Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

28 листопада 2017 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість за комунальні послуги в розмірі 5292,10 гривень та кошти, витрачені ним на відновлювальний ремонт квартири, в розмірі 4784,10 гривень. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач був власником квартири за адресою: [ADDRESS] з 15 лютого 1995 року. У цій квартирі проживала і була зареєстрована відповідач [PERSON] та її син [PERSON]. За час проживання у квартирі відповідач не оплачувала комунальні послуги, внаслідок чого за період з 16 серпня 2002 року по 01 червня 2012 року заборгованість за житлово-комунальні послуги становить 5292, 10 гривень. Крім того, відповідач з сином, нехтуючи обов'язком по збереженню належного майнового стану квартири, якою вони користувалися у вказаний вище період, довели квартиру до такого стану, що знадобився ремонт, який коштував позивачеві 4784,10 гривень. Згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року у справі № 1023/478/12, провадження 2/1023/208/12 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року, виселено відповідачів з трикімнатної квартири [ADDRESS] та знято їх з реєстрації. Крім того, стягнуто з [PERSON] на користь позивача кошти, які він сплачував за комунальні послуги по спірній квартирі, за період, коли в ній проживала відповідач, у сумі 5292,10 гривень, та нанесену відповідачем позивачеві шкоду, у розмірі 4748,10 грн., які були витрачені позивачем на відновлювальний ремонт спірної квартири. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року у вказаній справі ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року та рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року було скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Зважаючи на те, що відповідач вже чотири роки тому виселилася із спірної квартири, тобто добровільно виконала позовні вимоги позивача, він скористався своїм правом залишити позов без розгляду, зважаючи на те, що таке рішення не позбавляло його в майбутньому права повторно звернутися за вирішенням цього питання до суду. 06 квітня 2017 року ухвалою суду позовну заяву позивача було задоволено та залишено його позов без розгляду. 24 квітня 2017 року відповідач подала до суду заяву про поворот судового рішення. В цій ситуації у нього залишився єдиний спосіб захистити свої права - повторно подати позов про стягнення нанесених відповідачем збитків під час проживання у спірній квартирі. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволені позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що у квартирі [ADDRESS], в якій відповідач проживала разом з малолітнім сином з 16 серпня 2002 року по 04 грудня 2012 року, були поділені особові рахунки між нею та позивачем [PERSON], власником цієї квартири. Вона на свою житлову площу оформила субсидію, яку отримувала для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] з серпня 2005 по квітень 2006 року, з серпня 2006 по березень 2008 року, з травня 2008 року по квітень 2009 року. 17 вересня 2009 року позивач подав заяву до КП «ЖКЦ» про анулювання окремих рахунків. З 01.10.2009 року були об'єднані особові рахунки. Відповідно до довідки, виданої КП «ЖКЦ», з 01.01.2011 року по 01.08.2012 року вона внесла платежів на оплату комунальних послуг на особовий рахунок № [NUMBER] ( [ADDRESS] ) в розмірі 4715 гривень. Згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2013 року по справі № 377/171/13-ц, яке набрало законної сили, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на оплату житлово-комунальних послуг за період з лютого 2012 року по грудень 2012 року. Таким чином, позовна вимога про стягнення з неї та сина солідарно на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 16 серпня 2002 року по 1 червня 2012 року в сумі 5292,10 гривень, є безпідставною та не підтвердженою будь-якими доказами. Не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення солідарно з неї та сина на користь позивача коштів, витрачених на відновлюваний ремонт квартири, в сумі 4787,10 гривень, оскільки згідно акту № 554 від 03.12.2010 року, складеного працівниками КП «ЖКЦ», вона здійснювала ремонт, при тому, що на неї взагалі не був покладений такий обов'язок згідно закону. Крім того, вона заявляє про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Так, позовна заява про стягнення з неї на користь [PERSON] заборгованості за комунальні послуги в розмірі 5292,10 гривень та стягнення коштів, витрачених внаслідок завданих збитків на відновлюваний ремонт, в розмірі 4784,40 гривень, вперше до суду була подана у березні 2012 року, а під час нового розгляду справи позивач написав заяву, про залишення позовної заяви без розгляду, тому відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України перебіг позовної давності не зупиняється. З аналогічними позовними вимогами позивач звернувся до суду повторно 28 листопада 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, розгляд даної справи після набрання чинності даним Кодексом здійснено за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивачем 12 січня 2018 року та 25 січня 2018 року до суду були подані заяви про збільшення розміру позовних вимог, які відповідно ухвалами суду від 15 січня 2018 року та 30 січня 2018 року були повернуті через недотримання позивачем вимог ч.5 ст.49 ЦПК України, оскільки ним не було надано суду докази направлення копії таких заяв іншим учасникам справи( т.1 а.с. 139-140, 153-154, 162-164, 210-211). У судовому засіданні позивач просив задовольнити позов у повному обсязі. Суду пояснив, що він просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 жовтня 2009 року по 1 лютого 2012 року в сумі 5292,10 гривень, оскільки саме з жовтня 2009 року були об'єднані особові рахунки по спірній квартирі. З жовтня 2009 року по лютий 2012 року він не проживав у спірній квартирі, тому що в цей час працював у Білорусії. Він особисто сплатив за цей період 5292,10 гривень на виконання судових наказів, виданих судом, тому ці кошти повинні бути йому повернуті відповідачем, бо вона проживала у його квартирі з своїм малолітнім сином. Оскільки згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2013 року по справі № 377/171/13-ц, яке набрало законної сили, було стягнуто з [PERSON] на його користь витрати на оплату житлово-комунальних послуг за період з лютого 2012 року по грудень 2012 року, то вважає, що заборгованість за житлово-комунальні послуги необхідно стягнути у даній справі саме за період з 1 жовтня 2009 року по 1 лютого 2012 року. Крім того, відповідач повинна сплатити йому також витрати, які він поніс на ремонт квартири після її виселення з квартири, в сумі 4784, 10 гривень. Причиною повторного звернення з данною позовною заявою після залишення її без розгляду у справі 1023/478/12, провадження 2/377/110/17 за його заявою, є те, що відповідач подала заяву про поворот виконання рішення суду, яка була задоволена судом. Відповідач та її представники позовні вимоги не визнали у повному обсязі і просили відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що протягом спірного періоду вона сплачувала за домовленістю з позивачем житлово-комунальні послуги в певній частині. Вона особисто за період з 01.01.2011 р. по 01.08.2012 р. сплатила за послуги 4 715 грн., що підтверджено наданою довідкою. У квартирі в період проживання зробила необхідний ремонт, що підтверджено наданим актом обстеження. Позивачем не надано суду доказів про те, що ним оплачено заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 5292,10 гривень за спірний період. Крім того, відповідач та її представники просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову з цієї підстави, тому що позивач звернувся до суду 28 листопада 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, оскільки вперше позовна заява з аналогічними вимогами була подана позивачем у березні 2012 року та за його заявою була залишена без розгляду в квітні 2017 року. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицького міської ради Київської області, третя особа у справі, свого представника в судове засідання не направив, в поданій до суду заяві просив проводити судове засідання за відсутності його представника. Позовні вимоги не підтримує( т.1 а.с. 138, 161). Свідок [PERSON] суду показала, що її дочка [PERSON] була вселена в квартиру [PERSON], як член сім'ї, і проживала в ній з дитиною з серпня 2002 року по грудень 2012 року, оскільки вони із [PERSON] на час вселення дочки перебували у зареєстрованому шлюбі. Дочка з дитиною займали дві кімнати та згідно домовленості з позивачем вона сплачувала певну частину житлово-комунальних послуг. Після того, як позивач у січні 2013 року після виселення її дочки з малолітнім сином з квартири, продав її, то вона з дочкою забирала речі з цієї квартири і розмовляла з власником квартири, який повідомив їй, що квартира була придбана ним без ремонту. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, її представників, показання свідка, дослідивши надані докази, оглянувши матеріали справи 1023/478/12, провадження 2/377/110/17, справи 1023/300/12, провадження 2-н/1023/28/12, справи 2-н-212/10, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 лютого 1995 року, виданого ВО «Чорнобильська АЕС», [PERSON] належала на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS], що зареєстровано Славутицьким МБТІ 16.05.1995 р. за № 169/12 ( т.1 а.с.100). З долучених до справи довідок ф. 3 та довідок з управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради видно, що у вказаній квартирі з 10.09.1994 р. був зареєстрований власник квартири [PERSON], - позивач у справі, з 16.08.2002 р. по 14.12.2012 р. була зареєстрована [PERSON], - відповідач у справі, а з 17.09.2004 р. по 14.12.2012 р. - її син [PERSON], [INFO] ( т.1 а.с.14, 34-36, 191). 12.08.2005 року між КП «ЖКЦ» та [PERSON], яка змінила у подальшому прізвище на [PERSON], відповідач у справі, було укладено договір № 6060 про забезпечення житлово-комунальними послугами, які надаються на 2 осіб, що займають площу 25,6 кв.м. у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Відповідно 12.08.2005 року було укладено між КП «ЖКЦ» та [PERSON] договір про забезпечення житлово-комунальними послугами, які надаються на одну особу, що займає площу 12,1 кв.м. у квартирі за адресою: [ADDRESS]( т.1 а.с. 149). 17 вересня 2009 року [PERSON] подав до КП «ЖКЦ» заяву, в якій просив особовий рахунок по квартирі переоформити на нього, а поділ рахунків анулювати( т.1 а.с. 185). 17 вересня 2009 року між КП «ЖКЦ» та [PERSON] було укладено договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення під одним номером 6828( т.1 а.с. 222-229). Як вбачається із змісту вказаних договорів, кількість споживачів, що мешкають в квартирі - 3, на момент укладення договорів у квартирі були відсутні прилади обліку води. З матеріалів цивільної справи № 2-н-212/10 за заявою комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] боргу за житлово-комунальні послуги на суму 2472,12 грн. та цивільної справи № 1023/300/12 за заявою комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» про видачу судового наказу про стягнення боргу з [PERSON] за житлово-комунальні послуги на суму 2764,48 грн., які оглянуті у судовому засіданні та рішення у яких набрали законної сили, встановлено, що судовим наказом від 11 жовтня 2010 року у справі № 2-н-212/10 стягнуто з [PERSON] на користь КП «ЖКЦ» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 2472,12 гривень, обчислену за період з 28.01.2009 року по 27.09.2010 року, та судові витрати в сумі 55, 50 гривень. Судовим наказом від 18 лютого 2012 року у справі № 1023/300/12 стягнуто з [PERSON] на користь КП «ЖКЦ» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 2764, 48 копійок, обчислену за період до 1 лютого 2012 року, та судові витрати в сумі 107,30 гривень. Слід зазначити, що у вказаних справах відсутні документи, які підтверджують сплату позивачем заборгованості за житлово-комунальні послуги на виконання судових рішень. Враховуючи, що згідно листа КП «ЖКЦ» від 05.02.2018 року , направленого суду на виконання ухвали суду від 30 січня 2018 року про витребування доказів, надати інформацію про нарахування, платежі і безпосередню особу, яка здійснювала оплату послуг в період з 01.10.2009 року по 01.02.2012 року неможливо, так як дані в розрахунковій програмі анульовані у зв'язку з тим, що [PERSON] продав квартиру, а платіжні документи на паперових носіях зберігаються не більше 3 років( т.1 а.с.220), то суд виходив з тих доказів, які надані сторонами. Відповідно наданих позивачем квитанцій про оплату ним комунальному підприємству «Житлово-комунальний центр» заборгованості за житлово-комунальні послуги [PERSON] внесено платежів по квитанціям: 500 гривень в лютому 2011 року, в березні 2011 року - 500 гривень ( т.1 а.с. 76-77), а також згідно квитанцій: від 23.11.2009 року на суму 500 гривень, 18.01.2010 року на суму 300 гривень, від 16.02.2010 року на суму 300 гривень, від 13.10.2010 року на суму 2500 гривень( т.2 а.с. 8-9). Таким чином, згідно наданих квитанцій позивачем сплачено за житлово-комунальні послуги за спірний період 4600 гривень. Інші квитанції, які надані позивачем і підтверджують сплату ним витрат за житлово-комунальні послуги за період з 1 лютого 2012 року по 9 січня 2013 року, суд не враховує, оскільки вказані квитанції були враховані при визначенні розміру витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що стягнуті з [PERSON] на користь [PERSON] за вказаний період згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 22 липня 2013 року у справі № 377/171/13-ц, провадження № 2/377/109/13( т.1 а.с. 120-121, 231-235, т.2 а.с. 10-12). Відповідачем [PERSON] надані квитанції про сплату нею житлово-комунальних послуг за спріний період на загальну суму 4770 гривень ( т.1 а.с. 171-177, 236-243). Згідно довідки КП «ЖКЦ» ( вх. №2965 від 17.09.2009 року), нарахування житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] здійснювалося на 2 особи, на [PERSON] послуги не нараховувалися, оскільки ним надана довідка про те, що він працює в іншому місті ( т.1 а.с. 83). За змістом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Відповідно до 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572 (із змінами), мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім'ї, що проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Відповідно до п. 13. Правил спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, розв'язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку. Як встановлено судом, договору найму жилого приміщення між сторонами не було укладено, порядок користування спірною квартирою, не був визначений, у зв'язку з чим всі витрати на житлово-комунальні послуги за спірний період необхідно розподілити за кількістю мешканців спірної квартири. Згідно особового рахунку по квартирі за адресою: [ADDRESS] нарахування житлово-комунальних послуг здійснювалось за період з 1 жовтня 2009 року по 01 січня 2010 року та з 1 листопада 2011 року по 26 січня 2012 року на 3 особи, з 01 січня 2010 року по 01 листопада 2011 року - на 2 особи (т.1 а.с. 128). Позивачем за період з 01 січня 2010 року по 01 листопада 2011 року, коли нарахування житлово-комунальних послуг здійснювалося на дві особи, тобто на [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], було особисто проведено оплату за надані житлово-комунальні послуги на загальну суму 4100 гривень, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягало дві третини понесених ним витрат, які припадали на неї та її дитину, сплачених позивачем 23 листопада 2009 року, коли нарахування житлово-комунальних послуг здійснювлося на 3 особи, що становить 333,33 гривні з розрахунку: 500:3х2=333,33 гривні. Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення витрат на житлово-комунальні послуги з відповідача [PERSON] на суму 5292,10 гривень є обгрунтованими на загальну суму 4433,33 гривні. Заперечення відповідача в цій частині не підтверджені належними доказами. При цьому вимоги позивача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги солідарно з [PERSON] та малолітнього сина [PERSON], [INFO], не грунтуются на положеннях закону, оскільки згідно ч.1 ст.34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років. В поданому відзиві на позовну заяву і в судовому засіданні відповідач та її представники просили застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу ( п.51 рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії). Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилом ч. 1 ст. 264 цього Кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Частиною 2 цієї статті передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. За змістом ч.3 ст.267 ЦК України позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи № 1023/478/12, провадження № 2/377/110/17, [PERSON] 15 березня 2012 року звернувся із позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права власності. 16.05.2012 року до суду позивачем була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій він, крім позовних вимог щодо виселення [PERSON], її неповнолітнього сина [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] та зняття їх з реєстрації за цією адресою з вселенням її до іншого житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за комунальні послуги в сумі 5292,10 гривень, обчислену за період до 1 лютого 2012 року, та кошти, витрачені на відновлювальний ремонт в сумі 4784,40 гривень. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року у цій справі, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року, було вирішено: виселити та зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] та вселити їх у будинок № 26 Вільнюського кварталу м. Славутича Київської області; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за комунальні послуги у сумі 5292 грн. 10 коп., кошти на відновлювальний ремонт у сумі 4784 грн. 10 коп., всього 10076 грн. 50 коп.; стягнути з [PERSON] судовий збір у сумі 100 гривень 76 копійок. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 серпня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду у цій справі від 06 квітня 2017 року за заявою позивача [PERSON] позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права власності, залишено без розгляду. 27 квітня 2017 року [PERSON] подана заява про поворот виконання судового рішення у справі № 1023/478/12, провадження № 2/377/110/17, яка ухвалою Славутицького міського суду Київської області, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року, задоволена частково. В порядку повороту виконання рішення зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON] стягненні з неї за рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13.08.2012 року кошти в сумі 6173,75 гривень. Звернувшись у березні 2012 року, в межах трирічного строку позовної давності, до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 5292 грн. 10 коп., обчислену за період до 1 лютого 2012 року, позивач [PERSON] здійснив дії, які перервали строк позовної давності. Враховуючи, що після ухвалення рішення у справі № 1023/478/12, провадження № 2/377/110/17, відповідач [PERSON] жодних платежів добровільно не здійснювала, а лише здійснювалось відрахування з її заробітної плати в примусовому порядку згідно виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду у цій справі, що не свідчить про переривання строку позовної давності, позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду ухвалою суду від 06 квітня 2017 року на підставі його заяви, то позивач, звернувшись до суду з позовом у листопаді 2017 року, пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, який почався з березня 2012 року. Доводи позивача про те, що він не пропустив строки позовної давності, не ґрунтуються на положеннях закону. Виходячи з наведеного, необхідно відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за комунальні послуги на суму 4433,33 гривень в зв'язку з пропуском строку позовної давності. В іншій частині позов в частині стягнення плати за житлово-комунальні послуги не ґрунтується на наданих доказах, у зв'язку з чим задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню позов в частині стягнення коштів, які були витрачені на відновлювальний ремонт квартири внаслідок завданих збитків на суму 4784, 10 гривень з наступних підстав. Обгрунтовуючи позов в цій частині позивач послався на те, що відповідач [PERSON], яка проживала разом зі своїм сином в його квартирі, довела квартиру до такого стану, що знадобився ремонт, який коштував йому 4784,10 гривень. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано суду локальний кошторис, яким визначено розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 12 січня 2012 року, а також розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 11 травня 2012 року, розрахунок вартості ремонтних робіт приміщення в м.Славутичі станом на 11 травня 2012 року( т.1. а.с. 59-60, 63-67). Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За правилом ч. 2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (із змінами), ремонт квартири є обов'язком власника. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як встановлено судом, між власником спірної квартири [PERSON], - позивачем у справі, та мешканкою квартири [PERSON], - відповідачем у справі, не було укладено договору найму жилого приміщення, у якому було б визначено порядок її участі в утриманні, в тому числі ремонті спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог в цій частині позивачем надано лише локальний кошторис, яким визначено розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 12 січня 2012 року, а також розрахунок витрат на ремонт кімнати станом на 11 травня 2012 року, розрахунок вартості ремонтних робіт приміщення в м.Славутичі станом на 11 травня 2012 року. В зазначених документах визначено лише вартість витрат на ремонт квартири в м.Славутичі станом на 12 січня 2012 року та станом на 11 травня 2012 року, проте дані документи не свідчать про те, що фактично позивачем здійснено ремонт квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як встановлено з пояснень позивача в судовому засіданні, після виселення відповідача з квартири у січні 2013 року, він 16 січня 2013 року продав квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON]. Згідно акту державного виконавця від 16 січня 2013 року, копія якого долучена до справи, при примусовому виконанні виконавчого листа № 1023/478/12 про виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS], встановлено, що стягувач замінив замки у вхідних дверях квартири. Боржниця не забрала всі свої речі з квартири, однак відбулася домовленість, що до 23.01.2013 р. вона вивезе всі меблі з квартири ( т.1 а.с.12). З показань свідка [PERSON] вбачається, що після того, як [PERSON] продав квартиру, то вона разом зі своєю дочкою [PERSON] забирала деякі речі з цієї квартири, і новий власник їй повідомив, що квартира була придбана ним без ремонту. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що фактичний ремонт квартири позивачем не проводився і витрати на ремонт квартири згідно наданого локального кошторису не проводились, оскільки позивачем не доведено зазначених обставин під час судового розгляду. Крім того, позивачем не доведено наявності законних підстав для відшкодування збитків на суму 4784,10 гривень, факту їх заподіяння відповідачем, у зв'язку з чим позов у цій частині не підлягає задоволенню за безпідставністю та недоведеністю вимоги. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як зазначено у п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За правилом ч.3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як встановлено в судовому засіданні, адвокат [PERSON] надавав відповідачу [PERSON] правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги адвокатом від 22 грудня 2017 року( т.1 а.с. 143). За змістом п.1.1 вказаного договору, клієнт [PERSON] доручила, а адвокат [PERSON] прийняв на себе зобов'язання з підготовки та ведення справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення збитків. Відповідно до п.3.1 цього договору сума оплати за ведення справи в суді першої інстанції становить 2000 гривень. Згідно розрахунку, доданого до договору про надання правової допомоги адвокатом, і наданого суду разом із першою заявою по суті, у даній справі адвокатом [PERSON] виконана наступна робота: консультації, вивчення документів, підготовка документів, складання відзиву на позов - 3 години, участь в суді першої інстанції 15 січня 2018 року - 1 година ( т.1 а.с. 144). Оплату витрат [PERSON] за надання їй правничої допомоги адвокатом [PERSON] згідно наданого договору підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру № 295 від 22.12.2017 року на суму 2000 гривень( т.1 а.с. 143а). Враховуючи час, затрачений адвокатом [PERSON] на надання консультацій відповідачу [PERSON], вивчення наданих документів, підготовка документів до суду, складання відзиву на позов, участь в судових засіданнях, тривалість яких зазначена у протоколах судових засідань: 15 січня 2018 року - 54 хвилини, 30 січня 2018 року - 4 години, суд вважає, що розмір витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 гривень є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. Клопотання позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають стягненню з нього на користь відповідача [PERSON], суду заявлено не було. Таким чином, стягненню з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 2000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved