Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

28.12.2015 року [PERSON] звернулася до суду позовом до [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА, в якому, з урахуванням заяви про залишення без розгляду та уточнення частини позовних вимог від 20.04.2016 року просила: -Зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину її роботи за кожну відпрацьовану зміну за період з 01.01.2014 року до 01.12.2015 року. -Стягнути з відповідача на користь позивачки 12\~000 гривень моральної шкоди; -Стягнути з відповідача на користь позивачки нараховані, але не виплачені суми витрат, понесених у звязку з відрядженням за період з 03.02.2014 року до 28.02.2014 в сумі 879,72 гривень. На обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що вона працює медичною сестрою стаціонару (палатною) у відділенні інтенсивної терапії та анестезіології Міжгірської районної лікарні, її роботодавцем є відповідач [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА. За характером роботи вона працює позмінно, зміна триває 24 години, але заробітна плата нараховується їй тільки за 23 години. Вважає, що відповідач порушує її право на оплату праці та відпочинок, оскільки протягом зміни вона не може відлучитися на перерву, як це передбачено законом, і в той же час безпідставно не оплачує цю годину. Крім того, відповідач не оплачує їй витрати на відрядження в м. Ужгород, де вона проходила навчання на курсах підвищення кваліфікації за період з 03.02.2014 року до 28.02.2014 в сумі 879,72 гривень. У вересні та жовтні 2015 року відповідач безпідставно, без видачі наказу, виплатив їй заробітну плату в меншому розмірі на 413,73 гривні, відрахувавши надбавку за вищу кваліфікаційну категорію, з посиланням на те, що у передбачений строк вона не пройшла чергову перекваліфікацію. У звязку з наведеними обставинами просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 12\~000 гривень. Відповідач [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА предявив до [PERSON] зустрічний позов, у якому просив стягнути з [PERSON]М на користь [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА зайво виплачені, внаслідок лічильної помилки, грошові кошти в сумі 3\~800,34 гривень та судові витрати. Зустрічний позов мотивовано тим, що 29.03.2010 року [PERSON], як медичній сестрі відділення інтенсивної терапії та анестезіології Міжгірської районної лікарні, згідно з наказом Управління охорони здоровя Закарпатської обласної державної адміністрації від 29.03.2010 року № 63-к, була присвоєна вища кваліфікаційна категорія. Їй було видане посвідчення № 1902, у тексті якого зазначено, що воно дійсне до 28 березня 2015 року. Посилаючись на п.2.4.1.6 Умов оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення, затверджених спільним наказом міністерства праці та соціальної політики України та міністерства охорони здоровя України від 05.10.2005 року № 308/519 зазначав, що виплата заробітної плати з урахуванням підвищеного посадового окладу за наявності кваліфікаційної категорії проводиться працівникам протягом пяти років з дня затвердження наказом органу (закладу) охорони здоровя рішення атестаційної комісії про її присвоєння (підтвердження). Особам, які бажають пройти атестацію на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії і своєчасно подали необхідні документи в атестаційну комісію (не пізніше як за два місяці до закінчення пятирічного строку з моменту попередньої атестації (переатестації) указана виплата проводиться до винесення рішення атестаційної комісії про її підвищення (підтвердження) або відміну. Оскільки [PERSON] не проходила чергову атестацію для підтвердження вищої кваліфікаційної категорії, така категорія була втрачена і позивач втратила право на отримання надбавки до заробітної плати. Відповідач зазначає, що централізованій бухгалтерії [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА не було відомо, позивачка не проходила чергову атестацію, а тому їй і надалі продовжувалося нарахування до заробітної плати надбавки за вищу кваліфікаційну категорію. Відповідач вважає, що внаслідок такої лічильної помилки, яка була виявлена тільки у вересні 2015 року, позивачці було зайво виплачено 3\~800, 34 гривні, які просив стягнути з позивачки. У судовому засіданні позивачка та її представник, з урахуванням змін, підтримали позов посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити, у зустрічному позові відмовити повністю, оскільки відповідач не повідомляв позивачку про зміни умов оплати праці, взагалі не надавав інформацію про нараховану заробітну плату. Представник відповідача позов визнав частково, зокрема згідний на стягнення витрат на відрядження понесених позивачкою в період з 03.02.2014 року до 28.02.2014 року в сумі 879 гривень 72 копійки, в решті позов не визнав. Заперечуючи проти позову, він пояснив, що позивачка працює згідно з графіком змінності по 24 години, і в цей період вона має право через кожні 6 годин на перерву 15 хвилин для відпочинку та приймання їжі. Час відпочинку не оплачується. Вважає, що моральна шкода позивачу не спричинена, вона не довела належними доказами наявність такої шкоди, просив у позові відмовити. Зустрічний позов підтримав з посиланням на обставини викладені в зустрічній позовній заяві, просив його задовольнити. Залучене до участі в справі, як третя особа, що не заявляє самостійних вимог, Управління Державної Казначейської служби України у Міжгірському районі Закарпатської області в судове засідання явку представника не забезпечило, надало пояснення, згідно з яким у разі прийняття рішення про стягнення коштів з [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА, виконання рішення буде здійснено відповідно до вимог закону. Згідно з листом від 17.05.2016 року № 01-37/253 просило розглянути справу за відсутності представника з врахуванням пояснень. Заслухавши сторони, перевіривши доводи наведені в позовній заяві та в зустрічній позовні заяві суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. За змістом Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.84 р. N 213, передбачено, що тривалість щоденної роботи, в тому числі час початку й закінчення щоденної роботи, приймання їжі, визначаються графіками, які затверджуються адміністрацією за погодженням з профспілковим комітетом з додержанням установленої тривалості робочого часу за тиждень або інший обліковий період. Згідно з ч.3 статті 66 КЗпП України на тих роботах, де через умови виробництва перерву встановити не можна, працівникові повинна бути надана можливість приймання їжі протягом робочого часу. Перелік таких робіт, порядок і місце приймання їжі встановлюються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. В судовому засіданні суд дослідив надані представником [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА для огляду Правила внутрішнього трудового розпорядку, затверджені 26.03.2009 року наказом № 42-0. Згідно з пунктом 16 Правил тривалість робочого часу встановлюється у відповідності до колективного договору (24 години), крім водіїв (12 годин) в одну зміну з обовязковою перервою для відпочинку та прийому їжі через кожні 6 годин. Згідно з додатком № 4 до колективного договору, Випискою із протоколу № 9 загальних зборів колективу працівників [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА від 04.09.2015 року, для працівників відділень районної лікарні передбачено встановлення тривалості робочої зміни до 24 годин (крім водіїв санітарного транспорту). Представник відповідача пояснив, що позивачка погодилася на такі умови праці, а тому її вимоги щодо оплати праці за 24 години є безпідставними. Протягом робочої зміни їй надається і час для перерви і для приймання їжі, але з урахуванням характеру роботи. Вирішуючи позовну вимогу позивачки щодо оплати їй за 24 години робочої зміни, суд керується ч.3 статті 66 КЗпП України, яка передбачає, що якщо через умови виробництва перерву встановити не можна, працівникові повинна бути надана можливість приймання їжі протягом робочого часу. Позивачка не заперечувала, що приймає їжу перебуваючи на роботі, однак зазначала, що вийти з лікарні для перерви та приймання їжі вона не може. З положення ч.3 статті 66 КЗпП України також випливає, що чинне законодавство не передбачає можливості для працівника відлучатися з роботи протягом робочого часу, залишати робоче місце для відпочинку чи для прийому їжі за межами місця роботи. З врахуванням викладеного позовна вимога про зобовязання відповідача нарахувати та виплатити їй заробітну плату за одну годину за кожну відпрацьовану зміну з 01.01.2014 року до 01.12.2015 року задоволенню не підлягає. Позов у частині стягнення витрат позивачки на відрядження в сумі 879,72 гривень, якого відповідач визнав повністю, підлягає задоволенню на підставі ч.4 статті 174 ЦПК України, оскільки доведений належними доказами та не суперечить закону. Згідно з ч.1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Відмовляючи у задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що позивач не довела факт спричинення їй моральної шкоди. Відповідач дійсно у вересні-жовтні 2015 року утримав із заробітної плати позивачки частину грошових коштів за не підтвердження позивачкою кваліфікаційної категорії, однак ця сума до кінця 2015 року була їй повернута. Невиплату витрат на відрядження представник відповідача пояснював відсутністю коштів та надав докази вжиття заходів відповідачем щодо виділення бюджетних коштів на погашення заборгованості. Зокрема, з листа завідувача [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА від 06.11.2014 року № 387/01-28 до начальника фінансового управління Міжгірської РДА вбачається, що він просив виділення додаткових коштів для повного забезпечення видатків за 2014 рік та з метою недопущення кредиторської заборгованості, в сумі 140\~000 гривень, з яких зазначалися також видатки на відрядження. Відповідачем було зроблено також розрахунок видатків бюджету до кошторису на 2014 рік на відрядження. З цих документів видно, що винуватість відповідача [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА у невиплаті позивачці витрат на відрядження відсутня, оскільки вони не були виплачені через неналежне бюджетне фінансування таких видатків. Вирішуючи зустрічний позов щодо стягнення коштів безпідставно виплачених позивачці, як доплата за вищу кваліфікаційну категорію внаслідок рахункової помилки, суд виходить з наступного. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до вимог ч.1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі доведеності таких фактів. У листі Комітету Верховної Ради України з питань фінансів і банківської діяльності N 06-10/167 от 20.03.2001 міститься розяснення, що під арифметичними помилками або описками слід розуміти помилки або описки, допущені при виконанні арифметичних дій. Враховуюче зазначене розяснення суд виходить з того, що під рахунковими помилками в контексті ч.1 статті 1215 ЦК України слід розуміти помилки чи описки, які були допущені при виконанні таких арифметичних дій як додавання, віднімання, множення чи ділення. Як встановлено під час розгляду справи, відповідач [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА рахункових помилок при нарахуванні заробітної плати позивачці [PERSON] не допускав, а проводив нарахування доплати за вищу кваліфікаційну категорію через неналежну організацію роботи. У судовому засіданні представник відповідача стверджував, що бухгалтерії не було відомо про припинення підстав для нарахування доплати. Ці обставини не є рахунковою помилкою, недобросовісність з боку позивачки також відсутня, оскільки відповідачу [PERSON] охорони здоровя Міжгірської РДА, як роботодавцю, були відомі всі обставини, які стосуються кваліфікації позивачки на час нарахування їй заробітної плати. З вищенаведених підстав зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Outcome: partial