Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

29.01.2021 представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 6193,26 та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Позовні вимоги вмотивовані тим, що [PERSON] у період з 10.02.2020 по 16.03.2020 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала продавцем у [ADDRESS] на підставі укладеного трудового договору. Відповідачем було роз`яснено, що їй нараховуватиметься мінімальна заробітна плата та бонуси від продажу, решта заробітку виплачуватиметься готівковими коштами. 14.03.2020 позивачка звільнилася за власним бажанням та 13.03.2020 на вимогу відповідача склала заяву про відсутність фінансових та інших претензій, під якими вона розуміла вимоги щодо умов праці, а не фактичного розрахунку, який з нею так і не був проведений. Позивачці пообіцяли, що нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку їй буде перераховано на банківську картку протягом декількох днів, а трудову книжку вишлють поштою, тому [PERSON] повернулася додому до м. Охтирка, проте, і на даний час не отримала ні обіцяних виплат, ні трудової книжки, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. 12.04.2021 заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області задоволено позовні вимоги [PERSON] . З фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 6193,26 26 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 66639,37 грн та судові витрати у розмірі 908,00 грн. 08.06.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області скасовано заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12.04.2021 по справі за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні та середнього заробітку за затримку розрахунку, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачката її представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник у судовому засіданні зазначав, що відповідач не може бути присутнім під час розгляду справи через ряд непереборних, на його думку, причин, які просив визнати поважними та розглядати справу у відсутності відповідача, проти чого позивачка та її представник не заперечували. Таким чином розгляд справи проводився за відсутності відповідача з участю його представника, який у судовому засіданні просив у позові відмовити, аргументуючи тим, що позивачка сама подала заяву про відсутність у неї фінансових та інших претензій, що, на його переконання, свідчить про повне проведення з нею розрахунку. Крім того, наявна квитанція про сплату [PERSON] грошових коштів у сумі 3748,74 грн дружиною відповідача - [PERSON] , яку відповідач уповноважив на здійснення вказаних операцій, а також підтвердженням про проведення з позивачкою розрахунку є відомості на виплату готівки за лютий-березень 2020 року, які хоча і не містять підпису позивачки, однак, на думку представника відповідача, є належним доказом виплати останній зазначених у цих відомостях грошових сум. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрований як фізична-особа підприємець, види діяльності: роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах (основний); наданні інших допоміжних комерційних послуг н.в.і.у.; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; оптова торгівля одягом і взуттям; роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, дата запису про проведення державної реєстрації 23.05.2018, номер запису 20670000000169798, місцезнаходження реєстраційної справи - Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація (а.с. 16, 27). 08.02.2020 [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із заявою, в якій просила прийняти її з 10.02.2020 на роботу на посаду продавця-консультанта з окладом згідно штатного розкладу (а.с. 52). Судом встановлено, що 08.02.2020 між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено безстроковий, тобто на невизначений строк, трудовий договір, відповідно до якого [PERSON] мала приступити до роботи з 10.02.2020 з випробувальним терміном 1 місяць (а.с.49-50). Відповідно до п. 3 трудового договору від 08.02.2020 фізична особа-підприємець взяв на себе зобов`язання оплачувати працю працівника в розмірі 4723,00 грн на місяць. У пункті 7 зазначеного трудового договору зазначено про тривалість щорічної оплачуваної відпустки у 24 календарні дні. Пунктом 9 цього трудового договору спори з виконання умов трудового договору розглядаються судом. Згідно наказу № 1 від 08.02.2020 ФОП [PERSON] прийняв [PERSON] на посаду продавця-консультанта з посадовим окладом 4723,00 грн з 10.02.2020 на підставі заяви останньої (а.с. 48). 13.03.2020 [PERSON] направила на адресу ФОП [PERSON] заяву, в якій просила з 14.03.2020 звільнити її з посади продавця-консультанта за власним бажанням. Також, [PERSON] зазначила, що фінансових та інших претензій вона не має. При цьому сама позивачка у своїх доводах посилається на те, що таку заяву писала під тиском [PERSON] , якому у телефонному режимі повідомила про свій намір звільнитися і просила провести з нею розрахунок, про що останній не заперечував за умови подання нею саме такого змісту заяви. Згідно наказу № 1 від 16.03.2020 за підписом ФОП [PERSON] з 16.03.2020 [PERSON] звільнено за її заявою з посади продавця-консультанта за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з нарахуванням грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 10.02.2020 по 16.03.2020 (а.с. 51). Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09.10.2020 № 573, [PERSON] за 1 квартал 2020 року отримала дохід від суб`єкта підприємницької діяльності податковий номер [NUMBER] в розмірі 6193,26 грн., нарахована сума податку в сумі 1114,79 грн., зазначені дата прийому на роботу 10.02.2020, дата звільнення з роботи 16.03.2020 (а.с.3). Таким чином, з наведеного вище можна зробити висновок, що між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] фактично склалися трудові відносини. При цьому, як стверджує позивачка, сума у 6193,26 фактично не була їй сплачена, при звільненні працедавцем з нею не було проведено повний розрахунок, а тому заборгованість із заробітної плати склала 6193,26 гривень. В порядку досудового вирішення спору позивачка звернулася до Головного управління Держпраці у Київській області щодо можливого порушення законодавства про працю ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), що підтверджується листом заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області від 21.10.2020 № 4.3/3-П-5427-7024, яким [PERSON] роз`яснено право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (а.с. 8). Згідно ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність,тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на викладене суд критично оцінює банківську квитанцію (а.с. 56), надану відповідачем на спростування доводів позивачки, згідно якої [PERSON] 06.03.2020 перерахувала [PERSON] грошові кошти в сумі 3748,74 грн, оскільки [PERSON] не є стороною трудового договору від 08.02.2020, укладеного між роботодавцем ФОП [PERSON] та працівником [PERSON] . Крім того, в графі «Призначення платежу» вказаної квитанції зазначено (дослівно) «Перевод на карту ПриватБанк», що позбавляє суд встановити повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу (а.с.56). Також, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на наявність відомостей на виплату готівки (а.с. 57-59), які, на його думку, підтверджують факт виплати позивачці заробітної плати, оскільки зазначені відомості не містять всіх реквізитів, необхідних для первинної фінансової документації, а саме в них відсутня графа «Підпис про одержання», в якій має зазначатися підпис фізичної особи, що підтверджує отримання нею заробітної плати. Наявні у матеріалах справи відомості на виплату готівки містять лише інформацією про нарахування [PERSON] грошових коштів, яка з огляду на її характер, не містить даних про те, що вказані кошти є саме заробітною платаю, нарахованою за трудовим договором від 08.02.2020, а також, що роботодавець виплачував працівникові вказані кошти та не допускав прострочення їх виплати. Посилання представника відповідача на заяву [PERSON] про її звільнення від 13.03.2020 та про відсутність претензій фінансового характеру не спростовують встановлених судом фактичних обставин та не є належним доказом відсутності перед позивачкою у ФОП [PERSON] заборгованість по заробітній платі, оскільки така інформація була зазначена позивачкою до її фактичного звільнення 16.03.2020, а тому розцінюється судом як тиск на працівника з метою ухилення у подальшому сплати належних їй коштів. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого сторонами окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою поза розумним сумнівом доведено належними та допустимими доказами наявність перед нею заборгованості по заробітній платі. При цьому, в ході судового розгляду відповідач протилежного не довів. Згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року - середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд не приймає до уваги розрахунок наведений представником позивача, оскільки, хоча він і здійснений у відповідності до вимог постанови Кабінету міністрів України № 100 « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», однак є некоректним. За таких обставин, суд вважає за можливе самостійно здійснити розрахунок виплат, які підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи, що позивачці за період з 10.02.2020 по 16.03.2020, тобто за 25 робочих днів, нараховано 6193,26 грн., середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані дні на число відпрацьованих робочих днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки складає 247,73 грн (6193,26:25=247,73). Таким чином, за період з 17.03.2020 по 04.11.2021 відповідач повинен сплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 66639,37 грн. (269х247,73=66639,37), де 269 - кількість робочих днів за період з 17.03.2020 по 04.11.2021 (день ухвалення рішення суду). Разом з тим, суд зважує, що відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Тобто, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Аналіз наведених положень чинного законодавства свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Судом встановлено, що станом на час звернення позивачки до суду - 29.01.2021- та на час розгляду справи відповідачем [PERSON] не проведено у добровільному порядку повного розрахунку з [PERSON] , отже, суд приходить до висновку, що позивачка не прострочила час звернення до суду з вимогою щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Таким чином, суд приймає до уваги надані позивачкою докази на підтвердження своїх доводів та вини відповідача у затримці розрахунку при її звільненні, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються між собою, а тому приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволенні позовних вимог [PERSON] та захисту її трудових прав у заявлений нею спосіб, що сприятиме ефективному відновленню її порушених прав. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved