Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

28.04.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором кредиту, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Кредитного договору № DNH4KP50790487 від 07.12.2005 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 250 грн. 30 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами. [PERSON] порушив вимоги кредитного договору. В зв'язку з чим станом на 24.03.2016 року виникла заборгованість в сумі 56 053 грн. 05 коп. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, а тому позивач просить стягнути з нього заборгованість по кредитному договору в сумі 56 053 грн. 05 коп. та судові витрати по сплаті судового збору. У судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.43). В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує. (а.с.3, 15) Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказав, що Банком пропущений строк позовної давності та долучив письмові заперечення з додатками. (а.с. 47-53) Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк») та [PERSON] 07.12.2005 року був укладений Кредитний договір №DNH4KP50790487, згідно якого останній отримав строковий кредит в сумі 2 250 грн. 30 коп. на строк 12 місяців по 07.12.2006 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, а також Тарифами становить між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с.5-14). Відповідач не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість у розмірі 56053,05 грн.(а.с.4). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні в наданих позивачем до суду Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) відсутній підпис відповідача [PERSON] Умови підписані лише головою ПриватБанку - [PERSON] В Умовах не зазначена дата їх прийняття чи затвердження. Відсутня інформація з якого по який час діяли положення Умов у тому варіанті, який представлений суду, а також, що ці умови стосуються саме споживчого кредиту наданого [PERSON] Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зазначені Умови не є допустимим доказом у справі (а.с.6-9). Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 04 листопада 2015 року у справі за № 6-1926цс15. Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства та те, що позивач звернувся до суд 28 квітня 2016 року, при цьому відповідачем був здійснений, безпосередньо за його волею, останній платіж лише 15 лютого 2006 року, а також те, що платіж, внесений 22 лютого 2016 року на погашення кредитної заборгованості, був здійснений позивачем самостійно, тобто без прояву волі самого відповідача [PERSON] (а.с.50-53), та беручи до уваги те, що позивачем не доведено в судовому засіданні наявного розміру кредитної заборгованості в межах позовної давності, визначеної законом, суд приходить до висновку про пропущення позивачем позовної давності без поважних причин і необхідності застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ч.4 ст. 267 ЦК України, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed