Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

28 березня 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що 05 грудня 2017 року на підставі заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], однак у даній квартирі залишився зареєстрованим відповідач - племінник позивача, який вже декілька років постійно мешкає за межами м. Дніпро, зв'язку із ним позивач не має. З викладених підстав, оскільки відповідач у вказаній квартирі не мешкає, жодним іншим чином квартирою не користується, натомість у квартирі декілька років поспіль мешкають інші особи - орендарі, однак реєстрація місця проживання відповідача у квартирі обмежує право власності позивача, створюючи їй перешкоди у користуванні квартирою, тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, а також зобов'язати Відділ обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресою вказаної квартири. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, на задоволенні позову наполягали з викладених вище підстав, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечували. Відповідач, третя особа в судове засідання не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідача до суду відзив не надходив, в зв'язку із чим суд у відповідності до ст.ст.223, 280 ЦПК України вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року у цивільній справі №203/1995/17 (провадження №2/023/895/2017), яке набрало законної сили 14 листопада 2017 року, визнано за позивачем [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с.5, 10-11) 05 грудня 2017 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на підставі вищевказаного заочного рішення суду здійснено державну реєстрацію за позивачем права власності на вищевказану квартиру. (а.с.12-17) За змістом копії довідки №5979 КП ЖГ «Кіровського району» ДМР від 29 жовтня 2015 року, копії довідки №2453 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19 березня 2018 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відповідач, який є племінником позивача, з 17 січня 2012 року має зареєстроване у встановленому законом порядку місце свого проживання за адресою вищевказаної квартири. На теперішній час він є єдиною особою, зареєстрованою за адресою квартири позивача. (а.с.19, 20) Разом з тим, як встановлено судом в ході судового розгляду та не спростовується матеріалами справи, відповідач декілька останніх років у квартирі позивача [ADDRESS] не проживає, своїх речей в ній не має, квартирою іншим чином не користується. Останні два роки вказана квартира надається в оренду. (а.с.21-24) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України. Так, нормою ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Положеннями ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи підтверджено належність позивачу на праві власності квартири [ADDRESS], за адресою якої наразі зареєстровано у встановленому законом порядку тільки місце проживання відповідача, який значно більше одного року не мешкає у вказаній квартирі, своїх речей у ній не має та іншим чином не користується житловою площею цієї квартири, що, в свою чергу, створює позивачу, як власнику, перешкоди у реалізації права власності на цю квартиру, зокрема, права користування нею, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Відтак, позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні її другої і останньої позовної вимоги - про усунення їй перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зобов'язання зняти відповідача з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. Правова позиція суду щодо такого вирішення цієї позовної вимоги ґрунтується на наступному. За змістом норм ст.7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відтак, оскільки із даним рішенням суду, яким задоволено вимоги про визнання відповідача таким, який втратив право користування житлом, позивач до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, яке здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання осіб, не зверталась, позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зобов'язання зняти відповідача з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі суд вважає передчасними. Задоволення ж цієї позовної вимоги за умов відсутності між позивачем та Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради спору з приводу можливості зняття відповідача з реєстрації місця проживання на підставі цього рішення суду буде фактичним перебиранням судом на себе дискреційних повноважень вказаного органу, що не тільки не передбачено діючим законодавством, а й суперечить йому, а отже є неможливим. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,8 гривень (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial