Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

28 березня 2017 року позивач [PERSON] \~звернулася з позовом до військової частини [NUMBER] , в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: -стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату в розмірі 81\~915,40грн.; -зобов`язати відповідача щомісячно нараховувати та виплачувати позивачу середньомісячну заробітну плату до закінчення дії контракту; -стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що 05 лютого 2008 року наказом №5 була прийнята на посаду статиста управління. Наказом №3 від 01.11.2014 року переведена на посаду медичного статиста медичної частини військової частини [NUMBER] . Наказом №39 від 24.02.2016 року позивача було звільнено, у зв`язку з призовом на військову службу по пункту 3 ст. 36 КЗпП України. Підстава для звільнення припис №2/1530 від 23.02.2016 року [INFO] , який був зареєстрований в військовій частині [NUMBER] 24.02.2016 року вх.№226. Жодних документів щодо звільнення позивачу надано не було, трудова книжка залишилася у військовій частині [NUMBER] . 27 лютого 2017 року позивачем було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, термін дії якого до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Цей контракт було надано для відома до військової частини [NUMBER] . Також під час проведення перевірки відповідача Управлінням з питань праці, позивач надала відповідачу належним чином завірену копію зазначеного контакту. З листа Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 29.08.2016 року, позивачу стало відомо, що відповідним наказом військової частини [NUMBER] наказ № 39 від 24.02.2016 року скасовано, [PERSON] увільнено з посади медичного статиста медичної частини, у зв`язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України по контракту, укладеного відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. В порушення вимог ч.3 ст. 119 КЗпП України середній заробіток, на момент проведення перевірки позивачу не нарахований та не виплачений. 01.02.2017 року [PERSON] звернулася з претензією до військової частини [NUMBER] , у якій просила виплатити їй заборгованість по заробітній платі з 26 лютого 2016 року та по день звільнення, щомісячно перераховувати їй заробітну плату, надати довідку про нараховану заробітну плату з березня 2016 року, а також завірену копію трудової книжки. Між тим, у своїй відповіді на претензію відповідач зазначив, що військова частина [NUMBER] звернулася з позовом до Головного управління держпраці про визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу, де суд має вирішити чи підлягає працівник ЗСУ [PERSON] звільненню по п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом, чи до такого працівника має застосовуватися ст.119 КЗпП України, якщо контракт заключний в міжмобілізаційний період та в мирний час, і тому до винесення судом рішення по даній справі військова частина не буде проводити та виплачувати середній заробіток. Зазначені обставини змусили позивача звернутися до суду з зазначеним позовом. 30 березня 2017 року по справі було відкрите провадження суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецьким Д.І., після повторного автоматичного розподілу справа передана в провадження судді Сороки О.В. У відповідності до п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147- VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом, в зв`язку з чим, зважаючи на клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судом відповідною ухвалою від 12 лютого 2018 року призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні. У відзиві на позов Військова часини [NUMBER] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що підставою для нарахування гарантій працівникові є ч.3 ст. 119 КЗпП України (редакція на час звільнення позивача), а саме прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про мобілізацію та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Виходячи з цього, на час прийняття позивача за контрактом за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, на той час в Україні мобілізаційні заходи не проводилися, офіційних даних про оголошення будь якого нормативно - правовим актом дати з якої виникла кризова ситуація, що загрожує національній безпеці та термін її дії до теперішнього часу немає. Таким чином, в період коли була звільнена [PERSON] 24 лютого 2016 року згідно наказу №39, чинним законодавством України визначалися конкретні умови, за яких зберігається місце роботи та середній заробіток, а не строк дії контракту (а.с.66-67). Суд, на підставі поданих учасниками справи доказів, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, не спростовано відповідачем, що [PERSON] в період з 01.11.2014 року по 24.02.2016 року працювала на посаді медичного статиста медичної частини військової частини [NUMBER] . Наказом № 39 від 24 лютого 2016 року [PERSON] звільнена з роботи у зв`язку з призовом на військову службу за п.3 ст.36\~КЗпП України (а.с.69). Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області 14 вересня 2016 року у своїй постанові про накладення штрафу виявило порушення трудового законодавства, а саме те, що [PERSON] було звільнено, в порушення вимог ч.3 ст. 119 КзПП України. У відповідності до витягу з Наказу № 173 від 29.08.2016 року Наказ № 39 від 24.02.2016 року в частині пункту щодо звільнення [PERSON] скасовано, останню поновлено на роботі та викладено пункт наказу в такій редакції: працівника Збройних Сил України [PERSON] , медичного стажиста медичної частини, відповідно до ст. 119 КЗпП України, увільнити від виконання обов`язків за посадою зі збереженням місця роботи та посади з 24 лютого 2016 року, у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом (а.с.40). Станом на момент розгляду справи судом [PERSON] проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , про що свідчать копія Наказу №84 від 27.04.2016 року (а.с.69) та копія Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 27 лютого 2016 року. Контракт є строковим та укладений відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с. 25-26). Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу»\~здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.\~\~Ст. 1 цього Закону\~передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.\~Ст. 2 цього Закону\~визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється\~\~громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом . У своєму відзиві відповідач спростовує ту обставину, що на позивача не розповсюджуються вимоги ст. 119 КЗпП України, оскільки вона була призвана на військову службу не під час мобілізації, особливого періоду або воєнного стану, її прийняття на військову службу здійснювалося в добровільному порядку (за контрактом). Між тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII\~внесені зміни до чинних законодавчих актів України, у тому числі\~КЗпП України,\~КУпАП,\~ЦК України,\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,\~Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»,\~Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,\~Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,\~Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~тощо. Пунктом 2 Прикінцевих положень указаного Закону поширено дію частин 2 і 3\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини 3\~ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»\~та ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~(в редакції цього\~Закону) на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу, на підставі\~Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого\~Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Відповідно до ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Отже, для вирішення питання про наявність у позивача права на гарантії, передбачені вказаною нормою трудового законодавства, правове значення\~\~ мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-XII, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Ст. 2 Закону України «Про оборону України»\~встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони. Ст. 3 Закону України «Про оборону України»\~передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. В статті першій Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~надане визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації. Зокрема встановлено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ i організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час i частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Коментовані норми Законів України дають чітке поняття початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення. За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за\~ст. 5 Конституції України\~та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу. Крім того, мають бути враховані рішення Ради Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про оборону України», наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зокрема, Рада національної безпеки, згідно зі\~ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборону України» від 5 березня 1998 року № 183/98-ВР\~вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України а також, у відповідності до\~ст. 4 цього Закону\~приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно зі\~ст. 10 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборону України»\~вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання. Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ i організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацій i штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу. Тобто, особливий період закінчується прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено\~«Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб. Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18 грудня 2014 року почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент не приймав. Навпаки, в подальшому Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас. Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав. Крім того, на час призову позивача на військову службу набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію\~Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Таким чином, на час призову позивача на військову службу існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, а доводи відповідача щодо відсутності в Україні такого періоду є надуманими. Оскільки, саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною третьою\~статті 119 КЗпП України\~пов`язане право позивача на збереження за нею на час військової служби місця роботи та посади, а тому у відповідача\~не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п. 3\~ст. 36 КЗпП України. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню. Зважаючи на ту обставину, що військова частина [NUMBER] після внесення припису Головним управлінням Держпраці України в Дніпропетровській області внесла зміни до наказу про звільнення [PERSON] з посади медичного статистика медичної частини, поновила її на роботі та увільнила від виконання обов`язків за посадою зі збереженням місця роботи та посади, починаючи з 24 лютого 2016 року, прийнявши 29.08.2016 року наказ № 173 (а.с. 40), доказуванню підлягає лише питання збереження середнього заробітку за місцем роботи. Відповідачем не надано достатніх та допустимих доказів того, що за [PERSON] зберігається такий середній заробіток, тому суд, у відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України, вважає за необхідне стягнути з військової частини [NUMBER] середній заробіток за час вимушеного прогулу, який прирівнюється судом як затримка виплати заробітної плати, за період з 24 лютого 2016 року по 28 травня 2018 року, тобто по день винесення рішення судом. За підрахунками суду середній заробіток за вказаний період складає 141287, 17 грн. (8011,08+2993,70 грн.: 62 дні х 796 днів = 141287,17 грн.). Середній заробіток за час вимушеного прогулу судом розрахований на виконання п.32 Постанови Пленуму Верхового суду України № 6 від «Про практику розгляду судами трудових спорів», у відповідності до якого у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Вирішити питання про зобов`язання відповідача нараховувати та виплачувати заробітну плату до закінчення дії контракту, суд позбавлений можливості, оскільки порушення права позивача не може бути передбачене судом на майбутнє. На підставі викладеного,

Outcome: partial