Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

27.02.2014 року до Дергачівського районного суду Харківскої області з позовною заявою звернувся [PERSON], в якому просив визнаний недійсним державний акт на земельну ділянку серії [NUMBER] в [ADDRESS] виданий [PERSON] та визнати за ним право власності на цю земельну ділянку та зобов'язати відділ Держземагенства внести відомості до земельного кадастру щодо нього. 12.05.2014 року заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківскої області позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Дізнавшись про існування заочного рішення суду [PERSON] звернулася до Дергачівського районного суду Харківскої області з заявою про скасування незаконно винесеного рішення від 12.05.2014 року, внаслідок чого 19.02.2015 року заочне рішення було скасоване. В рамках цього провадження [PERSON] заявила зустрічний позов до [PERSON], Черкасько-Лозівської сільської ради та Відділу Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області про визнання недійсним акту серії [NUMBER], виданого [PERSON] та визнання права власності на земельну ділянку в [ADDRESS] за нею. Позовні вимоги [PERSON], обґрунтовувала тим, що 27.05.2009 року вона отримала Державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS]. Щодо цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі була відкрита Поземельна книга та присвоєний кадастровий номер [NUMBER]. З моменту отримання рішення на розробку технічної документації на землю, вона стала постійно користуватися земельною ділянкою, сплачувала за неї земельний податок, почала здійснювати підготовчі роботи з забудови. Однак, приблизно в 2010 році виявилося, що невідома раніше їй особа - [PERSON] вважає себе власником цієї землі. Для врегулювання даного питання в 2010 р вона зустрілася з гр. [PERSON] та він надав їй документ, який на його думку, підтверджує його право власності. При детальному огляді його документа вона переконалася, що державний акт серії [NUMBER], на який він посилався, як на правовстановлюючий, є недооформленим. У ньому були відсутні необхідні реквізити такого виду документів, а саме: акт не містив адреси, не стояла дата видачі документа, підпис, який стояв на акті не належав голові Черкасько-Лозівської сільської ради, а був виконаний іншою особою. Всі ці ознаки були явними і видні візуально. Крім того, при вивченні архівної копії документа [PERSON] було з'ясовано, що 2й примірник Акта взагалі не містить підпису голови, містить зовсім інший номер реєстрації в Книзі актів на право приватної власності і не був ідентичним тому, який надав [PERSON] У зв'язку з цим нею був зроблений висновок, що даний акт не підтверджував його право власності на земельну ділянку, а заяви [PERSON] стосовно його прав були голослівними. Вона посилалася на те, що [PERSON] як основний доказ своєї позиції по справі надав до суду «державній акт» серії [NUMBER], де вже були виправлені всі ті недоліки, на які я звернула увагу в 2010 році (стояла дата, був дописаний номер), тобто надав до суду завідомо підробний документ, який був заповнений [PERSON] або іншою особою значно пізніше, ніж у момент його видачі. 18.01.2015 року вона звернулася з заявою про вчинення злочину про правоохоронних органів, які зареєстрували її заяву та внесли в ЄДРД за № 12015220480000952 та почали слідчі дії з цього приводу. Стосовно своїх позовних вимог, вона вказує, що земельна ділянка була набута нею правомірно, а право на земельну ділянку у [PERSON] не виникло, оскільки його акт не був дооформлений та зареєстрований належним чином у 1994 році, а подальші зміни вносилися в нього значно пізніше, що потягло за собою його підробку. Також вона посилалася на те, що [PERSON] земельного податку за цю ділянку не платив. У неї ж відсутня будь-яка заборгованість зі сплати податків за цю земельну ділянку, крім того вона нею користується з моменту видачі акту. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої визнає позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Представник [PERSON], адвокат Смоляний С.О. таку позицію [PERSON] підтримав та просив позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задовольнити. Представник відповідачки за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], адвокат [PERSON] підтримала позицію [PERSON] на підставі викладених у зустрічній позовній заяві обставин та з урахуванням визнання зустрічного позову [PERSON] Вказувала, що [PERSON] протягом розгляду справи відмовився від будь-яких прав на земельну ділянку та матеріальних претензій до [PERSON] не має. Відповідачі Черкасько-Лозівська сільська рада та Відділ Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає зустрічну позовну заяву такаю, що підлягає задоволенню. Відповідно ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 29.05.2015 року провадження за позовом [PERSON] до [PERSON],Черкасько-Лозівської сільської ради та Відділу держземагентства у Дергачівському районі Харківської області «Про визнання державного акта серія АЖ№465497 недійсним та визнання права власності на земельну ділянку» - закрито у зв'язку з відмовою позивач від позову. Судом було достовірно встановлено, що право власності на землю по [ADDRESS] за [PERSON] підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 27.05.2009 р. Довідка Відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області від 11.08.2014 р. також підтверджує це право [PERSON], та вказує, що її акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю за № 01096300164 від 27.05.2009 р. При огляді судом державного акту на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого [PERSON] було встановлено, що дата видачі «03.11.1994року» та номер реєстрації «№ 86/67» дійсно здійснений чорнилами іншого кольору, ніж основний текст. Відповідно до довідки наданої Дзержинським РВ м. Харкова від 08.04.2015 року, згідно з свідченнями свідка [PERSON], підписи на державному акті на земельну ділянку серії [NUMBER] виконані не ним, а іншою особою. Також в ході досудового розслідування були встановлені обставини, які вказують, що державний акт, виданий на ім'я [PERSON] підлягав заповненню значно пізніше дати його видачі в 1994 році. Слідством встановлено наявність істотних розбіжностей між архівною копією документа та документа, що знаходиться на руках [PERSON] 29.05.2015 року до суду була подана нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 26.05.2015 року, в якій він повідомляв суд про визнання позовних вимог [PERSON] по зустрічному позову у справі № 619/1062/14-ц. Також в своїй заяві він зазначав, що ніяких прав на земельну на земельну ділянку по [ADDRESS] він не має та мати не буде, від своїх позовних вимог до [PERSON] відмовляється, матеріальних претензій до [PERSON] не має. Так, відповідно до ст. 41 Конституції України власнику гарантується право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно ч.1 ст. 374 ЦК України суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. А ось навпаки, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (документу). Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, відсутність вільного волевиявлення сторони при укладенні правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним. У відповідності до ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Основним елементом дійсної угоди є воля сторін. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Постановою Верховної Ради України №2201 від 13.03.1992 була затверджена форма державних актів на право приватної власності на землю. Такий державний акт надавався виключно громадянам України, видавався і виписувався місцевою радою, підписувався і реєструвався у відповідній раді за місцем знаходження земельної ділянки. Другий примірник державного акта (архівного) також зберігався в раді. Тобто ніхто інший, крім працівників місцевої ради та саме в день видачі акту мав право вносити в нього відповідні відомості. При цьому право власності у громадянина, згідно ст. 22 Земельного Кодексу України, виникало лише тоді, коли громадянином був отриманий повністю заповнений державний акт, а також визначені межі земельної ділянки в натурі. Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, затверджена наказом Держкомзему України від 04.05.1999 №43 і всі попередні нормативно-правові акти земельного характеру категорично забороняли будь-які виправлення в державних актах. Якщо при заповненні державних актів на право власності допускалися помилки і робилися виправлення, то такий державний акт не підлягав реєстрації (видачі) та бланк вважався зіпсованим. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На сьогоднішній момент у [PERSON] існують перепони у розпорядження своєю земельною ділянкою та в реєстрації свого права власності, оскільки після винесення заочного Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12.05.2014 р. її право власності було скасоване та зареєстроване за [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. А частина 2 статті 152 ЗК України передбачає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Виходячи із ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач за зустрічним позовом - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом було встановлено, що визнання [PERSON] зустрічного позову [PERSON] не суперечить закону, обґрунтовується поданими в суді документами, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved