Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

28 грудня 2016р. [PERSON] звернулася до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Позов мотивує тим, що внаслідок порушення відповідачем [PERSON] тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР, затверджених 17.06.1980 р., собака [PERSON] породи «Алабай» задушила кішку позивача та завдала самому позивачу тілесних ушкоджень, чим їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у втраті апетиту, перенесеному стресі, спричинені їй тілесних ушкоджень у виді садни носу, переживань з приводу втрати кішки, яку позивач любила, виростила, кормила, лікувала, доглядала. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги повністю з підстав, викладених у позові. Відповідач згідно з запереченнями, що надійшли до суду 31.01.2017р., проти задоволення позову заперечував, вважаючи його безпідставним, оскільки позивачем не було доведено суду факту належності кішки саме їй, розміру витрат, які вона вклала в кішку, витратила на ветеринарні та профілактичні заходи, лікування, годівлю тощо, крім того зазначав, що позивач не довела факту укусу її за обличчя. Вказана позиція ним була підтримана і в ході судового розгляду. Додав, що розмір моральної шкоди є надто високим, з огляду на фінансовий стан його сімї та наявність на його утриманні неповнолітньої доньки. З показів свідка [PERSON], яка є сусідкою сторін у справі, допитаної у судовому засіданні вбачається, що 16.10.2016р. вдень вона зустріла позивача, яка несла на руках задушену кішку, і з носа позивача йшла кров, дружина відповідача повитирала позивачу кров. Вечері того ж дня позивач звернулася до лікарні. Ходила з набряклим носом десь тиждень. Крім того, свідок показала, що позивач дуже любила свою кішку, саме таку кішку позивач хотіла мати давно і дуже переживала з приводу її втрати. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача, повідомила, що 16.10.2016р. після телефонного дзвінка сусідки, яка повідомила про те, що сталося, чоловік одразу побіг до позивача, вона, захопивши медикаменти, побігла слідом. На вулиці вона побачила на руках у позивача кішку. Свідок допомогла повитирати кров позивачу, саден від укусу собаки у останньої не було, а був лише забій носа, кров йшла з носу. Разом із відповідачем вони пропонували позивачу за її бажанням купити іншу кішку на її вибір або компенсувати їй 800 грн., проте позивач відмовилася від цих пропозицій. Після цього через 4-5 днів вона телефонувала позивачу, цікавилася її здоровям, пропонувала кішку, але та знов відмовилася. Суд, заслухавши учасників судового провадження, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21.12.2016 р. у справі №589/4917/16-п відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.154 КУпАП України та притягнуто до відповідальності у виді штрафу з конфіскацією собаки породи «Алабай». При цьому, судом було встановлено, що 16.10.2016 р. близько 15:00 год. собака породи вівчарка «Алабай», віком 6 років по кличці Чіп, що належить гр. [PERSON], на вул. Дружба біля будинку 28 в смт Вороніж, задушив кота, що належав гр. [PERSON], а потім спричинив останній тілесні ушкодження, таким чином гр. [PERSON] порушив правила тримання собак. Вказана постанова оскаржена не була та набрала законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, постанова Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21.12.2016 р. у справі №589/4917/16-п в силу наведеної процесуальної норми має преюдиціальне значення при вирішенні даного спору, в межах якого розглядаються цивільно-правові наслідки дій відповідача з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони саме [PERSON], а відтак вказані вище обставини суд вважає встановленими та такими, що не потребують доведення. З урахуванням викладеного, судом не приймаються до уваги доводи відповідача про недоведеність факту належності кішки саме позивачу, а також відсутність факту укусу позивача за обличчя. Крім того, суд звертає увагу відповідача, що наявність у позивача покусаних саден носу підтверджується і довідкою КЗ «Шосткинська ЦРЛ» за вих.. № 01-21/3/316 від 07.02.2017р. /а.с. 22/, відповідно до якої 16.10.2016р. позивач зверталася до цієї лікарні за медичною допомогою, було встановлено діагноз: покусані садна носу та проведена первинна хірургічна обробка рани. З урахуванням наведеного, судом не приймаються і покази свідка [PERSON] щодо відсутності саден від укусу собаки у позивача. Доводи відповідача, що позивач не підтвердила розміру витрат, які вона вклала в кішку, витратила на ветеринарні та профілактичні заходи, лікування, годівлю тощо, судом до уваги також не приймаються, оскільки в межах даної справи вимоги про відшкодування цих витрат позивачем не висуваються. Враховуючи, що собака відповідача належав до породи вівчарок «Алабай», що встановлено Шосткинським міськрайонним судом Сумської області від 21.12.2016 р. у справі №589/4917/16-п, які є службовими сторожовими собаками, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п.п. 3, 6 [PERSON] тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР, затверджених 17.06.1980 р. Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством сільського господарства УРСР, Міністерством охорони здоров'я УРСР, дозволяється тримати собак у населених пунктах - у вільному вигулі на ізольованій, добре обгородженій території (в ізольованому приміщенні), на прив'язі або без неї. Власники собак зобов'язані тримати сторожових собак на прив'язі і спускати їх з прив'язі лише в закритих дворах, що виключають можливість втечі. За порушення цих [PERSON] громадяни, які є власниками собак, несуть відповідальність у встановленому порядку. Згідно з положеннями ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, відповідно до якої, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Нормами ч. 1, 2 ст.1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно з частиною 2 цієї статті шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, відповідно до ч. 5 цієї статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Дана позиція також висвітлена у п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, згідно із якою, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідачем не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу самої потерпілої, а тому підстави, передбачені ч.5 ст. 1187 ЦК України для звільнення відповідача від відповідальності за заподіяну позивачу моральну шкоду в даному випадку відсутні. У позові позивачка просить суд стягнути на її користь із відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн. обґрунтовуючи це тим, що вона втратила апетит, перенесла стрес, їй спричинені тілесні ушкодження у виді садни носу, вона дуже переживає з приводу втрати кішки, яку позивач любила, виростила, кормила, лікувала, доглядала. Згідно роз'яснень п.9 згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи докази на підтвердження одержання позивачкою моральної шкоди, приймаючи до уваги той факт, що їй дійсно було завдано ушкодження здоров'я, остання була вимушена звертатись за медичною допомогою, а через втрату домашнього улюбленця вона пережила і душевні страждання, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд, враховуючи конкретні обставини справи, задовольняє позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково, у сумі 1400 грн. При цьому, суд не вбачає необхідним зменшувати цей розмір моральної шкоди на підставі ч.4 ст. 1193 ЦК України, з огляду на наступне. Згідно з розясненнями приведеними у п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» правила частини четвертої статті 1193 ЦК про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. З огляду на розмір моральної шкоди, присуджений до сплати відповідачу, задоволення позову саме в цій сумі не поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. Судовий збір присудити до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини вимог відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial