Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

29.05.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], про стягнення боргу за договором позики з кожного відповідача, та судових витрат, мотивуючи його тим, що 15 грудня 2013 року між нею та [PERSON], за згодою [PERSON], в усній формі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали від неї грошові кошти в розмірі 2000 гривень та 600 доларів США, які відповідачі зобовязалися повернути після продажу врожаю насіння соняшника, який належить відповідачам, але не пізніше 01 квітня 2014 року. Зазначену позику відповідачі отримали на придбання кухонної меблі та під 3% в місяць за користування цими грошовими коштами. На підтвердження укладання договору позики та умови його виконання, відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України, в підтвердження укладання договору позики та його умов, відповідачкою - [PERSON], за погодженням її чоловіка [PERSON], 15.12.2013 року була видана позивачці розписка. Відповідно до ст., 1049 ЦК України відповідачі зобовязані повернути позику (в тому ж розмірі, в якому були передані позивачам) в строк та в порядку, встановленому сторонами. В строки, які встановлені в розписці, виданої [PERSON] за погодженням з [PERSON], позивачці 15.12.2013 року, відповідачі не виконали свої зобовязання по поверненню грошових коштів, та до сьогоднішнього дня сума боргу так і не повернута. У звязку з тим, що заборгованість відповідачами до теперішнього часу не повернута, та на підставі ст. 1048 ЦК України, позивач має право нараховувати проценти за користування позикою до повного виконання зобовязання, в розмірі, передбаченому розпискою, тобто 3% в місяць. Таким чином, сума заборгованості відповідачів, крім основної суми заборгованості, за кожен місяць використання грошових коштів у розмірі 2000,00 гривень та 600 доларів США, на 01 квітня 2015 року складає: 5 753,83 грн. Відповідач [PERSON], не погодившись з позовними вимогами позивачки, подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики укладеного 15 грудня 2013 року недійсним. Мотивуючи його тим, що про укладення вказаного договору позики йому не було відомо і письмової згоди на її укладення він не надавав, до того ж вказаних коштів він не бачив і тим більше не мав змоги розпоряджатися ними в інтересах сім'ї. В своїй заяві просив визнати договір недійсним та стягнути з [PERSON] витрати по сплаті правової допомоги у розмірі 1500,00 грн. і суму сплати судового збору -243,60 грн. Ухвалою суду від 09 липня 2015 р. прийнято до провадження зустрічну позовну заяву та об'єднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], про стягнення коштів та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], про визнання недійсним договору. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник, первісний позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, щодо зустрічного позову - вважають його необґрунтованим. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник вимоги первісного позову заперечили, зустрічний позов просили задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні з первісним позовом погодилися та не заперечували існування боргу у [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON], з зустрічним позовом [PERSON] не погодилися в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], про стягнення коштів підлягає до задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], про визнання недійсним договору слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 грудня 2013 року[PERSON] надала позику [PERSON] та [PERSON], у сумі 2000 гривень та 600 доларів США, з метою купівлі останніми кухонних меблів. Гроші позичальники зобов'язувались повернути до 01.04.2014 року, про що складено розписку (а.с.4). За вимогами ст. 1046 ЦК України, за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Факт підписання відповідачем розписки свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми. Зі ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розпискою передбачено надання позики у визначений строк. Даючи оцінку наданим позивачкою, на підтвердження укладення договору позики, письмових доказів (розписки), суд дійшов висновку, що ці докази є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Оскільки, примірник оригіналу договору позики позикодавець - [PERSON] надала до справи як доказ неповернення позики в повному обсязі, хоча один із позичальників і вимагає визнати договір позики недійсним, суд дійшов висновку, що позика позичальником не повернута. Станом на день складання позовної заяви 19 травня 2015 року, курс валют НБУ встановлений на рівні 23,304799 грн. за 1 долар США, а тому з врахуванням неповерненої суми - 600 доларів США та 2000 гривень (15982,87 грн.), а також 3% проценти за користування грошовими коштами, що складає 5 753,83 гривень в період з 01.04.2014 року по 01.04.2015 року та суму індексу інфляції 631, 82 грн., від простроченої суми в 2000,00 грн.,сума боргу становить 22368,52 грн. з кожного відповідача, які підлягають до стягнення позивачці. Що стосується виникнення обов'язку, щодо саме двох відповідачів з даного договору позики, а також визнання недійсним договору позики через відсутність письмової згоди на це іншого подружжя та його формальність, то слід зазначити наступне. З 25.05.2013 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, (а.с. 37). 15 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], за згодою [PERSON], в усній формі був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 гривень та 600 доларів США, які зобовязалася повернути не пізніше 01 квітня 2014 року. Зазначену позику відповідачі отримали, про що свідчить розписка [PERSON], що не заперечується [PERSON]. В даних правовідносинах за цивільною справою, суд керується як нормами цивільного (ст. 203,215), так і сімейного законодавства, а також з'ясовано обставини, щодо факту укладення договору за згодою другого з подружжя, та факту використання майна (коштів) в інтересах сім'ї. Відповідно до змісту ст. 65 СК України, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Так, у даних правовідносинах, позика отримана на купівлю кухонних меблів, отримана тільки одним із подружжя [PERSON], в період шлюбу. Про отримання позики [PERSON] знав, що підтверджено в судових засіданнях. Отже, виникнення заборгованості та зобов'язань щодо набутого у спільну власність майна, покладало обов'язки на подружжя щодо погашення цієї позики. Позивач за зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги зазначив, що про договір позики йому не було відомо, згоду на укладення позики він не давав. Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останній, згідно з вимогами ст. 60 СК України, стають об'єктом спільної сумісної власності, то настає солідарна відповідальність у цих правовідносинах. Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках встановлених договором або законом. Так, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із ч. 3,4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а також майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Під майном, ч. 1 ст. 190 ЦК України, має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Отже, в розумінні ч.4 ст.65 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Постанова № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові кошти; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (п.23). Позивач, за зустрічним позовом зазначає, що згідно ст. 65 СК України, для укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, необхідна письмова згода другого подружжя, тому даний договір позики, на укладення якого згода позивача не надавалась, необхідно визнати недійсним. Однак з такими доводами суд не погоджується, виходячи з наступного. Позивачем та її представником за зустрічним позовом звертається особлива увага на те, що договір виходить за межі дрібного побутового, однак не надається доказів, що така згода не могла даватися позивачем як чоловіком усно дружині, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї (в даних відносинах зобов'язання за позикою сімї за придбане у спільну власність майно). У силу статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші. Як і в загальних положеннях ст. 369 ЦК, щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч. 4 ст. 369 ЦК, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч. 2 ст. 65 СК дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. При цьому, варто звернути увагу на те, що ч. 2 ст. 65 СК України надає суду право визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч. 1 ст. 65 СК та положенням ст. 369 ЦК, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки він саме повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину, так як в даному спорі письмової заяви чоловіка дружині. Ч. 3 ст. 65 СК встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч. 3 ст. 65 СК дають підставу для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Однак, як вже зазначалось даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації тому згода і не потребувала нотаріального посвідчення на позику. При цьому, суд прийшов до переконливого висновку про отримання усно такої згоди. Доводячи позивачем за зустрічним позовом про фіктивність договору позики, ним не враховано що настала передача майна за даним договором позики - коштів, а тому такі доводи не є вірними, а правочин не є фіктивним, коли наступили наслідки його виконання. Враховуючи весь аналіз правових норм в даному спорі, суд вважає, що відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою погашення спільних зобов'язань по придбаній у спільну власність майна, не надає правових підстав для визнання договору позики не дійсним. Судом в даних правовідносинах враховано і правові позиції ВСУ від 20.02.2013 р. у справі 3163 цс12 та від 31.03.2010 р. № 6-21170 св. 08. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). За змістом ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому в задоволенні вимог [PERSON], про стягнення на його користь суми сплати правової допомоги у розмірі 1500,00 грн. і суми сплати судового збору - 243,60 грн.,з [PERSON], слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 11, 15, 16, 190, 203, 215, 368, 369, 527, 541, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved