Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

29.03.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (далі за текстом ПАТ «Азовзагальмаш») та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 45927,38 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в сумі 15000 грн. Посилався на те, що згідно наказу (розпорядження) № 47 від 14.11.2012 року був прийнятий на роботу монтажником санітарно технічної системи і устаткування ПАТ «Азовзагальмаш». Звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України згідно наказу (розпорядження) № 46 від 10.11.2015 року. Заборгованість по заробітній платі складає 45927,38 грн. Тому відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач зобовязаний йому відшкодувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Даними порушеннями йому також заподіяна моральна шкода, яка виражається в тому, що з вересня 2014 року по 23 вересня 2015 року позивач воював в зоні АТО, являється учасником бойових дій. Через несвоєчасний розрахунок його сімя перебувала в тяжкому матеріальному стані і зараз матеріальний стан вкрай незадовільний. Коли позивач воював, його сім»я не мала коштів на придбання продуктів харчування, медикаментів. Навіть не мали змоги переїхати з м. Маріуполя, коли місто обстрілювали. Усе це заподіяло позивачеві величезні моральні страждання, тому відповідач зобовязаний відшкодувати йому моральні збитки. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. В письмових запереченнях, які направив до суду просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку, моральної шкоди, відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд, приходить до наступних висновків. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Структуру заробітної плати визначено ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість та за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» у разі невчасної виплати сум заробітної плати провадиться компенсація втрати частин доходів. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач в період з 14.11.2012 року по 10.11.2015 року працював у відповідача та 10.11.2015 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.3-4), що не оспорюється сторонами. За період роботи йому нараховувалась заробітна плата. В день звільнення розрахунок зі звільненим працівником проведено не було. Згідно довідки ПАТ Азовзагальмаш» № 238/ро-829 від 20.04.2016 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на 20.04.2016 року становить 45\~927,38 грн. (а.с.29). Дана сума не була виплачена позивачу на час вирішення справи в суді, що підтверджується довідкою ПАТ «Азовзагальмаш» (а.с.30) та не оспорювалось сторонами. В судовому засіданні позивач пояснив, що в день звільнення не працював та з усною вимогою звертався до адміністрації про проведення розрахунку. Доказів суду про звернення не надав. За таких обставин з урахуванням наведених норм права, враховуючи те, що позивач в день звільнення не працював та не надав доказів, що він до подачі позову до суду звертався до відповідача із вимогою про проведення з ним повного розрахунку, суд дійшов до висновку, що підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по день звернення позивача з позовом до суду не має, а відповідач повинен відшкодувати позивачу середній заробіток за період з 29 березня 2016 року по 26 травня 2016 року (день постановлення рішення). Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за даний період суд,

Outcome: partial