Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

27 серпня 2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23 квітня 2011 року у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 102, які мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що 23 квітня 2011 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, зареєстрований у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 102. Від шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Як зазначив позивач, на момент звернення до суду з позовом шлюбні відносини між ним та відповідачкою є фактично припиненими, спільне проживання та ведення спільного господарства не здійснюється з червня 2018 року, сторони проживають окремо. Також позивач зазначив, що їх дитина з часу припинення шлюбних відносин, проживає разом з кожним із батьків за графіком, що закріплений сторонами в договорі про порядок здійснення батьківських прав і обов`язків та сплату аліментів на утримання дитини від 29 липня 2020 року. Тобто на момент подання позову між сторонами вирішено в договірному порядку питання того, з ким з них та в якому порядку буде проживати дитина та яку участь у забезпеченні умов її життя братиме батько, а також умови та порядок здійснення батьком та матір`ю права на особисте виховання дитини. Позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а розірвання шлюбу відповідає їхній волі і після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права. Крім того, позивач зазначив, що застосування заходів примирення буде суперечити моральним цінностям сім`ї, загальним інститутам шлюбу, не сприятиме повазі один до одного, встановленим ст.\~ст. 24, 25 Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд задовольнити їх повністю, обставини звернення позивача до суду з позовом пояснила таким чином, як про це зазначено вище. Відповідачка у встановлений судом строк на виконання ухвали суду від 21.09.2020 року не надала відзиву на позов, в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Водночас під час судового засідання вона зазначила, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Також [PERSON] зазначила, що ведення спільного господарства з позивачем вони припинили з червня 2018 року, як про це зазначив позивач. При цьому відповідачка не виявила бажання змінювати шлюбне прізвище після розірвання шлюбу. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 21.09.2020 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Під час розгляду справи судом були заслухані пояснення учасників справи, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 01 жовтня 2020 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23 квітня 2011 року між громадянами України [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, який зареєстрований у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 102, прізвище після реєстрації шлюбу: [PERSON] , [PERSON] . Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, дата видачі: 23 квітня 2011 року, серії [NUMBER] (а.с. 14-15). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 30 жовтня 2012 року, серії [NUMBER] (а.с. 16). 29 липня 2020 року між [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько) був укладений договір про порядок здійснення батьківських прав і обов`язків та сплату аліментів на утримання дитини, за умовами якого батьками спільної дитини [PERSON] , 2012 року народження, встановлено місце проживання, порядок виховання та утримання дитини. Договір підписаний сторонами, зареєстрований в реєстрі за № 931 та нотаріально посвідчений (а.с. 8-13). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу припинення шлюбно-сімейних відносин та розірвання шлюбу. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Відповідно до ч. 3\~ст.\~105\~Сімейного кодексу\~України (далі СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.\~110\~Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до\~ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1\~ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з п. 10, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також суд враховує і те, що згідно з положеннями\~ст. 9 Конституції України\~та ст.\~17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень\~Європейської конвенції\~з прав\~людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (заяви №№ 29381/09 та 32684/09) Суд наголосив на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя. Крім того, у пункті 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року Суд наголосив на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим, Суд повторно наголосив, що відповідно до статті 8 Конвенції також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в\~статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок»\~в частині 1 підпункту «с», однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» Європейський суд з прав людини чітко не визначає, бо воно охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (рішення у справі «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява № 44647/98). Відповідно до ст. 133 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 2\~ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3\~ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Аналіз викладених вище норм крізь призму положень\~Загальної декларації прав людини, Європейської конвенції\~з прав\~людини та її основоположних свобод, судової практики Європейського суду з прав людини з питань вказує, що шлюб носить добровільний характер, примушування жінки та чоловіка до шлюбу є неприпустимим, а рішення про розірвання шлюбу ухвалюється, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, беручи до уваги те, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, відповідачка визнала позов та не заперечує проти його задоволення, дійшов висновку, що позов [PERSON] про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, тому підлягає задоволенню повністю. Також відповідачка виявила бажання не змінювати після розірвання шлюбу своє шлюбне прізвище. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Суд, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позов [PERSON] був задоволений у повному обсязі, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (оригінал квитанції від 27.08.2020 року №\~0.0.1816351754.1 міститься в матеріалах цивільної справи № 203/3055/20, провадження №\~2/0203/1074/2020).

Outcome: approved