Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

28.01.2020 [PERSON] звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 22.12.1995 по 23.01.2003 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 15.01.2002 сторони придбали об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] . Вказаним нерухомим майном було кафе, в якому сторони спільно працювали та ніяких спорів після розлучення з приводу користування майном не виникало. Проте, близько кількох місяців тому позивачу стало відомо про те, що відповідач без його дозволу почала вчиняти дії щодо продажу спільного сумісного майна, при цьому пропонувала до продажу весь об`єкт та повідомила позивача, що їй належить все майно. В добровільному порядку поділити спірний об`єкт нерухомого майна сторони не можуть. Відтак позивач просить визнати за ним та відповідачем право власності по 1/2 частці нерухомого майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 10.03.2019 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву. 31.03.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] позов не визнала та просила у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що спірне майно не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки, як вказує відповідач, сторони з 1999 року живуть окремо, спільне господарство з того часу не вели та спільного бюджету не мали. Об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] було придбано відповідачем за власні кошти, які вона отримала в якості грошової компенсації від першого чоловіка при поділі спільного будинку, який був придбаний в першому шлюбі за позичені кошти. Також в жовтні 2007 року відповідач уклала договір про іпотечний кредит на суму 150000,00 грн. За ці кошти було повністю зруйновано старий об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] та побудовано нове приміщення площею 177,8 кв.м. Крім того, у сторін була домовленість про те, що позивач не сплачує аліменти на утримання їхнього спільного сина, в зв`язку з чим не буде в подальшому претендувати на майно, набуте за час шлюбу. Також відповідач вказала на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.06.2020 у справі призначено судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизи, зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 06.10.2020 поновлено провадження у справі у зв`язку з поверненням ухвали про призначення експертизи без виконання та призначено підготовче засідання. В підготовчому засіданні сторони визнали обставини, що позивачу було відомо про реконструкцію спірного об`єкта нерухомого майна з 2007 року та він проти цього не заперечував. При цьому позивач зазначив, що не вважав здійснення реконструкції порушенням його прав. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 12.11.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 19.11.2020. 19.11.2020 в судове засідання позивач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримав та просив задовільнити. 19.11.2020 в судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала з підстав викладених у відзиві та просила відмовити в задоволенні позову. Дала пояснення, згідно яких вважає, що спірне майно не є спільним майном подружжя, оскільки шлюб між сторонами фактично був припинений з 1999 року, спірне майно вона придбала за власні кошти, отримані нею від [PERSON] та за кредитними договорами. Також вказувала, що спору щодо майна між сторонами не було, оскільки існувала домовленість, що відповідач не звертається до суду з позовом про стягнення аліментів, а позивач не претендує на майно, придбане за час шлюбу. Вказувала, що приміщення кафе у 2007 році було повністю знищене та на цьому місті побудований новий об`єкт нерухомості за її особисті кошти, а тому саме з 2007 року почався перебіг строку позовної давності, який становить три роки, тому відповідач вважає, що позивачем він пропущений, що має наслідком відмову у задоволенні позову. Також відповідач вказувала на відсутність у позивача доходів, які б дозволяли йому брати участь в придбанні спірного майна та в будівництві нового об`єкта нерухомості. Підтвердила, що з позовом про визнання спірного майна своєю особистою власністю вона до суду не зверталась. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до таких висновків. Суд встановив, що 22.12.1995 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Могилів-Подільського міського суду Вінницької області від 23.01.2003 (а.с.4). Згідно копії Свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між сторонами розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за № 51 від 06.04.2005 (а.с. 3). Зважаючи на положення ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час ухвалення рішення суду від 23.01.2003 про розірвання шлюбу між сторонами (далі - КпШС України), згідно яких шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, та на роз`яснення, надані в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами припинено саме 06.04.2005 (з моменту реєстрації розлучення органом реєстрації актів громадянського стану), що спростовує твердження відповідача про припинення шлюбу з 1999 року. Інші докази на підтвердження таких своїх тверджень відповідачем суду надано не було, а посилання на те, що такий факт підтверджується наявністю відміток про реєстрацію місць проживання сторін у їхніх паспортах за різними адресами відхиляються судом, оскільки не мають правового значення та не доводять такий факт. Відповідно до копії Договору купівлі-продажу від 15.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Павлюк Л.М. та зареєстрованого в КП Могилів-Подільське МБТІ 16.01.2002 за № 53/302, відповідач купила кафе « [INFO] », що знаходиться в [ADDRESS] , площею 44,4 кв.м (а.с. 5). Сукупність вказаних вище обставин, встановлених судом свідчить про те, що спірний об`єкт нерухомості придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України. А тому, зважаючи на це, при вирішенні справи суд застосовує не норми глави 7 та глави 8 СК України, а положення статте й 22, 24, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» та у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, джерело і час його придбання. Відповідно до положень статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У частині першій статті 24 КпШС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Таким чином, з урахуванням діючого на момент набуття спірного майна у власність законодавства, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15, від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 2024/2-2374/11, від 19.03.2020 у справі № 471/497/19. Заперечуючи проти позову, відповідач зокрема посилалась на те, що спірне майно придбане за її особисті кошти, які вона отримала від [PERSON] . На підтвердження таких обставин, відповідач надала суду копію нотаріально посвідченої заяви свідка [PERSON] від 12.09.2019, в якій він вказує, що у 2002 році до нього звернулась відповідач та попросила позичити їй 30000 у.о. на придбання та реконструкцію нежитлової будівлі кафе по [ADDRESS] . При цьому відповідач пояснила свідку, що вказані кошти вона має намір використати не в інтересах сім`ї, а особисто для себе, адже з чоловіком [PERSON] фактично з 2000 року не проживає та спільного господарства не веде. Повернути позику зобов`язалась після отримання прибутку від здійснення нею підприємницької діяльності. [PERSON] та відповідач пізніше домовились про спільну діяльність з реконструкції та управління кофе. З боку [PERSON] внеском у спільну діяльність були позичені кошти, а з боку [PERSON] її особиста трудова участь та управління. В зв`язку з тим, що свідок є громадянином Ізраїлю, а відповідач здійснювала діяльність як фізична особа підприємець, тому реєстрація права власності на нежитлову будівлю кафе мала проводитись на неї. Також [PERSON] зазначив, що реконструкція кафе проводилась два рази в 2006 та в 2015 роках за грошові кошти, які він позичив [PERSON] , за кошти отримані від підприємницької діяльності [PERSON] та за його особисті кошти, які він додатково вносив на реконструкцію будівлі. Крім того [PERSON] як партнер [PERSON] та фактично як співвласник будівлі приймав особисту участь в управлінні та діяльності кафе по [ADDRESS] . [PERSON] також вказав, що про дані обставини було відомо [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 81-83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 70, 71 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Порядок допиту свідків визначений ст. 230 ЦПК України, згідно якої свідок допитується у судовому засіданні, перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги За таких підстав суд вважає, що вказана заява свідка [PERSON] , навіть за умови її нотаріального посвідчення, є недопустимим доказом, а тому судом до увагу не приймається. Крім того поясненнями сторони та показами свідка не може доводитись ні факт виконання зобов`язань за договором позики, ні факт здійснення стороною господарської діяльності. Так само не доведено відповідачем належними та допустимими доказами і факт наявності будь-яких домовленостей між сторонами про відмову позивача від своїх прав на спірне майно через не звернення відповідача з позовом про стягнення аліментів на утримання їхньої дитини. Також судом встановлена відсутність судового рішення про визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю відповідача, що нею не заперечувалось і під час розгляду справи, що також підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. З матеріалів справи судом також встановлено, що згідно з копією довідки Могилів-Подільської ДПІ від 06.06.2013 № 17/18 про взяття на облік платника податків фізична особа-підприємець [PERSON] узятий на облік в органах державної податкової служби 17.05.1996 за № 381 і на дату видачі цієї довідки перебуває на обліку в Могилів-Подільській об`єднаній ДПІ (а.с. 7). Також згідно копії пенсійного посвідчення, виданого 18.10.2004, позивач є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності 2 групи, що спростовує твердження відповідача про відсутність у нього доходів. При цьому, як вказувалось вище, норми ст. 22 КпШС України визначають рівні права подружжя на майно і в тому разі, якщо один з них з поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, які б давали суду підстави прийти до висновку, що спірне майно було набуто відповідачем за власні кошти, які були нею використані не в інтересах сім`ї та при фактичному припиненні шлюбу з позивачем, а відтак відсутні підстави для висновку про те, що спірне майно не є спільним майном подружжя. За таких підстав суд приходить до висновку про те, що спірний об`єкт нерухомості є спільним майном сторін, їх частки у ньому є рівними та останнє підлягає поділу між сторонами. Щодо посилань відповідача як на підставу для відмови у позові на те, що нею за власні кошти, отримані як від [PERSON] , так і в кредити у банків, проведено не реконструкцію спірного майна, а будівництво нового об`єкта нерухомого майна, площа якого складає 177,8 кв.м, замість первинних 44,4 кв. м, а відтак майно, придбане за час шлюбу з позивачем було знищене, що свідчить про фактичну відсутність як об`єкта нерухомості спірного майна, суд зазначає таке. Як вбачається з матеріалів справи Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Управління містобудування та архітектури Могилів-Подільської міської ради відповідачу надано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 135 від 25.12.2006. Вказаний дозвіл надано на виконання будівельних робіт з проведення реконструкції з розширенням існуючого кафе по [ADDRESS] (а.с. 38). Отже, дозвіл на виконання робіт від 25.12.2006 на реконструкцію спірного майна відповідачем отриманий після припинення шлюбу між сторонами - 06.04.2005. При цьому сторонами визнавався факт того, що після проведення будівельних робіт площа спірного майна збільшилась з 44,4 кв. м до 177,8 кв.м. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.06.2019 декларація про готовність об`єкта до експлуатації видана відповідачу 07.06.2019 9а.с. 37). Суд зазначає, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України (у редакції чинній станом на 26.12.2006) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Як вже зазначалось вище, сторонами визнавався факт того, що початок робіт з реконструкції спірного майна відбувся у 2007 році, позивачу було відомо про наявність дозволу на реконструкцію спірного майна і проти такої реконструкції позивач не заперечував. Тому, зважаючи на норми ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вказані обставини не підлягають доказуванню, а зважаючи на вказані норми права та вказану вище позицію Великої Палати ВС, суд приходить до висновку, що реконструкція спірного майна відбулась за взаємною згодою його співвласників - позивача та відповідача у справі. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, зі змісту статті 331 ЦК України суд робить висновок про те, що новоствореним є майно, яке є новозбудованим. Тому, якщо набувачем жодного нового майна не створювалося, то добудова, реконструкція з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна, з використанням його функціональних елементів, не є іншим об`єктом нерухомості. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2016 року № 6-1213цс16, а також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 29/5005/6381/2011 та у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 161/3376/17, від 04 липня 2018 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 335/640/15-ц. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 346, ст. 349 ЦК України (у редакції чинній протягом 2007 року) право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Отже, чинним на той час законодавством була передбачена процедура припинення права власності на знищене майно, яка передбачала внесення відповідних відомостей до державного реєстру. Разом з тим належних та допустимих доказів знищення у 2007 році відповідачем майна, зокрема Витяг з державного реєстру речових прав з відомостями про знищення об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] площею 44,4 кв.м, придбаного за час шлюбу сторін, остання суду не надала. Більше того, як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідач здійснила державну реєстрацію права власності на спірне майно площею 177,8 кв.м 13.06.2019. При цьому підставами виникнення права власності у відповідача на спірне майно став як договір купівлі-продажу від 15.01.2002, так і декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 07.06.2019 (а.с. 37). Вказане в сукупності свідчить про здійснення відповідачем саме реконструкції майна з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна - кафе по [ADDRESS] площею 44,4 кв. м, а не його знищення та створення нового об`єкта нерухомості площею 177,8 кв.м. А тому, зважаючи на те, що дозвіл було надано відповідачу саме на проведення робіт з реконструкції з розширенням вже існуючого об`єкта нерухомого майна, відсутність належних доказів на підтвердження знищення нерухомого майна площею 44,4 кв.м та на документи, що стали підставою для проведення державної реєстрації права власності за відповідачем на спірне майно площею 177,8 кв. м після проведеної реконструкції, суд приходить до висновку про недоведеність тверджень відповідача про створення нею нового об`єкта нерухомого майна та знищення майна, придбаного під час шлюбу з позивачем. При цьому суд також враховує, що на підтвердження посилань відповідача про повне знищення об`єкта нерухомості площею 44,4 кв. м, створення нового об`єкта нерухомого майна площею 177,8 кв.м та про значну вартість матеріалів та будівельних робіт ухвалою суду від 23.06.2020 призначалась судова будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертизи, проте відповідач не здійснила оплату за її проведення та не надала відповідні документи, які витребовувались експертом, що стало підставою для залишення ухвали суду без виконання (а.с. 115, 119). При цьому суд відхиляє як доказ витрат власних коштів відповідача на реконструкцію спірного майна та розмір таких витрат заяву свідка [PERSON] з підстав, наведених судом вище. Так само відхиляє суд як доказ таких витрат відповідача та їх розмір, надані відповідачем копії договорів іпотеки від 29.10.2007 та кредитного договору № 22/ЕК/2008/11-980 від 17.09.2008, оскільки предметами цих договорів не є отримання кредитних коштів на здійснення реконструкції спірного майна (а.с. 64-76). Докази спрямування, отриманих в кредит коштів саме на такі витрати відповідачем суду також надані не були, як і не були надані докази, що підтверджують здійснення відповідачем будь-яких витрат на здійснення будівельних робіт з реконструкції спірного майна. За таких підстав суд приходить до висновку, що відповідач не надала належні та допустимі докази на підтвердження знищення придбаного за час шлюбу майна, створення нею нового об`єкта нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , а також понесення відповідачем будь-яких власних витрат та їх розмір для здійснення реконструкції будівлі. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке. Заявляючи вимогу про застосування позовної давності, відповідач посилалась на те, що порушення прав позивача відбулось у 2007 році з початком здійснення нею будівельних робіт з реконструкції спірного майна, під час якого було знищено будівлю кафе, придбану під час шлюбу сторін, а тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності, який становить три роки. За таких підстав, відповідач вважає, що строк звернення до суду з даним позовом у позивача сплив ще у 2010 році. Позивач, звертаючись з даним позовом до суду 28.01.2020, вказав, що жодних спорів щодо користування спірним майном між ним та відповідачем після розірвання шлюбу не виникало, проте кілька місяців назад йому стало відомо, що відповідач має намір відчужити спірне майно, а тому вважає, що між ними виник спір щодо сумісного майна та його поділу. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так само і відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). Зважаючи на викладене, суд вважає, що обставини справи, встановлені судом вище, в тому числі які визнавались сторонами, дають підстави для висновку, що здійснення реконструкції спірного майна, а не його знищення як вказує відповідач, не свідчить про порушення права власності позивача. Крім того, в судовому засіданні відповідач вказувала, що спору між сторонами з приводу спірного майна не було через існування домовленостей щодо аліментів між сторонами. Крім того, декларація про готовність об`єкта до експлуатації датована 07.06.2019, а державна реєстрація права власності на спірне майно за відповідачем після його реконструкції відбулась 13.06.2019. При цьому відсутні в матеріалах справи і докази наміру відповідача відчужити спірне майно. Вказане в сукупності свідчить про відсутність доказів, які б підтверджували порушення права позивача на спірне майно і вказували на початок перебігу позовної давності, а відтак і для застосування судом наслідків її спливу, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України. За наведених вище підстав суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними, а відтак такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір у сумі 1000 грн. слід стягнути з відповідача на користь Державної судової адміністрації України.

Outcome: approved