Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

27 грудня 2016 року позивач звернулась з позовом до суду, в якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], померлого 25 лютого 2015 року, а саме на житловий будинок, розташований по вул.Брестська, 49-А в м.Маріуполі Донецької області. В обґрунтування позову зазначила, що з вона є спадкоємцем за законом після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 25 лютого 2015 року. Після смерті чоловіка залишився житловий будинок №49-А по вул.Брестська в м.Маріуполі, який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1982 року. За рішенням Іллічівської районної ради від 21.12.1983 року частка домоволодіння, що належала батькові, була знесена та на підставі дозвільних документів був зведений новий житловий будинок. Рішенням Іллічівськом районної ради від 17.01.1991 року житловий будинок чоловіка був виділений в самостійне домоволодіння із присвоєнням нової адреси Брестська 49-А. Зазначене домоволодіння було збудоване на спеціально відведеній земельні ділянці на підставі рішення Іллічівської районної ради від 01 лютого 1984 року та дозволу на проведення будівельних робіт. Вважає, що домоволодіння було побудоване до 1992 року за наявності всіх існуючих дозвільних документів, тому не відноситься до самовільної забудови. При належно оформленому технічному паспорті на домоволодіння вважається введеним в експлуатацію. Після смерті чоловіка [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріальної контори для оформлення права власності на спадкове майно після смерті чоловіка, однак державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва на житловий будинок №49-А по вул.Брестська в м.Маріуполі у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на вказаний житловий будинок. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю, наголошуючи на тому, що житловий будинок по вул.Брестська, 49-А буд збудований до 1992 року на підставі всіх дозвільних документів, що є підставою для видачі правовстановлюючих документів на будинок та визнання права власності в порядку спадкування. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що за діючим законодавством якщо за життя спадкоємець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Спадкодавець не набув право власності за життя та не зареєстрував його у встановленому законом порядку. Позивач може успадкувати лише права забудовника в порядку ч.3 ст.331 ЦК України. На підставі зазначеного просила відмовити у позові. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть, виданого Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції у Донецькій області 02 березня 2015 року, серії І-НО№899374, [PERSON] помер 25 лютого 2015 року, актовий запис № 310 від 02 березня 2015 року. Позивач [PERSON] є дружиною покійного [PERSON], що підтверджується наявним в справі свідоцтвом про шлюб серії ІІІ-НО №328685, виданого 12 січня 1980 року палацом одруження м.Жданів. 25 серпня 2015 року позивач у встановленому законом порядку звернулася до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка. Після смерті [PERSON] 25 серпня 2015 року Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №513/2015, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №41304026 від 25.08.2015 року. Крім позивача до нотаріальної контори із заявами звернулися діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON], які відмовилися від прийняття спадщини на користь матері позивача у справі [PERSON] Спадкоємці за законом мають право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч.2 ст.1274 ЦК України). Постановою державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 22.01.2016 року №169/02-31 позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок №49-А по вул. Брестська в м.Маріуполі через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок. Відповідно до матеріалів спадкової справи спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивач, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Інших спадкоємців, які б звернулися із заявою про прийняття спадщини та прийняли її, судом не встановлено. З урахуванням цього єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] на існуюче майно є позивач [PERSON], як дружина спадкодавця. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги зокрема належить той з подружжя, який пережив спадкодавця, та діти покійного спадкодавця. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України). Позивачем були дотримані вказані вимоги закону та своєчасно подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Надаючи оцінку правовідносинам щодо переходу майнових прав на спадкове майно суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п. 3.1 [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - [PERSON] Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Судом встановлено, що 29 грудня 1982 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в [PERSON] БТІ, було придбано 11/20 частин будинку, що розташований по вул.Брестська №49 в м.Маріуполі. Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 21.12.1983 року №388 [PERSON] надано дозвіл на будівництво нового будинку по вул.Брестськой, №49 із умовою знесення старого будинку. Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 10.03.1988 року №133 [PERSON] було продовжено до 01.03.1989 року строк закінчення будівництва житлового будинку по вул.Брестська, 49. Управлінням головного архітектора міста Жданова від 02 березня 1984 року [PERSON] надано дозвіл №13 на виконання будівельних робіт по зведенню індивідуального житлового будинку по вул.Брестській, 49. На підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 01 лютого 1984 року [PERSON] була виділена земельна ділянка під індивідуальне будівництво за адресою: вул.