Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

29.01.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини доходів відповідачки, посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин донька залишилася мешкати з ним та повністю знаходиться на його утриманні, у добровільному порядку коштів на утримання доньки відповідачка не надає. Заочним рішенням від 23.02.2021 року позов задоволено. Ухвалою суду від 13.04.2021 року заочне рішення скасоване, призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі, шлюбні відносини припинили у 2010 році. Спочатку між ним та відповідачкою існувала домовленість, що дитина буде мешкати один тиждень з ним, а другий - з відповідачкою. Пізніш, у 2012 році, відповідачка самоусунулася від участі у житті доньки, дитина з цього часу повністю мешкає з ним та знаходиться на його утриманні, лише у вересні 2020 року відповідачка за допомогою соцмереж почала спілкування з дитиною та через старшу сестру передала у якості подарунка гіроборд. Наразі його дохід погіршився, тому він звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідачки, який просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, заяви про слухання справи за її відсутністю або щодо її особистої участі у судовому засіданні до суду не надходило, за повідомленнями сторін на час розгляду справи перебуває у країні Ізраїль, клопотань щодо її участі для дачі особистих пояснень від учасників провадження не надходило. Представник відповідача вважає заявлені вимоги необґрунтованими, оскільки [PERSON] , 2008 року народження, зареєстрована за місцем мешкання матері відповідачки. Місце мешкання дитини між сторонами не встановлювалося; жодним доказом позивач не довів, що дитина мешкає з ним за адресою, що зазначена у позові, за наявною у нього інформацією він мешкає зі співмешканкою. Два роки потому [PERSON] виїхала до Ізраїлю, донька [PERSON] з нею не спілкується, пересилати позивачеві кошти відповідачка не бажає, має ще доньку [PERSON] , 19-річного віку, яка навчається в Києві, якій висилає кошти, у тому числі і для доньки [PERSON] . За бажанням доньки відповідачка зі старшою сестрою придбали гіроборд, який переслали посилкою позивачеві. Також відповідачка наразі займається вирішенням питання щодо отримання громадянства Ізраїлю, та, можливо, [PERSON] буде мешкати з нею. Відповідачка категорично проти стягнення аліментів на користь позивача, вважає, що має сплачувати аліменти на депозитний рахунок на ім`я дитини або пересилатися матері [PERSON] , яка їх буде витрачати на онуку. Крім того, просить врахувати що донька під впливом батька припинила спілкування з матір`ю та не бажає підтримувати стосунки, про що свідчить її переписка з сестрою. Крім того, відвідачка у добровільному порядку надає доньці допомогу та буде надавати її в подальшому. Малолітня [PERSON] у відповідності до вимог ст. 171 СК України у судовому засіданні висловила думку щодо підтримання позовних вимог про стягнення аліментів, заявлених батьком, суду пояснила, що з дворічного віку мешкає з батьком та повністю знаходиться на його утриманні, мати виїхала до Ізраїлю, коли їй виповнилося 8-9 років, з нею не спілкувалася. Через старшу сестру [PERSON] , вона розшукала матір, у вересні 2020 року вона в останнє телефонувала їй, звинувачувала батька у тому, що він її нібито викрав, цікавилася що їй прислати, після цього вони припинили спілкування взагалі. За час мешкання з батьком - жодних коштів, речей мати не пересилала, іншим родичам-сестрі, бабці не передавала, лише на день народження сестра їй прислала гіроборд, про який вона казала матері. Допитана за клопотанням з боку позивача, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю позивача; її син перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, наразі займається вирішенням питання щодо розлучення. З 2010 року подружжя припинило шлюбні відносини, син з онукою стали проживати з нею. Спочатку між сторонами існувала домовленість щодо мешкання дитини - тиждень у батька, тиждень у матері. Пізніш невістка забула про існування доньки [PERSON] , а свою старшу доньку [PERSON] залишила своїй матері. Жодної допомоги на утримання доньки [PERSON] не надавала, її життям не цікавилася, з 2012 року [PERSON] знаходиться на утриманні сина та її, навіть називає її мамою. Восени 2020 року [PERSON] через соцмережі розшукала свою сестру [PERSON] , а потім матір, яка виїхала до Ізраїлю, але спілкування було недовгим. Від відповідача через сестру онука отримала один подарунок за 10 років - гіроборд, більш нічого від родини відповідачки вони не отримували. Свідок [PERSON] , допитана за клопотанням з боку позивача, суду пояснила, що з 1985 року вона є сусідкою позивача, якого знає з дитинства. Протягом останніх 10 років, позивач мешкає разом зі своєю матір`ю та донькою, відповідачку вона жодного разу не бачила. Із розмов з сусідами їй відомо, що відповідачка самоусунулася від участі у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON] , жодної матеріальної допомоги на її утриманні не надає, речей та подарунків не висилає, дитина повністю знаходиться на утриманні позивача та його матері. Свідок [PERSON] , допитаний за клопотанням позивача, суду пояснив, що підтримує дружні стосунки з позивачем з 2010 року, вони разом працювали на ЗТМК, потім позивач звільнився з підприємства, але вони продовжують спілкування. Раз на тиждень, вони бувають дома одне у одного, він познайомився з донькою позивача, але жодного разу не бачив її матір, тому розпитував за неї та дізнався, що вона не спілкується з дитиною взагалі, матеріальної допомоги не надає, [PERSON] повністю знаходиться на утриманні позивача та його матері. Свідок [PERSON] , допитана за клопотанням з боку представника відповідача, суду пояснила, що вона є матір`ю відповідачки, приблизно до 2012 року, донька з позивачем мешкали у неї, [PERSON] також зареєстрували за її мешканням, з самого народження Кірою займалася вона, батьки онукою майже не займалися, часто сварилися між собою. Позивач не бажав працювати, вживав наркотичні засоби, донька займалася лише обою, потім вигнала позивача. Одразу існувала домовленість, що [PERSON] буде мешкати тиждень у них, тиждень у родині батька. Пізніш десь через рік, вона захворіла, потрапила до лікарні, тому було вирішено, що дитина буде мешкати з родиною позивача, так як їй було важко, вона та її чоловік мали проблеми зі здоров`ям, старшу онуку [PERSON] донька також залишила їм, допомоги не надавала. Два роки потому донька виїхала до Ізраїлю, там мешкає і працює. Онука [PERSON] навчається у Києві, [PERSON] мешкає з батьком, з матір`ю не спілкується. Восени 2020 року [PERSON] розшукала [PERSON] , через неї - матір, вони спілкувалися, [PERSON] передали гіроборд. З часу виїзду за кордон донька поверталася на Україну один раз, але з Кірою та позивачем не бачилася. Коли вона отримала позов про стягнення аліментів, вона спілкувалася з донькою - та була не проти сплачувати аліменти, але категорично заперечувала, щоб вони стягувалися на користь позивача, бо той може витратити їх не за призначенням. Свідок [PERSON] , допитана за клопотанням з боку представника відповідача , суду пояснила, що після отримання матір`ю відповідачки позову про стягнення аліментів, вона передавала його зміст відповідачці та сама з ним ознайомилася, та вважає, що позивач виклав неправдиві факти та надав копію паспорта відповідачки, яку підробив. Вона є сусідкою відповідачки та з дитинства підтримує з нею дружні стосунки. Після одруження сторони проживали за місцем мешкання матері відповідачки. Позивач ніде не працював, вживав наркотичні засоби, тому коли [PERSON] виконалося чотири роки, відповідачка його вигнала, навіть, викинула речі через балкон. Пізніш [PERSON] пішла проживати до батька, тому вона її більш не бачила. У лютому 2020 року відповідачка виїхала до Ізраїлю. Вона з нею спілкується, а тому знає, що та дзвонила доньці восени 2020 року, цікавилася її життям, на день народження подарувала мобільний телефон та гіроборд, що передавала гроші, але у якій сумі та яким чином, їй невідомо. [PERSON] писала матері, що батько проти спілкування матері з донькою. [PERSON] висловлювала думки щодо відкриття доньці депозитного рахунку але в Ізраїлі, не в Україні. Коли донька виросте вона приїде до неї та зможе отримати гроші. Чи надавала відповідачка донці допомогу до виїзду до Ізраїлю, їй взагалі невідомо. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, допитаних свідків,розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] у свідоцтві про народження якої батьком записаний позивач [PERSON] , а матір`ю відповідачка - [PERSON] . Дитина знаходиться на утриманні батька понад десять років, а відповідачка матеріальну допомогу на утримання доньки в добровільному порядку не надає. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тобто такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому суд вважає, що хоча з пояснень учасників провадження вбачається той факт, що відповідачка [PERSON] перебуває у країні Ізраїль, але суд не може вважати доведеним той факт, що вона виїхала до Ізраїлю саме на постійне проживання, оскільки відповідні докази суду не надані клопотань про витребування таких доказів до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VІІІ) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні нового розміру аліментів суд у відповідності до вимог ст.184 СК повинен врахувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів ; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів, суд враховує розмір встановленого законодавством прожиткового мінімуму, стан здоров`я і матеріальне становище сторін, дитини, яка знаходяться на утриманні батька, матеріальне становище платника аліментів. [PERSON] має задовільний стан здоров`я, за його доводами, не спростованими з боку відповідача, працює неофіційно, отримує дохід у розмірі, що становить 10 тис.грн. на місяць, інших утриманців не має. [PERSON] майже два роки мешкає в Ізраїлі, має доньку [PERSON] 19-річного віку. При цьому суд вважає, що факт навчання доньки відповідачки [PERSON] у будь-якому навчальному закладі не доведеним, відповідної довідки суду не надано. [PERSON] ( у свідоцтві про народження якої матір`ю записано [PERSON] , а доказів щодо зміни прізвища суду не надано) досягла повноліття, а тому вважається працездатною. Жодних доказів на підтвердження того, що вона потребує будь-якої матеріальної допомоги з боку відповідачки у зв`язку з навчанням, як і того, що остання їй надає такої допомоги суду не надано, а тому доводи представника відповідача щодо наявності у відповідача інших утриманців не беруться судом щодо уваги при визначенні розміру аліментів. Доводи представника відповідача щодо непідтвердження факту проживання малолітньої [PERSON] з позивачем, не є слушними, спростовуються як показами допитаних свідків, які відповідають поясненням позивача та малолітньої [PERSON] , а також поясненням самого представника відповідача, який зазначив, що відповідачка перебуває в державі Ізраїль, донька [PERSON] до неї не виїжджала, мешкає з батьком, але за невідомої йому адреси. При цьому суд вважає, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів суттєвим є встановлення проживання малолітньої доньки з батьком та знаходження на його утриманні, при цьому адреса такого проживання не є вирішальною обставиною при вирішенні питання щодо стягнення аліментів. Доводи представника відповідача щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини відповідачкою у судовому засіданні не підтверджені жодним належним доказами, суд вважає встановленим фактом отримання від відповідачки [PERSON] на протязі десяти років одного єдиного подарунку - гідроборду, ні як не може вважатися виконанням батьками свого обов`язку щодо утримання малолітньої дитини та забезпечення їй належного рівню життя. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, підстав для стягнення аліментів у меншому розмірі, суд не вбачає. Доводи з боку представника відповідача що небажання сплачувати аліменти на користь позивача, у зв`язку з можливістю нецільового використання, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки аліменти повинні стягуватися на користь того з батьків, з ким мешкає дитина, та у відповідності до ст.186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Outcome: approved