Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

27 січня 2021 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості спадкування, визнання права власності на майно померлого як частку у праві спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу та виключення такого майна із спадкової маси. Відповідно до своїх позовних вимог просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , змінити черговість спадкування, визнавши [PERSON] спадкоємицею померлого [PERSON] першої черги, а також визнати право власності на майно, а саме: Ѕ частину квартири в будинку [ADDRESS] , Ѕ частину автомобіля AUDI Q5, реєстраційний номер [NUMBER] , шасі [NUMBER] та виключити зазначене майно зі спадкової маси. Свою позовну заяву обґрунтували тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким позивач з початку 2011 року і до дня його смерті проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що за час спільного проживання вона з [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом брали участь у витратах на утримання та ремонт житла, утримання земельної ділянки, разом приймали участь в утриманні та ремонті іншого нерухомого майна та спільного автомобіля, разом купували продукти, одяг, побутову техніку, меблі та інші товари, надавали один одному взаємну допомогу та підтримку, здійснювали паломницькі поїздки до святих місць. 22 листопада 2015 року позивач та [PERSON] здійснили таїнство вінчання у Ризопокладеному чоловічому монастирі с. Томашівка Фастівського району Київської області. 13 грудня 2017 року [PERSON] склав на позивача заповіт, за умовами якого заповів їй будинок за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач зазначала, що [PERSON] хворів рядом хронічних захворювань, а вона доглядала його, придбавала необхідні ліки, продукти харчування, організовувала побут в будинку. Також, вона займалась організацією і проведенням похорон [PERSON] . Позивач зазначала, що за час спільного проживання з [PERSON] ними було придбано квартиру в будинку [ADDRESS] та автомобіль AUDI Q5, реєстраційний номер [NUMBER] , шасі [NUMBER] . Однак, відповідачі права позивача на спадкування за законом не визнають, а нотаріусом було відмовлено у видачі їй свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з викладеним звернулася з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 січня 2021 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків, а саме - доплатити судовий збір. 15 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у справі відкрито провадження та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 21 лютого 2021 року на адресу суду надійшли заперечення проти відкриття провадження у справі від [PERSON] 10 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з викладенням заперечень проти задоволення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 25 травня 2021 року. Позивач зі своїм представником - адвокаткою Пущик Н.А. в судовому засіданні просили суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача 3 - адвокати Атаманова Ю.Є. та Каба Д.В. заперечували проти задоволення позовних вимог, вважали, що факт спільного проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2011 не підтверджується доказами, крім показань свідків позивача, які розходяться з показаннями свідків відповідача та іншими наявними в матеріалах справи доказами, а встановлення такого факту не може ґрунтуватися тільки на показах свідків. Крім того, зазначали, що правові підстави для зміни черговості в спадкуванні відсутні, оскільки позивачем не доведено наявності юридичних фактів, у їх сукупності, для задоволення вказаної вимоги. Також, з огляду на недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2011 року та відсутність доказів придбання за спільні кошти, заперечувалась можливість задоволення вимоги позивача про визнання права власності на Ѕ частину майна, набутого [PERSON] протягом 2011-2012 років, та виключення його зі спадкової маси. Факт знайомства позивача та [PERSON] з 2011 року не заперечувався. Відповідачі 1,2 своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Позивач не перебуває у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2010 року, що підтверджуються свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27 квітня 2010 року. [PERSON] також не перебував у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 08 липня 1986 року. 10 серпня 2011 року в ДП «Ауді Центр Віпос» [PERSON] було придбано автомобіль AUDI Q5, номер двигуна: [NUMBER] , номер кузова: [NUMBER] . Вказаний транспортний засіб було зареєстровано на [PERSON] 19 серпня 2011 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. За договором купівлі-продажу квартири від 15 березня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М.С., реєстровий номер 322, [PERSON] , від імені якого за довіреністю діяла [PERSON] , придбав квартиру [ADDRESS] загальною площею 27,10 кв.м., житловою площею 13,20 кв.м. 22 листопада 2015 року позивач та [PERSON] здійснили обряд вінчання, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 22 листопада 2015 року. 13 грудня 2017 року [PERSON] склав на позивача заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Вінічук Н.В., за умовами якого заповів позивачу житловий будинок під номером [ADDRESS] . 29 вересня 2020 року один зі спадкоємців, а саме [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віти Володимирівни, якою було заведено спадкову справу за фактом смерті [PERSON] , із заявою про відмову від прийняття спадщини. 25 листопада 2020 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віти Володимирівни із заявою про включення до кола спадкоємців першої черги за законом. Відповідь на вказану заяву відсутня. Позивач, яку допитано в судовому засіданні за її заявою, як свідка відповідно до ст. 92 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суду засвідчила, що спільно проживала з [PERSON] в с. Томашівка з 2011 року як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, за спільні кошти придбали автомобіль. За час спільного проживання [PERSON] хворів, потребував стороннього догляду, який йому надавала позивач. Також позивач зазначила, що з 2011 року [PERSON] перебував на пенсії, однак мав дохід від оренди належної йому квартири в м. Києві. Допитаний в судовому засіданні свідок позивача [PERSON] , котрий був близьким другом [PERSON] , зазначив, що познайомився з позивачем в 2011 році, [PERSON] представив її як свою кохану жінку, майбутню дружину. Також вказав, що періодично бував у с. Томашівка, в гостях у свого товариша, та бачив там позивача. Щодо ведення спільного господарства позивачем та [PERSON] свідок інформації не надав. Свідок позивача [PERSON] , котра проживала в сусідньому з померлим [PERSON] будинку в с. Томашівка засвідчила, що позивач та [PERSON] проживали разом з весни 2011 році, а на своєму Дні народження він представляв позивача як свою дружину. Також, свідок вказала, що позивач та [PERSON] вели спільне господарство, ремонтували будинок, а під час хвороби [PERSON] у 2019-2020 роках позивач піклувалась про нього. Свідок позивача [PERSON] показав суду, що періодично спілкувався з позивачем та [PERSON] , бував у будинку в с. Томашівка та бачив їх там разом. Також, зазначив, що позивач та [PERSON] купували у нього в магазині будівельні матеріали для ремонту будинку в с. Томашівка. Свідок позивача [PERSON] зазначила, що є подругою позивача та [PERSON] , знайома з ними з 2014 року, знала їх як сім`ю. Під час хвороби позивач слідкувала за тим, щоб [PERSON] дотримувався назначеної йому дієти. Свідок позивача [PERSON] , яка також є подругою позивача та [PERSON] , повідомила суду, що вперше побувала в будинку [PERSON] в с. Томашівка у 2012 році, бачила там їх разом з позивачем, вони вели спільне господарство, обробляли город. Свідок завжди вважали їх чоловіком та дружиною, а [PERSON] завжди називав позивача своєю дружиною. Крім того, під час хвороби позивач займалась пошуком лікарів для [PERSON] , піклувалась про нього. Свідки позивача [PERSON] та [PERSON] , котрі є друзями позивача та [PERSON] , зазначили, що вперше побачили їх разом у храмі с. Томашівка в 2012 році, а вперше побували в будинку в с. Томашівка, де бачили разом [PERSON] та позивача, в 2014 році. Позивач допомагала ремонтувати будинок, обробляти город, [PERSON] завжди представляв її як свою дружину. Під час хвороби [PERSON] , позивач доглядала його, проте якусь частину побутових справ він міг виконувати сам. Протягом 2017-2020 років [PERSON] служив у алтарі при храмі в с. Томашівка. Свідок позивача [PERSON] , який був давнім другом [PERSON] , показав, що в червні 2011 року останній розповідав йому, що постійно проживає з позивачем, а в 2012 році [PERSON] вперше представив позивача в якості своєї дружини. Свідок зазначив, що бував у будинку в с. Томашівка 2-3 рази на рік і кожного разу бачив там позивача. Крім того, зі слів [PERSON] свідку відомо про придбання ними з позивачем квартири у м. Києві та автомобіля AUDI Q5. Також, суду було повідомлено, що більше року [PERSON] тяжко хворів та час від часу вживав алкогольні напої. Також в судовому засіданні були допитані свідки з боку сторони відповідача 3. Зокрема, свідок відповідача-3 [PERSON] , який є чоловіком двоюрідної сестри [PERSON] , зазначив, що, починаючи з 2011 року він кожного літа по декілька тижнів бував в будинку [PERSON] в с. Томашівка. В 2011 році він бачив там позивача, проте в 2012 та 2013 роках її в будинку не було взагалі. Надалі, під час перебування свідка в будинку [PERSON] , останній постійно виганяв позивача з дому, часто сварився з нею. З 2017 року [PERSON] почав зловживати алкоголем, позивач не доглядала його, не була працевлаштована та не мала власних доходів. [PERSON] ніколи не представляв позивача як свою дружину. Свідок відповідача- 3 [PERSON] , який був другом [PERSON] , знайомий з ним із 1994 року, повідомив суду, що вперше познайомився з позивачем у 2011 році під час відпочинку, де вона була разом з [PERSON] , вперше побачив її в будинку [PERSON] в с. Томашівка у квітні 2015 року. [PERSON] позивача як свою дружину ніколи не представляв. [PERSON] почав сильно зловживати алкоголем з 2016 року, був на лікуванні в госпіталі у 2019 та 2020 роках у зв`язку зі зловживання алкоголем. Свідок відповідача-3 [PERSON] , який був другом [PERSON] протягом 25 років, зазначив, що вперше побачив позивача разом з [PERSON] 9 років тому. З 2011 року свідок 2-3 рази на місяць бував у будинку [PERSON] в с. Томашівка, однак вперше побачив там позивача на святкуванні 55-річчя [PERSON] - в 2015 році, надалі бачив позивача у будинку в с. Томашівка 3-4 рази. Також, бував в гостях у [PERSON] на бульварі Праці в м. Києві, позивача там жодного разу не бачив. Після 2018 року перестав приїжджати в с. Томашівка, оскільки [PERSON] почав сильно зловживати алкогольними напоями. [PERSON] жодного разу не представляв позивача як свою дружину. Свідок відповідача-3 [PERSON] , колишня дружина [PERSON] , повідомила суду, що залишалась з ним у хороших відносинах після розлучення, бувала в с. Томашівка протягом 2011-2013 років, відзначала там з родиною та, зокрема [PERSON] , свята, жодного разу не бачила позивача в будинку. Вперше дізналась про відносини позивача та [PERSON] після вінчання в 2015 році, проте він жодного разу, в розмовах зі свідком, не називав позивача своєю дружиною. Щодо позовних вимог в частині встановлення факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто, предмет доказування при розгляді справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу становить сукупність обставин, які відповідно до вимог ст. 3 СК України є основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. В постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 644/4284/17 Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Суд зазначає, що кожна із вказаних обставин має бути доведена позивачем та підтверджуватися належними та допустимими доказами. Однак, вказані обставини під час судового засідання не встановлено, оскільки не підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи. Про вказані обставини зазначали тільки свідки з боку позивача у їх показаннях, однак не відповідають показанням свідків з боку відподача-3. Показання свідків з боку позивача та з боку відповідача-3 протирічать один одному, як щодо року початку спільного проживання позивача та [PERSON] , так і щодо наявності в них спільного господарства, його спільного ведення, наявності спільного бюджету та характері взаємовідносин між ними, які мають бути властиві подружжю та засновуватися на взаємній повазі, взаємодопомозі та підтримці. Крім того, більшість свідків зі сторони позивача у 2011 році не були знайомі ні з нею, ні з [PERSON] . Зокрема, матеріалами справи не підтверджено безперервне проживання позивача та [PERSON] з 2011 року по день смерті останнього. В матеріалах справи містяться копії фотокарток, датованих 2011-2012 та 2015 роками, на яких зображені позивач та [PERSON] , однак вказані докази не підтверджують факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме по собі знаходження позивача та [PERSON] у певній обстановці не презюмує їх проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства або наявності спільного бюджету, побуту, тобто вказані докази не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року (справа № 61-30273св18). До матеріалів справи позивачем долучено копію довідки виконавчого комітету Томашівської сільської ради щодо її спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 2011 року за адресою [ADDRESS] . Однак, як свідчить надана відповідачем-3 інформація на адвокатський запит від 11 грудня 2020 року, зазначену інформацію виконавчий комітет Томашівської сільської ради зазначив у довідці зі слів позивача. Про наявність документальних підтверджень фіксації проживання позивача разом з [PERSON] за вказаною адресою виконавчий комітет Томашівської сільської ради не зазначив. Крім того, з наданої позивачем довідки не вбачається дослідження сільською радою матеріально-побутових умов домогосподарства по [ADDRESS] за участі відповідних свідків (сусідів). Оскільки позивач не була зареєстрована за вказаною адресою, за відсутності інформації у виконавчого комітету Томашівської сільської ради документальних підтверджень про наявність її проживання за цією адресою, то зазначення позивача про її проживання виключно з її слів не може вважатись достовірним. Отже, наявні у матеріалах справи докази не підтверджують факт спільного проживання позивача та [PERSON] з 2011 року. Факт знайомства з певного часу у минулому не може свідчити про виникнення між позивачем та померлою особою усталених відносин, які притаманні подружжю. При цьому суд приймає до уваги, що позивач та [PERSON] здійснили акт вінчання 22 листопада 2015 року. До часу смерті [PERSON] між ним та позивачем не було здійснено державної реєстрації шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 21 СК України, релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів сімейного стану. Тож, факт вінчання позивача та [PERSON] 22 листопада 2015 року не має юридичного значення та не може свідчити про їх проживання однією сім`єю з 2011 року, про що заявляє позивач. Позивачем не було підтверджено і факту ведення нею спільного господарства та наявності спільного з [PERSON] бюджету за період з 2011 по 2020 роки. Так, позивач надала суду копії квитанцій, товарних чеків, рахунків на оплату та видаткових накладних, що датовані 2017-2020 роками, проте такі докази не дають підстав для встановлення факту спільного проживання позивача з [PERSON] з початку 2011 року та не підтверджують доводи позивача про ведення ними спільного господарства та наявність спільного бюджету саме з 2011 року. В матеріалах справи наявна копія накладної № 18 на придбання профільних труб та виконання зварювальних робіт датована 05 вересня 2011 року. Однак, суд критично ставиться до вказаного доказу, оскільки він складений від руки, а також у ньому зазначено адресу, якої не існувало станом на 05 вересня 2011 року, як свідчить зміст відповіді Томашівської сільської ради від 21 квітня 2021 року № 02-20/393 на адвокатський запит від 16 квітня 2021 року. Тому, вказана накладна є недопустимим та недостовірним доказом в розумінні ст.ст. 78-79 ЦПК України. Позивачем не надано жодного доказу про наявність у неї з [PERSON] спільного бюджету, що властиво подружжю. Більше того, позивачем не надано доказів отримання будь-якого доходу нею та померлим. Тому суд приходить до висновку, що факт спільного проживання позивача з [PERSON] з 2011 до дати смерті останнього не підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Щодо показань свідків, то суд не може приймати до уваги покази свідків, які не відповідають один одному та не відповідають наявним у матеріалах справи письмовим доказам. Покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Обставини ведення позивача з [PERSON] спільного господарства та наявності спільного з ним бюджету за період з 2011 по 2020 роки не підтверджено жодним доказом. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами сукупність обставин, які відповідно до вимог ст. 3 СК України є основними ознаками сім`ї та є необхідними для встановлення факту його спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2011 року. Щодо позовних вимог в частині зміни черговості спадкування, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, зазначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Зазначену правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема у постановах від 05 серпня 2020 року у справі № 742/3382/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 729/879/17, від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17, від 18 липня 2018 року у справі № 713/1528/16-ц. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи містяться виписні епікризи за 2019 та 2020 роки, що підтверджують діагностування у [PERSON] алкогольного цирозу печінки з ускладненнями та його перебування на стаціонарному лікуванні у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь». Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що нею придбавались медикаменти та засоби, необхідні для догляду під час хвороби. Більш того, зміст наявних в матеріалах справи виписних епікризів № 10784 та № 11172 свідчить про те, що на лікування до госпіталю [PERSON] 13 червня 20202 року був доставлений зі значним перевищенням норми алкоголю в крові, а з огляду на наявні хвороби, вживання алкоголю йому було протипоказане. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що вона протягом тривалого часу матеріально забезпечувала [PERSON] . Також, в матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача фінансових доходів у період з 2011 по 2020 роки, які могли б свідчити про можливість такого матеріального забезпечення. Також не знайшов свого підтвердження факт перебування [PERSON] у безпорадному стані, тобто такому стані, під час якого він не міг самостійно забезпечувати свої потреби. Факт перебування особи в безпорадному стані має бути підтверджений медичним висновком, проте позивач такого висновку не надала. В матеріалах справи міститься довідка КП Фастівської районної ради «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 30 листопада 2020 року, де зазначено, що [PERSON] неодноразово знаходився на амбулаторному лікуванні, був лежачим та потребував догляду за станом здоров`я. Однак, зміст цього доказу частково суперечить іншим матеріалам справи, зокрема, в частині перебування [PERSON] на амбулаторному лікуванні з 10 червня 2020 року по 17 червня 2020 року. Крім того, суд звертає увагу на те, що зміна черговості спадкування є можливою виключно щодо спадкоємців за законом. В той же час, позивач є спадкоємцем померлого [PERSON] за заповітом, а належність до спадкоємців за законом позивачем не доведено. Таким чином, суд, дослідивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у справі докази, приходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у позивача могло виникнути право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України. Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на майно та виключення такого майна із спадкової маси, суд дійшов наступних висновків. Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 129/2115/15-ц визначено, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Крім того, посилання на спільне проживання не є само по собі достатнім для визнання факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін, про що також зазначено в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 442/2219/11. Як вже зазначалось судом вище, позивач не довела належними та допустимими засобами доказування факту свого проживання та ведення спільного господарства з [PERSON] , зокрема й протягом 2011 - 2012 років, коли було придбано автомобіль AUDI Q5 та квартиру [ADDRESS] . За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень статті74 СК України. В позовній заяві позивачем було зазначено, що автомобіль AUDI Q5 та квартира [ADDRESS] придбавалось за їх спільні з [PERSON] грошові кошти. Однак, суду не було надано жодного доказу на підтвердження спільного бюджету у позивача та [PERSON] , а також доказів наявності у позивача доходів чи заощаджень станом на дату придбання зазначеного майна. Під час допиту в якості свідка, позивач зазначила, що займалась підприємницькою діяльністю, однак сам лише факт реєстрації особи фізичною особою-підприємцем не дає можливості зробити висновок щодо наявності у особи певних доходів. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Вирішуючи спір в цій частині, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, суд дійшов висновку про недоведеність факту спільно проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2011 року та набуття спірного майна (квартири по [ADDRESS] та автомобіля AUDI Q5) сторонами під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти. За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. ст. 3, 21, 74 СК України, ст. ст. 1217, 1259 ЦК України, з урахуванням постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 442/2219/11, постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 61-30273св18,

Outcome: dismissed