Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

28 березня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з [PERSON] на свою користь 94356 грн. в якості суми боргу, стягнути з відповідача на свою користь 3% річних з простроченої суми у розмірі 8042 грн., стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в розмірі 87691 грн., стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 05 березня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики позичальник надав розписку, відповідно до якої, позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 94356 грн., а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути позику двома платежами. Коли строк повернення позики сплинув відповідач відмовився виконувати свої зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 27 березня 2017 року у відповідача пере позивачем утворилась заборгованість у сумі 190089 грн. з якої основний борг - 94356 грн.; 3 % річних - 8042 грн.; інфляційні втрати - 87691 грн. У судове засідання позивач не з'явився, в поданій суду письмовій заяві позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05 березня 2014 року відповідно до копії розписки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти на загальну суму 94356 грн., які зобов'язався повернути двома платежами: 1) 46027 грн. 20 квітня 2014 року; 2) 48329 грн. 25 травня 2014 року. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 94356 грн. згідно розписки від 05 березня 2014 року (а.с.5). Станом на час розгляду справи, матеріали справи не містять доказів повернення боргу. Клопотань про застосування строків позовної давності від сторін не надходило. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму боргу за розпискою від 05 березня 2014 року в розмірі 94356 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на норми ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, відповідач в порушення умов вищевказаного договору позики грошей не виконав взятих на себе обов'язків, у зв'язку з чим станом на 27 березня 2017 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість на загальну суму 190089 грн., з якої основний борг - 94356 грн.; 3 % річних - 8042 грн.; інфляційні втрати - 87691 грн. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved