Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

27.03.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. В обґрунтування позову вказує на таке. Зазначений вище будинок є його приватною власністю. В цьому домоволодінні зареєстровані його донька [PERSON] та її син [PERSON] З 2014 року вони у будинку не проживають, комунальні послуги не сплачують, не несуть інших витрат по утриманню житла, не беруть участь у спільному побуті. Факт реєстрації в його домоволодінні відповідачів створює проблеми при оформленні субсидії. Як власник житлового приміщення, він ніяких договорів з відповідачами не укладав, ніяких обов'язків перед ними не має. Їхніх речей там немає. В порядку ч.5 ст. 279 ЦПК України, з ініціативи суду, сторони про дату, час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно судовими повістками про виклик, але в судове засідання відповідачі не з'явилися. Позивач та третя особа надали до суду письмові заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі, на задоволенні позову наполягають. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач направлені їй копію ухвали суду про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї та судову повістку про виклик, отримала за адресою яка вказана у позовній заяві 04.04.2019. У судове засідання, призначене на 02.05. 2019, відповідачі не з'явилися. За таких обставин суд вважає неявку відповідачів у судове засідання такою, що немає поважних причин. Отже є підстави вважати що відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відзиву, клопотань, заяв тощо в тому числі і про відкладення розгляду справи [PERSON] не подала. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача, яка викладена в його письмовій заяві, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Частиною 8 ст. 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Суд, дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є громадянином України, про що свідчить фотокопія паспорту (а.с.5). Він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], про що свідчить фотокопія свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок(а.с.7). Із фотокопії домової книги, довідки про склад сім'ї та довідки про реєстрацію місця проживання осіб вбачається, що у вищевказаному будинку зареєстровані також і відповідачі(а.с.8-9,19). Але, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 28.02.2019, відповідачі за вказаною адресою не проживають з 2014 року, особистих речей в будинку немає, в утриманні домоволодіння та спільному побуті участі не приймають(а.с.11). На підтвердження сплати саме позивачем комунальних послуг, надано відповідні рахунки (а.с.12-14). Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. Відповідно до частини другої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків. Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. Разом із тим право користування житловим приміщенням неповнолітньою особою є похідним від права її матері. Отже втрата права проживання матері в житлі призводить до того, що таке право втрачається і неповнолітньою особою. В даному випадку неповнолітнім [PERSON]. Такі висновки суду відповідають правовій позиції викладеній в постанові Верховного суду 30 травня 2018 року по справі № 755/22113/15-ц. Отже належними та допустимими доказами позивача вимоги позову про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим будинком доведені, а тому позов і підлягає задоволенню. Судовий збір сплачено позивачем у повному обсязі, вимоги щодо стягнення судового збору із відповідачів не заявлено. Отже він покладається на позивача.

Outcome: approved