Брестська, 49, що підтверджується довідкою, виданою відділом комунального господарства виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 15 травня 1984 року. Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 17 січня 1991 року №46 житловий будинок Б-1 із усіма службовими будівлями і спорудами, що належать [PERSON], розташований у відновленій частині домоволодіння та земельна ділянка площею 1108 м2 виділено у самостійне домоволодіння із присвоєнням поштового номеру 49-А та виходом на вул.Брестську, та вважати його знову утвореним домоволодінням. Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів від 11.11.1994 року №395 [PERSON] надано дозвіл на будівництво нежитлової прибудови під встановлення газових приборів по вул.Брестській, 49-а. За даними технічного інвентаризації, проведеної 16 грудня 2015 року [PERSON] бюро технічної інвентаризації, встановлено, що на земельній ділянці №49-А по вулиці Брестській в місті Маріуполі частина житлового будинку належна [PERSON] була знесена та збудовано новий житловий будинок літ. Б-1, житловою площею 43,1 м2, загальною площею 87,3 м2, гараж літ. Д-1, погріб літ. Д/п, котельня літ. Е-1, літній душ Д-1, убиральня літ.З-1. Вказані відомості підтверджуються даними технічного паспорту на житловий будинок від 16 грудня 2015 року та листом із [PERSON] БТІ від 18 грудня 2015 року вих.№3188, з якого також вбачається, що житловий будинок літ.Б-1, погріб літ.Д/п, гараж літ.Д-1, збудовані до 05 серпня 1992 року, літній душ літ.Ж-1, убиральня літ.З-1, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» №127 від 24.05.2001 року не відносяться до самочинної забудови. Котельня літ.Е-1 збудовано за рішенням Іллічівської ради народних депутатів №395 від 11.11.1994 року. З наведених доказів вбачається, що [PERSON] у встановленому законом порядку отримав у користування земельну ділянку та здійснив будівництво домоволодіння по вул. Брестській, 49-А в м.Маріуполі. Однак документів про введення будинку в експлуатацію не мав, державну реєстрацію збудованого домоволодіння не провів та правовстановлюючі документи не отримав, що є перешкодою для оформлення спадкових прав позивачем. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Позасудова процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та перелік документів, необхідних для її проведення, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно пунктів 42, 43 вказаної постанови для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. заявник серед іншого має подати документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований обєкт нерухомого майна. Також згідно спрощеної процедури прийняття в експлуатацію, визначеною Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт (затверджений наказом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 р. № 79) для прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, господарських будівель і споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року заявник серед іншого також повинен надати до органу державного архітектурно-будівельного контролю за місцезнаходженням обєкта документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено обєкт. Відповідно до наведених положень законодавчих актів, які передбачають можливість в досудовому порядку ввести в експлуатацію та захистити своє право власності на недобудовані або не введені своєчасно в експлуатацію індивідуальні житлові будинки побудовані до 1992 року, в усіх випадках вимагається від заявника (спадкоємця) надання документу, що підтверджує його право власності або користування на земельну ділянку, на якій розташований обєкт домоволодіння. Натомість у позивача даний документ відсутній, а рішення про виділення земельної ділянки від 1984 року адресовано спадкодавцю та не може вважатися належним документом для підтвердження прав власності спадкоємця і надання можливості в досудовому порядку закінчити процедуру введення в експлуатацію збудованого спадкодавцем житлового будинку. За таких обставин позивач з обєктивних причин позбавлений можливості захистити своє право власності на спадкове майно у встановленому досудовому порядку. При вирішенні в судовому порядку спірного питання щодо належності зазначеного будинку спадкодавцю та правомірності включення його до складу спадщини, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобовязаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно позиції, викладеної в [PERSON] ВССУ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 (пункті 3.1.) наголошено, що за ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. З урахуванням зазначених положень законодавства та розяснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт побудови у встановленому законом порядку спірного домоволодіння на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці, а отже набуття права власності на спірний житловий будинок спадкодавцем за час свого життя, а тому житловий будинок № 49-А по вул. Брестська в м. Маріуполі є обєктом спадкування та входить до спадкової маси після смерті [PERSON], який помер 25 лютого 2015 року. Також суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання права власності на житловий будинок, оскільки інші можливі способи позасудового порядку захисту права власності на спірне майно не можуть бути реалізовані позивачем через відсутність у нього документів на земельну ділянку на своє імя. Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за законом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому можливо визнати за ним право власності на житловий будинок № 49-А по вул. Брестська в м. Маріуполі після смерті чоловіка в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved