Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

27 травня 2021 року представник позивача [PERSON] [PERSON] , звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ № 111-К, виданий 27.04.2021 року в.о. директора КП «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове» Яровим В.М. про звільнення [PERSON] з посади заступника директора з адміністративно-господарських питань КП «ЖКП «Таїрове» за вчинення прогулу 22.04.2021 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України; поновити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на роботі у КП «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове», код ЄДРПОУ 26601323, з дати звільнення 27.04.2021 р. на посаді заступника директора з адміністративно-господарських питань КП «ЖКП «Таїрове; стягнути з КП «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове», код ЄДРПОУ 26601323, на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2021 року по день поновлення на роботі; стягнути з КП «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове», код ЄДРПОУ 26601323, на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) моральну шкоду в розмірі 50000 грн; стягнути з КП «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове», код ЄДРПОУ 26601323, на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) усі судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] повністю підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. В судовому засіданні представниця відповідача КП «ЖКП «Таїрове» - Печериця В.П., позов не визнала повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, надавши до суду письмовий відзив на позов, в якому зокрема, посилалась на те, що позивачем [PERSON] , було порушено п.п. 6 п. 4 посадової інструкції в частині порушення внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, а саме позивач був відсутній на роботі, про що начальником юридичного відділу Бурлакою Р.А. було доведено цей факт виконуючому обов`язки директора «КП «ЖКП «Таїрове» Яровому В.М. на його вимогу та актом №1 від 22.04.2021 року було посвідчено факт відсутності заступника директора з адміністративно господарських питань КП «ЖКП Таїрове» Шаєвського В.М. на роботі 22.04.2021 року у період з 13.00 год. до 17.00 год., що стосується стягнення моральної шкоди вважала вказану суму в розмірі 50000 грн., необґрунтованою, а сума гонорару адвоката в розмірі 15000 грн., не підтверджується жодним доказом, а також з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов (а.с. 37-44). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали та додатково надані докази по справі, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. \~ \~ \~ \~ Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України\~- громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Статтями 3,\~4\~Конвенції Міжнародної\~організації праці\~№ 158\~передбачено,\~за метою\~цієї Конвенції\~терміни «звільнення»\~ та\~ «припинення\~трудових \~ відносин»\~-\~означають \~припинення \~трудових \~відносин \~з ініціативи\~роботодавця. Трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом частини першої\~статті 3 КЗпП України,\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до положень\~статті 139 КЗпП України,\~працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 147 КЗпП України\~передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Прогул є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня без поважних причин (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц). Разом з тим, прогул є дисциплінарним проступком, тому застосовуючи звільнення, як стягнення за такий проступок, роботодавець з метою встановлення поважності причин відсутності працівника на роботі більше ніж три години зобов`язаний виконати вимоги статей\~147,\~148,\~149 КЗпП України\~та відібрати у працівника відповідні пояснення. Згідно з положеннями\~статті 148 КЗпП України\~дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Статтею 149 КЗпП України\~передбачено порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його з роботи, роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого ним дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно до пункту 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4\~статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. При цьому поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних - є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я тощо. Судом в становлено, що Наказом № 163-К за підписом директора КП «ЖКП «Таїрове» Гренадьорова А.В. позивача [PERSON] було прийнято на роботу з 28.07.2020 року на посаду заступника директора з технічних питань КП «ЖКП «Таїрове» на підставі його заяви від 27.07.2020 року з випробувальним терміном 2 місцяі (а.с. 11). Відповідно до доповідної записки складеної 23.04.2021 року начальником юридичного відділу Бурлакою Р.А. на ім`я в.о. директора КП «ЖКП «Таїрове» Ярового В.М. вбачається, що заступник директора з адміністративно господарських питань [PERSON] , 22.04.2021 року у період з 13.00 год. до 17.00 год. був відсутній на робочому місці та не виконував свої посадові обов`язки, про що складено акт № 1 від 22.04.2021 року та доповідна записка начальника юридичного відділу Бурлаки Р.А. (а.с. 15,16). При чому, Актом № 1 від 22.04.2021 року засвідчено факт відсутності заступника директора з адміністративно господарських питань КП «ЖКП «Таїрове» [PERSON] , на робочому місці 22.04.2021 року в період з 13.00 год. до 17.00 год., вказаний акт було підписано начальником відділу з благоустрою майстром зеленого господарства [PERSON] , інженером з охорони праці [PERSON] , начальником юридичного відділу Бурлакою Р.А. (а.с. 15). Також судом встановлено, що 26.04.2021 року [PERSON] на ім`я в.о. директора КП «ЖКП «Таїрове» було подано письмові пояснення, з яких вбачається, що він 22.04.2021 року у період з 13.00 год. до 17.00 год., знаходився на території смт. Таїрове, та контролював роботу працівників з благоустрою (а.с. 17). Наказом № 111-К від 27.04.2021 року в.о. директора КП «ЖКП «Таїрове», [PERSON] [PERSON] звільнено з посади заступника директора з адміністративно господарських питань КП «ЖКП «Таїрове» за вчинення прогулу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпАП України, без поважних причин 22.04.2021 року (а.с. 12-13). Актом від 27.04.2021 р. за підписом начальника юридичного відділу КП «ЖКП «Таїрове», інженера з охорони праці, радника-консультанта директора КП «ЖКП «Таїрове» та начальника відділу з благоустрою майстра зеленого господарства - засвідчено факт фактичного ознайомлення Шаєвського з наказом № 111-К в.о. директора КП «ЖКП «Таїрове» Ярового В.М. від 27.04.2021 р. «Про звільнення Шаєвського», який відмовився від підпису під наказом та відмовився від отримання копії вказаного наказу та отримавши копію наказу про своє звільнення покинув приміщення адміністративної будівлі КП «ЖКП «Таїрове» за адресою : смт. Таїрове, вул. 40річчя Перемоги, 55 (а.с. 14). З матеріалі позову вбачається, що відповідно до п. 3 п. 1 посадової інструкції заступника директора з адміністративно господарських питань КП «ЖКП «Таїрове» Шаєвський В.М., безпосередньо підпорядковується директору підприємства. Також, в посадовій інструкції заступника директора з адміністративно господарських питань КП «ЖКП Таїрове» Шаєвського В.М. не передбачено здійснення контролю за роботою працівників з благоустрою (а.с. 18-19). Навпаки [PERSON] було порушено п. 6 п. 4 Посадової інструкції в частині порушення внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, а саме його відсутність на робочому місці, про що начальником юридичного відділу Бурлакою Р.А. було доведено цей факт виконуючому обов`язки директора «КП «ЖКП «Таїрове» Яровому В.М. на його вимогу та актом №1 від 22.04.2021 року було посвідчено факт відсутності заступника директора з адміністративно господарських питань КП «ЖКП Таїрове» [PERSON] на роботі 22.04.2021 року у період з 13 години 00 хв. до 17 години 00 хв. (тобто більше трьох годин). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомив суду, що десь з квітня місяця 2021 року він працював в КП ЖКП «Таїрове» на посаді зам. головного інженеру. З 27 липня 2020 року Наказом №163-К за підписом директора КП ЖКП «Таїрове» прийнято з 28.07.2020 року на посаду заступника директора з адміністративно-господарських питань [PERSON] , який майже кожного ранку був присутнім на роботі, де іноді пили з ним каву та спілкувались. Однак, 22 квітня 2021 року [PERSON] приїхав на роботу та сказав, що поїхав по власним справам. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомила суду, що працює в КП ЖКП «Таїрове» на посаді начальник відділу з благоустрою - майстер зеленого господарства. З [PERSON] вони рідко зустрічались на роботі та не знає, якою роботою він займався. Але пам`ятає, що 22 квітня 2021 року вона його бачила в автомобілі «Мерседес», і в цей день, 22 квітня 2021 року, після обіду, нею було засвідчено факт відсутності заступника директора з адміністративно-господарських питань КП ЖКП «Таїрове» [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомив суду, що працює в КП ЖКП «Таїрове» на посаді інженера з охорони праці. 22 квітня 2021 року [PERSON] був відсутній на роботі у період з 13 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., через це його звільнили. Вони з [PERSON] та [PERSON] періодично проїжджають по всій території та дивляться, хто як працює. Але того дня [PERSON] вони не бачили на робочому місці. Свідок [PERSON] , повідомив суду, що працює в КП ЖКП «Таїрове» на посаді начальника юридичного відділу. На протязі робочого часу 22 квітня 2021 року, [PERSON] не було видно на робочому місці. Працівники теж його не бачили. В цей день, 22.04.2021 р. після обіду, він разом з [PERSON] та [PERSON] виїхали на територію щоб побачити чи є там [PERSON] і чим саме він займається. Однак, починаючи з обідньої перерви 22.04.2021 р. - [PERSON] не з`явився на роботі та не подзвонив керівництву. А вже, 23 квітня 2021 року ним була подана доповідна записка, у якій він повідомив, що [PERSON] був відсутній на роботі та не виконував свої посадові обов`язки 22 квітня 2021 року. З огляду на вищевикладене, суд критично ставиться до письмових пояснень [PERSON] на ім`я в.о. директора КП ЖКП «Таїрове» від 26.04.2021 р. про те, що 22.04.2021 р. з 13:00 год. до 17:00 год. він нібито знаходився на території смт. Таїрове, де начебто контролював роботу працівників з благоустрою, враховуючи, що вказані твердження не підтверджені жодними належними та допустимими доказами по справі згідно ст.ст. 76-834 ЦПК України (а.с. 17). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v.\~Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,).\~Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини викладені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження, та під час розгляду справи представником позивача не було надано суду достатніх та допустимих документальних доказів на підтвердження мотивів і підстав, викладених обставин у позові, які також не знайшли свого підтвердження під час допиту в свідків в судових засіданнях. Більш того, суд вважає, що документально встановлений факт відсутності [PERSON] на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин був доведений під час розгляду справи і допиту свідків, а тому суд приходить до висновків щодо необґрунтованості позовних вимог [PERSON] , а тому вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed