Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

27 липня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку №145, розташованого по вул. І. Шевченка в с. Камянка Очаківського району Миколаївської області. У 2014 році між нею та подружжям [PERSON], [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю останніми вказаного будинку та узгоджена ціна будинку у розмірі 325\~000 грн. В якості завдатку їй відповідачами було передано 260\~000 грн., після чого відповідачі переїхали на проживання до будинку та були зареєстровані в ньому. Крім відповідачів в будинку також зареєстровані їх родичі [PERSON], [PERSON] та неповнолітній син останньої [PERSON] В подальшому [PERSON] та [PERSON], відмовившись від придбання будинку з посиланням на завищену ціну, залишаються проживати в цьому будинку та відмовляються знятися з реєстрації. Договір найму спірного житла з відповідачами не укладався. Реєстрація відповідачів в будинку та проживання в ньому [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позбавляє її можливості як власника будинку повною мірою реалізувати право на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Крім того, без її відому, відповідачі почали самовільне перепланування будинку, що привело до його руйнування, чим їй заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила припинити право користування будинком [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього сина останньої [PERSON], розірвати з ними договір найму будинку, та стягнути з [PERSON], [PERSON] майнову та моральну шкоду у розмірах, встановлених висновками судових експертиз. Ухвалою суду від 23 грудня 2015 року, за заявою представника позивачки, підтриманою останньою, позовні вимоги в частині стягнення майнової та моральної шкоди залишені без розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про припинення права відповідачів на користування спірним будинком та розірвання з ними договору найму цього будинку, підтримали у повному обсязі та просили про їх задоволення. [PERSON] пояснила, що не заперечує проти повернення відповідачам отриманого від них завдатку в розмірі 260000 грн., однак по теперішній час не повернула вказану суму, оскільки не згодна з рішенням апеляційного суду Миколаївської області про стягнення з неї 431766 грн. в рахунок повернення сплачених коштів за будинок, та оскаржила вказане рішення в касаційному порядку. Підтвердила, що договір найму житлового приміщення між нею та відповідачами не укладався, плату за користування житлом останні не сплачують, та не допускають її на територію домоволодіння. Відповідачка [PERSON] з сином були зареєстровані на прохання останньої для короткочасного безоплатного проживання та звільнили будинок у жовтні 2014 року. Договір найму житла зі [PERSON] також не укладався. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на положення ст.ст. 158, 168 ЖК України, зазначив, що хоча письмовий договір найму спірного будинку між сторонами не укладався, відповідачі користуються житлом як наймачі, не маючи на це жодних правових підстав. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Зазначили, що у 2014 році між ними та [PERSON] дійсно була досягнута домовленість про купівлю належного останній житлового будинку №145, розташованого по вул. І. Шевченка в с Камянка Очаківського району Миколаївської області. В якості завдатку ними було сплачено позивачці 260000 грн., що становило 20000 доларів США. Решта суми 5000 доларів США мала бути сплачена при укладенні договору купівлі-продажу. Після сплати ними вказаних коштів позивачка добровільно надала їм та батькові [PERSON] - [PERSON] право володіти та користуватися будинком з липня 2014 року, та зареєструвала [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою. Відповідачка [PERSON] не має ніякого відношення до їх сімї, була зареєстрована в будинку самою позивачкою, та проживала в будинку кілька днів у жовтні 2014 року. Про місце перебування останньої їм нічого невідомо. Через незадовільний технічний стан будинку та наявність реєстрації [PERSON] укладення угоди не відбулося. Згідно рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 431766 грн. в рахунок повернення сплачених коштів за будинок, виходячи з грошового еквіваленту гривні по відношенню до долара США на час розгляду справи, однак [PERSON] не повертає вказані кошти. Підтвердили, що не допускають [PERSON] на територію домоволодіння, оскільки вважають, що вона викрала належне їм майно. Згодні звільнити будинок та знятися з реєстрації лише після повернення [PERSON] зазначеної вище суми, оскільки іншого житла не мають та позбавлені коштів для його придбання. Вимоги про розірвання договору найму житлового приміщення вважають безпідставними, оскільки такий договір не укладався. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідачі користуються будинком на законних підставах, оскільки таке право у них виникло після передачі [PERSON] грошових коштів і до повернення цих коштів позивачка не вправі вимагати припинення їх права на користування житлом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, за зареєстрованим місцем проживання відсутня, місце її перебування невідоме, про час та місце розгляду справи повідомлена через оголошення у пресі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Позивачці [PERSON] належить на праві власності житловий будинок № 145, розташований по вул. І. Шевченка в с Камянка Очаківського району Миколаївської області, що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 09 грудня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Очаківської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1343 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 листопада 2015 року № 48173902 (а.с. 67). У вказаному будинку зареєстровані [PERSON], [INFO] з 10 вересня 2014 року, [PERSON], [INFO] з 27 липня 2014 року, [PERSON], [INFO] з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] з 26 вересня 2014 року (а.с. 9, 17-20). Судом встановлено, що в липні 2014 року, з дозволу позивачки, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вселилися до будинку. Однак сторони не домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку і такий договір не було укладено. Але відповідачі до теперішнього часу продовжують проживати у спірному будинку. В судовому засіданні сторони також підтвердили, що договір користування житловим будинком між ними не укладався та плата за користування житлом не сплачується, а тому ці обставини суд вважає доведеними. Відповідачка [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] проживали в спірному будинку лише кілька днів та припинили користування житлом у жовтні 2014 року. Згідно рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто в рахунок повернення авансового платежу 431766 грн. Вказаним рішенням встановлено, що в 2014 році [PERSON] та [PERSON] домовилися про купівлю-продаж будинку, що розташований за адресою: Миколаївська область, Очаківский район, с. Камянка, вул. І. Шевченка, 145. 16 вересня 2014 року [PERSON] передала [PERSON] гроші в сумі 260000 грн. Договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а тому сплачені кошти визнано авансом та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 431766 грн., виходячи з грошового еквіваленту гривні до долара США з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 29 травня 2015 року. В силу ч. 3 ст. 61 ЦК України, вказані вище факти, встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню. Згідно положень ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, членів свої, інших осіб і вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У разі недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, по що зазначено в ч. 1 ст. 220 ЦК України, він є нікчемним з наслідками, передбаченими ст. 216 ЦК України. Так як сторони до цього часу договір купівлі-продажу не уклали, то право власності на цей будинок та право користування ним відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не набуто, а отже, вони є тимчасовими жильцями. Також тимчасовими жильцями суд вважає [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON], які після короткочасного користування будинком звільнили його, та втратили право користування жилим приміщенням. Правовий статус тимчасових жильців жилих приміщень не залежить від виду житлового фонду, а тому до спірних правовідносин суд вважає можливим застосувати за аналогією права норми права, які регулюють подібні за змістом житлові правовідносини, а саме ст.ст. 98, 99 ЖК України, а також ст. 818 ЦК України, відповідно до яких тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Вирішення спору за правилами цієї статті 98, 99 ЖК України суд не вважає виходом за межі позову, оскільки підставами позову є фактичні обставини, які зазначає позивачка, а не правова норма, на якій ґрунтуються позовні вимоги. Таким чином, суд дійшов висновку, що правові підстави у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього сина останньої [PERSON], для продовження користування спірним житловим будинком відсутні. Посилання відповідачів [PERSON], [PERSON] та представника відповідачки [PERSON] на неповернення позивачкою сплачених ними грошових коштів, як на підставу для продовження користування житлом, суд не приймає до уваги, оскільки вказані кошти сплачені у якості авансу за придбання житла, а не як плата за користування житлом, а рішення суду про стягнення коштів підлягає примусовому виконанню у встановленому законом порядку. Таким чином, припинення права користування житлом не може ставитися в залежність від виконання рішення суду про стягнення коштів з [PERSON] Водночас, посилання позивачки та її представника на те, що між [PERSON] та відповідачами має місце договір найму житлового будинку, який підлягає розірванню, суд вважає безпідставним, оскільки фактично такий договір в порядку, передбаченому ст. 158 ЖК України, ст.ст. 810-813 ЦК України не укладався, а тому не може бути розірваний. З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині визнання припиненим права користування відповідачів спірним житловим будинком, а у задоволенні позовних вимог про розірвання договору найму житлового будинку слід відмовити. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року в редакції № 629-VIII від 16 липня 2015 року, за подання позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, за кожну позовну вимогу. При подачі позовної заяви, в якій містяться дві позовні вимоги немайнового характеру, [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., тобто лише за одну вимогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З врахуванням викладеного, з відповідачів слід стягнути судовий збір в дохід держави за одну позовну вимогу, яка підлягає задоволенню, в розмірі 243 грн. 60 коп., встановленому на час подання позову, тобто по 60 грн. 90 коп. з кожного.

Outcome: partial