Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

28 липня 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом де вказує, що18 жовтня 1989 року померла її матір - [PERSON]. На момент смерті їй належало на праві особистої власності домоволодіння у [ADDRESS] Дубенського району, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння, видане 15 грудня 1986 року Виконавчим комітетом Дубенської районної Ради народних депутатів. Згідно по господарської книги №8 за 1986-1990 роки за колгоспним двором [PERSON] обліковується земельна ділянка 0,50 га. за адресою - [ADDRESS]. Назва [ADDRESS] в подальшому була змінена на [ADDRESS], що стверджується довідко. Варковецької сільської ради від 30.11.2012 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1-803 від 10 липня 2014 року, їй як спадкоємцю за заповітом після смерті [PERSON], належить на праві власності домоволодіння по [ADDRESS] Дубенського району. Право власності на вказане майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що стверджується витягом №24072255 від 10 липня 2014 року. Вона не може реалізувати своє право власності на домоволодіння так-як земельна ділянка під будинком була надана іншій особі. У 2013 році з апеляційної скарги [PERSON] (до якої було додано копію державного акта) у цивільній справі №559/1065/13-ц, їй стало відомо, що на підставі рішення Варковецької сільської ради від 18 червня 1999 року №34, [PERSON] приватизував земельну ділянку під належним йому будинком площею 0,25 га. для обслуговування житлового будинку та площею 0,60 га. для ведення особистого підсобного господарства. Також [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,50 га., на якій розташований належний їй будинок, і яка належала її матері. На підставі рішення сільської ради від 1 жовтня 1999 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії РВ №01843, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1540, на земельну ділянку площею 0,85 га. на території с.Зелений Гай Дубенського району. Порушення вимог чинного законодавства при наданні земельної ділянки [PERSON] підтверджується листом Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області від 14 липня 2014 року за №Д-252-2014/282. Рішення Варковецької сільської ради від 18 червня 1999 року №34 та виданий на його підставі державний акт на право приватної власності на землю в частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,85 га. в с.Зелений Гай - вважає незаконними, так як порушують її право як власника об'єкта нерухомого майна. Статтею 17 ЗК України (в редакції станом на дату прийняття рішення сільською радою) було передбачено можливість отримання громадянами у власність земельних ділянок з земель запасу; приватизацію земельних ділянок, що були раніше надані громадянам у користування; або надання земельних ділянок, які перебувають у користуванні або власності інших осіб, після їх вилучення у встановленому порядку. Відповідно до ч.1 ст.30 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст..67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено в договорі відчуження - будівлі та споруди. Оскільки, в користуванні [PERSON] вказана земельна ділянка раніше не перебувала, так як нею користувалась [PERSON], а право власності на будинок до нього не переходило, то рішенням сільської ради йому не могла бути надана земельна ділянка належна домоволодінню по [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Просить визнати поважною причину пропуску строку позовної давності та поновити строк звернення до суду. Визнати недійсними - рішення Варковецької сільської ради від 18 червня 1999 року №34, в частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,85 га.; державний акт на право приватної власності на землю серії РВ №01843, виданий 1 жовтня 1999 року Варковецькою сільською радою [PERSON] та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1540, на земельну ділянку площею 0,85 га. на території с.Зелений Гай Дубенського району. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримала в повному обсязі та просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснив, що він, [PERSON], доглянув та похоронив бабу [PERSON], яка померла в 1989 році. Він вирішив питання з [PERSON] про земельну ділянку та будинок. В 1998 році він заплатив [PERSON] 800 грн. за будинок, який був уже старий, як за спадкове майно. На даний час уже самого будинку на даній земельній ділянці немає. В 1999 році він звернувся у Варковецьку сільську раду про приватизацію земельної ділянки, якою він користувався. Дана земельна ділянка відносилась до земель запасів сільської ради. Сільською радою було прийнято рішення про надання йому земельної ділянки в розмірі 0,85 га. під приватизацію. На підставі рішення сільської ради йому було видано державний акт на право приватної власності на землю. Про те, що земельна ділянка приватизована [PERSON] знала з самого початку, так як він їй матеріально допомагав та з нею була розмова на дану тему. Він земельну ділянку приватизував на законних підставах, із земель запасу сільської ради. Просить відмовити в позові за безпідставністю та за пропуском строків позовної давності. Представник відповідача - Варковецької сільської ради, сільський голова Чиж М.В., в суді пояснив, що після смерті [PERSON], був заповіт на позивачку та її сестру, але питання про будинок вони вирішили між собою. З 90-х років вказаний будинок по сільській раді уже не обліковувався. В 1999 році з заявою про приватизацію земельної ділянки звернувся [PERSON], і на сесії сільської ради йому була виділена земельна ділянка під приватизацію із земель запасу сільської ради. Вважає, що пропущений термін позовної давності та немає підстав для скасування рішення сільської ради про надання земельної ділянки [PERSON] Суд вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, видане Виконавчим комітетом Дубенської районної ради 15 грудня 1986 року, належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON], домоволодіння, яке в цілому складається з одного житлового будинку та розташоване в [ADDRESS] (а.с.6). Згідно довідки Варковецької сільської ради №1416 від 30.11.2012 року, померла [PERSON], була зареєстрована та проживала на день смерті, 18.10.1989 року, в [ADDRESS], проживала одиноко (а.с.7). Як зазначено в довідці Варковецької сільської ради від 18.12.2012 року, яка видавалась позивачеві по справі, що будинок [ADDRESS] в по господарських книгах Варковецької сільської ради не обліковується. Записи по господарської книги №8 за 1986-1990 роки свідчать, що будинок [ADDRESS] за господарством №695 належав на праві приватної власності [PERSON], яка проживала одиноко та померла [INFO]. В цій же господарській книзі за 1991-1995 роки, вказаний будинок уже не обліковувався (а.с.42). 10 липня 2014 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON], яке знаходиться в [ADDRESS], яке належало покійній на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15 грудня 1986 року, та було внесено до спадкового реєстру (а.с.8,9). Рішенням Варковецької сільської ради від 18 червня 1999 року №34, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,85 га., з неї - 0,25 га. для обслуговування житлового будинку та 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с.46). На підставі даного рішення, 1 жовтня 1999 року [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю, серії РВ 01843, на земельну ділянку площею 0,85 га на території с.Зелений Гай Дубенського району (а.с.12). Як пояснив в судовому засіданні сільський голова Чиж М.В., що [PERSON] передавались у приватну власність земельна ділянка із запасу земель сільської ради, а не та яка була колись в користуванні покійної [PERSON] У відповіді адвокату [PERSON] від 15.07.2014 року за №02-12/350, сільський голова Чиж М.В. зазначає, що «Рішення правління колгоспу про надання земельних ділянок у користування [PERSON] в архівах сільської ради відсутні. Додатково доводимо до Вашого відома, що станом на сьогоднішній день земельна ділянка по [ADDRESS] не обліковувалась. Рішенням сільської ради №34 від 18.06.1999 року приватизована [PERSON] за адресою: [ADDRESS]» (а.с11). Згідно до вимог ст.214 ЦПК України, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Доводи позивача про необхідність скасування рішення сільської ради про передачу у приватну власність відповідачу земельної ділянки та скасування державного акту на право приватної власності на землю - є безпідставними. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст.126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки) таким документом був державний акт, форма якого затверджується КМ України. Згідно ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку визначеному законом. Так відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст..155 ЗК України). За положенням глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як встановлено в ході судового слідства, що на час прийняття рішення сільською радою 18 червня 1999 року, про приватизацію земельної ділянки [PERSON], будинок [ADDRESS] в по господарських книгах не обліковувався та покійній [PERSON] земельна ділянка правлінням колгоспу не виділялась. З викладених підстав позов є безпідставним. Як зазначає ст.ст.256 та 257 ЦК України, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Доводи позивача, що нею пропущено строк позовної давності з поважних причин та поновити їй строк позовної давності - є необґрунтованими та не представлено ніяких доказів. Доводи позивача, що вона хворіла і вчасно не могла звернутись в суд за захистом свого порушеного права, є безпідставними. Представлений в суд епікриз про хворобу [PERSON], де зазначено що вона знаходилась на стаціонарному лікуванню з 20.11. по 4.12.2001 року (а.с.21). З часу закінчення лікування і до моменту звернення в суд позивачкою, минуло понад 12 років. Як пояснили в суді свідки [PERSON] та [PERSON], що позивачці з самого початку було відомо про приватизацію земельної ділянки [PERSON] і те що [PERSON] сплатив [PERSON] 800 грн. за спадщину. Частина 1 ст.259 ЦК України зазначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідачі в судовому засіданні заявили, що позивачем пропущено строк позовної давності і немає підстав для його поновлення. Згідно ч.4 ст. 268 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed