Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

28.11.2016 позивач звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивувала тим, що 02.06.2016 нею було надано [PERSON] позику в розмірі 9 050 грн., про що остання склала боргову розписку. Дані кошти зобов'язувалася повернути до 05.06.2016. В порушення зобов'язань за договором позики, [PERSON] суму боргу не повернула та прострочила виконання грошового зобов'язання. А тому, позивач просила суд стягнути з відповідача в свою користь суму боргу за договором позики - 9 050 грн., 3% річних за користування коштами - 128,68 грн. та інфляційні нарахування - 416,30 грн., а також понесені судові витрати у справі та витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн. Представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за її відсутності відповідач не подавала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 02.06.2016 між [PERSON], як позикодавцем та позичальником [PERSON] укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала позику в розмірі 9 050 грн. від громадянки [PERSON] Дані кошти зобов'язувалася повернути до 05.06.2016 (а.с. 15). На підтвердження передачі позикодавцем грошових коштів, позичальник склала боргову розписку, яка й посвідчує передання їй визначеної грошової суми (а.с. 15). Статтями 11, 509 ЦК України установлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отримання відповідачем коштів за договором позики підтверджується особистою розпискою відповідача від 02.06.2016 (а.с. 15), в якій зазначено, що [PERSON], в присутності свідків [PERSON], [PERSON], отримала позику в розмірі 9 050 грн. Факт передачі суми позики своїми підписами ствердили як позикодавець так і позичальник, а також свідки. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка підписана особисто відповідачем [PERSON], суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Строк виконання взятого грошового зобов'язання [PERSON] було встановлено до 05.06.2016 (а.с. 15). Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернула. Виходячи з умови договору позики (боргової розписки), сума боргу відповідача перед позивачем складає 9 050 грн. А тому, вимога про стягнення суми боргу підлягає до задоволення. Що стосується вимог про стягнення інфляційних витрат, то вони підлягають до задоволення, оскільки індекс інфляції - це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, ціни в Україні встановлені в національній валюті - гривні, норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні. А тому, індексації підлягає борг за борговою розпискою від 02.06.2016 в сумі 9 050 грн. Відповідно до представленого суду розрахунку заборгованості інфляційні нарахування позивач розрахував лише за вересень - жовтень 2016 року, і вони складають 416,30 грн. (а.с. 4). При визначенні розміру інфляційних втрат, суд бере до уваги те, що поданий позивачем розрахунок відповідає дійсному розміру вирахуваних інфляційних втрат, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення трьох процентів річних, то вони підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що боржником прострочено виконання грошового зобов'язання, то на ньому лежить обов'язок сплатити 3% річних, що згідно з поданим розрахунком становить 128,68 грн. (а.с. 4). Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 9050 грн., інфляційні втрати в розмірі 416,30 грн., а також 3 % річних в розмірі 128,68 грн., що в загальній сумі становить 9594,98 грн. Разом з тим, стороною позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн. Відповідно до ст. 79,84 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи. Дані витрати повинні відповідати вимогам передбаченим у Постанові КМУ від 27.04.2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Однак в матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки адвоката щодо розміру витрат за надану ним правову допомогу, та документ, який підтверджує проведений розрахунок за надані послуги, суду представлено лише укладений між [PERSON] та [PERSON] договір № 23/08/16 про надання адвокатських послуг. А тому, вимога про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 1500 грн. до задоволення не підлягає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати у справі.

Outcome: partial