Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

28.08.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить : стягнути з відповідача [PERSON] на його користь загальну суму боргу у розмірі 18000 гривень, а також понесені ним витрати на оплату судового збору в розмірі 640,00 гривень (а.с.3,4). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Наприкінці 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, предметом якого було надання боржнику грошових коштів у розмірі 18 000 гривень, які вона зобов'язалася повернути частинами протягом шести місяців до 20 травня 2017 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана розписка. Позивач зазначив, що у встановлений договором строк відповідач грошові кошти не повернув, та відмовляється виконувати взяті на себе зобов'язання. На неодноразові його звернення, відповідач не реагує, а постійно шукає підстави, які стають причиною щодо неповернення коштів. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача також підтвердив, що згідно з записом на борговій розписці, в рахунок повернення позики відповідачем було сплачено 1000 гривень, сплату інших котів в рахунок побачення боргу він не підтверджує. Відповідач у судовому засіданні заперечувала щодо позову та просила відмовити у його задоволенні. Підтримала подані 15.12.2017 року до суду заперечення на позовну заяву (а.с.17-19), відповідно до яких зазначила, що з 29.12.2014 працювала у продовольчому магазині ФОП [PERSON], куди запропонувала влаштуватися їй знайома [PERSON] Офіційно була оформлена лише 23.01.2017 р. Після неодноразових переобліків у магазині, [PERSON] повідомив, що виявив недостачу в розмірі 36000гривень. Після цього, морально тиснучи, змусив її та [PERSON] написати розписки, про те, що взяли у нього в борг по 18000 гривень. Зазначила, що в грудні 2016 року [PERSON] вирахував з її зарплати 1000 гривень, про що зробив відмітку у розписці. Вказує, що в березні 2017 повернула ще 1000 гривень, однак таке повернення коштів [PERSON] не влаштовувало, і він наполягав повернути йому всю суму зазначену у розписці. Зазначила, що в дійсності ніяких коштів у [PERSON] вона не брала і не мала наміру брати в борг, а розписка була написана під моральним тиском [PERSON] і не відповідає дійсності. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А також, відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, а також в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №613/919/16-ц). Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У судовому засіданні встановлено, що 20.10.2016 року відповідачем [PERSON], паспорт серія [NUMBER], виданий Московським МРВС МВС України в м.Києві 19.09.2001 р., була власноручно складена розписка, в якій зазначила наступне: «Я, [PERSON] взяла в долг в [PERSON] 18000,00 гривен, какие обіщаю отдать частями в протяжении шести месяцев до 20 мая 2017 г.»( а.с.6,45). Оригінал розписки був наданий для огляду в судовому засіданні позивачем та приєднана до матеріалів справи копія відповідає оригіналу. Факт складання вказаної розписки відповідачем не оспорюється. Однак, відповідач стверджувала у судовому засіданні, що зазначену розписку складала під моральним тиском і кошти зазначені у ній в борг не брала. Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Крім того, ч.1 ст.1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Так, відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з вимогами ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Так, зустрічної вимоги щодо визнання договору позики недійсним, відповідачем заявлено не було. Таким чином, хоч факт отримання коштів відповідачем [PERSON] не визнається, договір позики відповідно до ст.1051 ЦК України вона не оспорює. В зв'язку з цим показання свідка [PERSON] не можуть бути визнані судом допустимими і достатніми доказами на підтвердження заперечень відповідача про те, що зазначені в розписці грошові кошти насправді не були одержані, а також щодо передачі відповідачем коштів на загальну суму 2000 гривень в рахунок зазначеної в розписці суми боргу, оскільки такі обставини в силу вимог ч.2 ст.218 ЦК України підлягають доведенню належними і допустимими письмовими доказами, аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. Таким чином, у ході розгляду справи, відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики нею був укладений з [PERSON] під впливом насильства, а також що кошти за договором позики від 20.10.2016 року вона в борг не брала. Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та, враховуючи вищенаведені вимоги чинного цивільного законодавства, суд прийшов до висновку, що надана позивачем письмова розписка є належним, допустимим і достатнім доказом, який підтверджує, що 20.10.2016 між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 18000 гривень, строком на шість місяців, тобто до 20 травня 2017 року. Так, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Та обставина, що відповідач [PERSON] у період з 23.01.2017 по 11.04.2017 працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.22) та позивачем не заперечується, не спростовує факту укладення договору позики та реальність цих договорів, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч.1, 2 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з твердженнями позивача, відповідач у встановлений строк, до 20 травня 2017 року, не виконала своє грошове зобов'язання. Будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Разом з тим, як підтверджується записами на розписці, частина отриманих відповідачем [PERSON] у позику коштів позивачу повернута, а саме: 05.12.2016 року- 1000 гривень (а.с.45- на звороті). Таким чином, судом встановлено, що сума боргу за договором позики становить 17 000 гривень (18000грн.-1000грн.). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню на визначену судом суму 17 000 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 640 гривень (а.с.1), підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial