Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

27.11.2012 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору міни удаваною угодою, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що з [PERSON] 27.10.2009 року уклав договір міни 71/100 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], що належав йому на праві власності в обмін на статуетку з доплатою у сумі 79833 грн., які належали [PERSON] , та зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. Позивач зазначив, що восени 2009 року у нього виникла необхідність отримання кредиту у розмірі 7000 доларів США. У видачі кредиту фінансові установи відмовили. Він побачив оголошення про надання позики і зателефонував на запропоновваний номер. Через декілька днів він зустрівся з відповідачем, який надав перелік документів, які необхідно надати для оформлення договору позики. Після отримання документів, 27.10.2009 року приватним нотаріусом Малаховою Г.І. було посвідчено правочин - договір міни. При укладенні данного правочину, він та [PERSON] оговорили строки повернення та умови повернення суми, отриманої у позику під заставу житлового будинку. Так, відповідач надав йому 7000 доларів США строком до 27.04.2011 року, заставою даної угоди був вищевказаний житловий будинок. Нотаріусом було пояснено, що договір міни вчиняється для гарантування зобов'язань перед відповідачем. Він не володіє українською мовою, тому не зрозумів тексту договору взагалі. В день посвідчення договору, він за вказівкою нотаріуса купив статуетку за 167 грн., яка була предметом договору, що на його думку є ознакою удаваності вищевказаного правочину. Про порушення свого права дізнався у травні 2011 року, коли після повернення всією суми, [PERSON] повідомив його про наявність боргу за процентами, хоча при укладенні договору він сплатив йому 1000 доларів США. Позивач вказав, що позику [PERSON] повертав різними сумами через дружину, її батьків, знайомих, оскільки сам знаходився на роботі у Російській Федерації. [PERSON] посилається на вимоги ч.1 ст.235 ЦК України та вважає що договір міни укладений з [PERSON] є удаваним, оскільки вчинений ними для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. У данному випадку його внутрішньою волею був намір отримати позику, що не співпадає із зовнішнім волевиявленням через вкрай важкий стан позивача на момент вчинення правочину. Відповідач також не мав наміру вчиняти договору міни, оскільки жодного разу не оглянув його житловий будинок як покупець, не ставив питання щодо виселення членів його родини, не проводив державної реєстрації. [PERSON] просить суд визнати договір міни з [PERSON] удаваним та застосувати до нього правові наслідки, що передбачені законодавством, за змістом ст.235 ЦК України, правочин, який вчинено з метою приховати інший правочин, є нікчемним і жодних правових наслідків не породжує, крім наслідків, передбачених ч.2 цієї статті. У судовому засіданні [PERSON] наполягав на задоволенні позову. Він пояснив, що [PERSON] позичив йому гроші 7000 доларів США, які згодом були йому повернуті. Тобто, між ним та відповідачем укладено договір позики, а не міни. Свої зобов'язання він виконав, повернув [PERSON] позику, тому є підстави для скасування договору міни. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шох К.А. та [PERSON]. позов не визнали. Із письмових заперечень вбачається, що рішеннями судів у справі про визнання данного договору міни недійсним, вже встановлено, що між сторонами дійсно укладений договір міни, згідно якого [PERSON] передано право власності на 71/100 частку спірного будинку, а [PERSON] - статуетку з доплатою 79833 грн., даних про те, що волевиявлення [PERSON] на укладання такого правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, не надано, і відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Позивач на підтвердження позовних вимог зазначив, що побачив оголошення [PERSON] про надання кредитів під заставу, отримав витяг в БТІ для застави, а не міни будинку, що не володіє українською мовою, тому не розумів правочину, повернув кошти і направляв їх із РФ через ПАТ « Реал Банк» [PERSON], відповідач не зареєстрував право власності в КП « Зміївське БТІ» Представник відповідача зазначила, що позивач не довів факту розміщення [PERSON] оголошення про надання кредитів, в БТІ було отримано витяг саме для відчуження, відсутні докази того, що [PERSON] не розумів суті договору, складеного українською мовою. Шох К.А. вказала, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Доплату у розмірі 79883 грн. [PERSON] від [PERSON] не отримував, доказів на підтвердження зворотнього позивачем не надано. Оскільки [PERSON] вважав себе власником 71/100 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель номер [NUMBER], що знаходиться за адресою [ADDRESS], обов'язку для реєстрації права власності не вбачав. Представники [PERSON] просили відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Ознайомившись з матеріалами справи, заслухав пояснення сторін, дослідив надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини Відповідно до договору міни, укладеного 27.10.2009 року. [PERSON] передав у власність [PERSON] 71/100 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Сапком М.Г. 22 грудня 2006 року за реєстровим № 2828, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 31.01.2007 року; право власності зареєстровано комунальним підприємством «Зміїівське бюро технічної інвентаризації» 31 січня 2007 року. реєстраційний номер [NUMBER], номер запису: 4415 в книзі: 40, згідно витягу [NUMBER] про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Вказане майно обмінюється на статуетку. Обмін робиться з доплатою у сумі 79833 грн., які разом отримані [PERSON] від [PERSON] Сторони договору, діючи свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, а саме, такий майновий або особистий стан чи його близьких ( крайня нужденність, хвороба та інше), які примусили укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, у тому числі, з вимогами щодо недійсності договору, тобто він не є фіктивним чи удаваним, та не є таким, що передбачено ст.ст.234,235 Цивільного кодексу України розуміючи українську мову. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Пункт 8 договору міни від 27 жовтня 2009 року містить посилання на вказану норму закону та сторонам роз'яснено що право власності на 71/100 частка жилого будинку [NUMBER] з відповідною часткою надвірних будівель по [ADDRESS] виникає у [PERSON] з моменту державної реєстрації цього договору у відповідності до ст. 182 ЦК України. Про що сторони засвідчили своїми підписами (а.с. 6) Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Відповідно до вимог ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, тобто [PERSON] мав право розпоряджатися на власний розсуд належним йому на праві особистої власності майном. Згідно з роз'ясненями, викладеними в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином ( ст.235 ЦК) сторони умисно оформлять один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але, не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватись тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. За ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Ч.2 цієї статті - якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У ст.203 ЦК України зазначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. При укладенні договору міни між сторонами були дотримані вимоги, необхідні для чинності цього договору. Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ч.3 цієї статті вказує на те, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23.10.2012 року встановлено, що відповідно до договору міни, укладеного 27.10.2009 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] 71/100 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS].( а.с.81-85) Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04.12.2012 року встановлено, що за договором міни [PERSON] передав [PERSON] у власність 71/100 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS], що належать [PERSON] на праві особистої приватної власності. Вищевказане майно обмінюється на статуетку вартістю 167 грн. з доплатою у сумі 79833 грн., які отримані [PERSON] від [PERSON] ще до підписання договору. Письмових доказів повернення коштів [PERSON] у розмірі 79833 грн. [PERSON] не надано. Даних про те, що волевиявлення [PERSON] на укладення цього договору не було вільним і не відповідало його внутрішній волі не має. ( а.с.77-79) [PERSON] не надано доказів того, що з [PERSON] було укладено договір позики і те, що на виконання цього договору ним повернуті кошти відповідачу. Важкий стан позивача на момент вчинення правочину не доведено. Показання свідків [PERSON] та [PERSON]на підтвердження передачі грошей [PERSON] на погашення позики, суд розцінює як недопустимий доказ. Не є доказом укладення [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі [PERSON] грошових коштів на його виконання надані позивачем довідки « Реал банку» про отримання готівки [PERSON] та [PERSON] ( а.с.12,13) Данних про визнання договору міни між сторонами нікчемним або недійсним, згідно вимог ст.ст.215,203 ЦК України, судові не надано. Укладення договору міни між сторонами не суперечить закону. Підстав для скасування договору міни між сторонами судом не встановлено. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору міни від 27.10.2009 року удаваним із застосуванням правових наслідків, передбачених законом - ст.235 ЦК України необхідно відмовити. Судові витрати, відповідно до ст..88 ЦПК України віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed