Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

27.05.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 28.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується розпискою, згідно якої відповідачем отримано 27\~000,00 грн. Укладення даного договору у вигляді розписки відповідає положенням ст.1047 ЦК України. За правилами ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк, встановлений договором (розпискою). Позивач як на підставу своїх вимог посилається на п. 2 ч. 1 ст.1049 ЦК України, згідно якої визначено, що якщо строк повернення позики визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це. 24.04.2015 року [PERSON] рекомендованим листом направлено вимогу [PERSON] щодо повернення нею коштів. На момент предявлення позову до суду відповідачем кошти не повернуто. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з наведеною вище позовною заявою. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] - [PERSON] [PERSON], та [PERSON], позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити з тих же підстав, що наведено у позовній заяві. В судове засідання відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, незважаючи на те, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення отримано нею особисто 24.06.2015 року. Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію представників позивача висловлену в судовому засіданні, які не заперечували проти розгляду справи в порядку заочного провадження та ухвалення заочного рішення, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представників позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань. 28 січня 2009 року між позивачем [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачем [PERSON] як позичальником з іншої сторони, укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 27\~000,00 гривень (а.с.4, 29 - оригінал). 23.04.2015 року позивачем відповідачу надіслано вимогу про повернення коштів, в якій позивач просить відповідача в строк до 23.05.2015 року повернути кошти в сумі 27\~000,00 грн., яку отримано відповідачем особисто (а.с.5-6,17, 26 - 28). Відповідач не виконала вимоги позивача про повернення коштів, як по спливу 30 днів з дати вручення їй відповідної вимоги так і станом на час розгляду справи в суді. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 79 цс 14). У відповідності до приписів ч.1\~ст.360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається зі змісту вказаної розписки, позивач та відповідач при укладенні договору позики не визначили строк повернення коштів відповідачем, та за таких обставин вступає в дію п.2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно якого, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це. Як вбачається з інформації про штрихкодовий ідентифікатор поштового відправлення №2103120797566, вимогу позивача про повернення коштів відповідач отримала особисто 05.05.2015 року, а тому кінцевий строк платежу за договором позики настав 05.06.2015 року, однак відповідач не виконала свій обовязок з повернення коштів, чим порушила умови договору та норми закону, яким регулюються спірні правовідносини. (а.с. 17). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON] вбачається, що позивач позичив, а відповідач взяла у борг грошові кошти у сумі 27\~000,00 грн., які зобовязалась повернути [PERSON] (а.с. 29). Разом з тим грошові кошти позивачу не повернуто, чим порушено його права, які підлягають судовому захисту, шляхом стягнення вказаних коштів з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За встановлених судом обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача перед судом доведені в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позов на користь позивача задовольняється повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді судового збору у розмірі 270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved