по вул. Будьонного в с. Прибузьке Вітовського району Миколаївської області. Окрім неї в будинку зареєстровані: її син [PERSON], який не проживає у вказаному житловому будинку з 2009 року, та колишня невістка [PERSON], яка з 1998 року не проживає за вказаною адресою. Відповідачі у вказаному житловому будинку не проживають, спірним житлом не цікавляться, за комунальні послуги не сплачують, в звязку з цим вона змушена нести додаткові витрати. Позивач - пенсіонерка, через маленьку пенсію знаходиться у вкрай скрутному матеріальному становищі. Оскільки відповідачі відмовляються знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивач в судове засідання не зявилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачі в судові засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно, виклик відповідачів здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вони вважаються такими, що повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачами не подано. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок № 30 по вул. Будьонного в с. Прибузьке Вітовського району Миколаївської області належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2004 року, серії САА, №275918, виданого виконавчим комітетом Прибузької сільської ради Жовтневого району Миколаївської області на підставі рішення виконавчого комітету Прибузької сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 26 лютого 2004 року № 12 (а.с. 9). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 грудня 2004 року № 5910273, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2004 року за [PERSON] (а.с. 10). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивача. Факт належності житлового будинку [PERSON] також підтверджується технічним паспортом на будинок від 21 грудня 2004 року, де саме вона зазначена його власником (а.с. 8.) Відповідно до довідки виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 12 листопада 2018 року № 1240, у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: позивач, відповідач [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Згідно з актом про непроживання [PERSON] з 2009 року, а [PERSON] з 1998 року не проживають у спірному житловому будинку № 30 по вул. Будьонного в с. Прибузьке Вітовського району Миколаївської області (а.с. 14). Аналогічні відомості щодо непроживання відповідачів містяться у довідці виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 12 листопада 2018 року № 1240 (а.с. 13). Як вбачається з матеріалів справи, а саме: посвідчення «Ветерана праці» від12 травня 2003 року, серії АIV №644121(а.с. 19)., відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с. 22), довідки Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (а.с. 24) позивач є пенсіонером, та окрім пенсії ніяких доходів не має. Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян лише відносно членів сімї власника, водночас відповідачами у справі є [PERSON]М син позивачки та [PERSON], колишня дружина сина, яка взагалі не є членом сімї позивачки. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сімї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ані норми ЦК України, ані норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сімї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи відсутність правової норми, яка регулює спірні правовідносини, суд застосовує аналогію закону, зокрема положення частини 2 статті 405 ЦК України (як спеціальної норми). Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідачів за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved