Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

27 лютого 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з неї заборгованість за кредитним договором на загальну суму 28414грн.45коп. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 18.10.2011 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір у формі договору приєднання, за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 3200грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За умовами договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також щодо оплати комісії. У порушення умов договору приєднання [PERSON] свої зобов'язання не виконала, що призвело до виникнення заборгованості станом на 31.01.2017 року у розмірі 28414грн.45коп. Посилаючись на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань, позивач вважав, що є підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості у зазначеному розмірі. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивача в позовній заяві просив розглядати справу без участі представника банку та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач та її представник, належним чином сповіщені про дату, час та місце розгляду справи, не з'явилися. Представник відповідача подав заперечення, в яких позовні вимоги визнав частково. Вказав, що після укладення кредитного договору йому на руки була видана кредитна картка зі строком дії до вересня 2015 року, при цьому банк звернувся до суду з позовом лише 27 лютого 2017 року, що свідчить про пропуск ним строку звернення до суду щодо окремих видів платежів відповідно до умов договору. Зазначив також, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, строк позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Зазначив також, що під час укладання договору сторони досягли згоди про те, що заборгованість за договором має сплачуватися щомісячними платежами у розмірі 7% від заборгованості, що свідчить про встановлення сторонами кредитного договору строків виконання боржником окремих зобовязань, що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі укладеного договору. Посилаючись на те, що черговий платіж [PERSON] було внесено 09.07.2014 року на суму 100 грн., а банк звернувся до суду 27.02.2017 року, відповідач вважав, до вказаних вимог слід застосувати позовну давність, і тому просив задовольнити позов лише у розмірі тіла несплаченого кредиту - 1984грн.99коп. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 18 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір приєднання, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3200 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Договір складається із заяви [PERSON] про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифів банку (а.с.а.с.6-31). На виконання вказаного кредитного договору позивачем було видано [PERSON] банківську картку №5577212304238101 зі строком дії до вересня 2015 року (а.с.66). Відповідно до п.1.1.7.12 умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. За змістом п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 цих умов та правил відповідач з підписанням договору приєднання надала безумовну згоду банку на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, а також надав позивачу право у будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт до будь-якого розміру. Згідно з п.2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг [PERSON] зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 2.1.1.5.7 зазначених правил встановлено, що володілець карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафта. Сторони також дійшли згоди, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн та 5% від суми позову (п.2.1.1.7.6 умов та правил). Правила користування платіжною карткою викладені у розділі 2 умов та правил надання банківських послуг та є їх невід'ємною частиною. Відповідно до п.п.2.1.1.4.2, 2.1.1.12.10 цих правил банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частці у разі невиконання боржником своїх боргових зобов'язань та інших обов'язків за договором. З наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку вбачається, що [PERSON] припинила виконання грошових зобов'язань, допустивши станом на 31.01.2017 року виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 1984грн. 99коп., за процентами - 21400грн.20коп., що також призвело до виникнення заборгованості за комісією у розмірі 3200грн. та нарахування штрафів у розмірі 1829грн.26коп. (а.с.6). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обовязку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК). Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк. Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК). За ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). При цьому у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК ). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинками (розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] допустила виникнення заборгованості, та, відповідно, порушила договірні зобовязання, у банка виникло право вимагати повернення наданих кредитних коштів та сплати процентів із застосуванням передбачених договором штрафних санкцій. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності до заявлених вимог банку суд дійшов висновків про таке. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3 ст.264 ЦК України). Суд оцінює критично доводи представника відповідача про те, що трирічний строк для звернення банку до суду минув, оскільки зі змісту розрахунку слідує, що [PERSON] кредит погашався з листопада 2011 року до липня 2014 року (останній платіж 09.07.2014 року), відтак перебіг позовної давності до вимог щодо погашення заборгованості за кредитом, та відсотками переривався та на момент звернення банку з позовом до суду (27.02.2017 року) строк давності не сплив. Суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на правові висновки Верховного Суду України, що висловлені у постановах ВСУ від 19.03.2014 року №6-14цс14 та від 03.06.2015 року №6-31цс15 в обґрунтування необхідності застосування позовної давності до всіх вимог банку, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було надано позивачем кредитну картку зі строком дії до вересня 2015 року, відтак перебіг загальної позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі розпочався зі спливом останнього дня місяця дії картки (30 вересня 2015 року), відповідно, закінчується 30 вересня 2018 року, і тому для ПАТ КБ «Приватбанк», який звернувся до суду 27.02.2017 року, трирічний строк звернення за захистом свого права не є пропущеним. Зазначене відповідає правовим позиціям, що містяться у згаданих вище постановах Верховного Суду України. Суд погоджується частково з доводами представника [PERSON] щодо необхідності застосування позовної давності до вимог в частині нарахування комісії та пені та доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості в цій частині лише в межах одного року, що передував зверненню банку до суду, а саме за період з лютого 2016 року по лютий 2017 року у розмірі 1200грн. Суд також погоджується з доводами представника відповідача щодо необхідності застосування позовної давності до вимог банку в частині стягнення штрафів, оскільки перебіг спеціального річного строку звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) розпочався зі спливом кінцевого строку повернення кредиту (30 вересня 2015 року), тому ПАТ КБ «Приватбанк», звернувшись до суду у лютому 2017 року, цей термін пропустило. Зазначене узгоджується з обовязковим для врахування судами першої інстанції правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові ВСУ від 30.09.2015 року у справі №6-154цс15. З огляду на викладене суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками у загальному розмірі 23385грн.19коп., а також для часткового задоволення вимог щодо стягнення пені, комісії та штрафів з урахуванням застосованої судом спеціальної позовної давності у розмірі 1200 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що при подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1600грн. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1384грн.38коп. (24585,19 / 28414,45 х 1600), підлягає стягненню з відповідача на користь банка. З огляду на викладене,

Outcome: partial