Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

28 грудня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила виділити їй та відповідачу по 1/2 частині житлового будинку в [ADDRESS] та по 1/2 частині земельних ділянок площею 0,0600 га та 0,0585 га, що розташовані в [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним право власності на виділене майно. Мотивує свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2011 по 17 січня 2020 року. У шлюбі у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі ними придбано нерухоме майно: житловий будинок та земельні ділянки. На даний час виникла потреба у поділі спільного майна подружжя, однак в зв`язку з тим, що вона не може дійти згоди з відповідачем щодо поділу вказаного майна, то змушена звернутися до суду. У поданому відзиві відповідач позовні вимоги не визнав, вважає позов необґрунтованим та безпідставним. Зазначає, що житловий будинок та дві земельні ділянки, що є предметом спору, були придбані не за спільні кошти подружжя, а за власні кошти відповідача на загальну суму 20000 доларів США, оскільки за час перебування у шлюбі (6 місяців) позивач не могла заробити кошти в сумі 20000 доларів США, так як вона до позову не долучила доказів отриманого нею доходу на час придбання такого майна. Крім того, не погоджується із вартістю спільного майна подружжя у сумі 226000 грн., яку позивач визначила на свій власний розсуд, вважає за необхідне визначити її експертним шляхом, оскільки згідно договорів купівлі-продажу сумарна вартість майна становить 114700,74 грн., а в дійсності майно придбано за 20000 доларів США. Посилався на практику Великої Палати Верховного Суду з приводу недопустимості втручання у право власності на майно. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] брала участь в судовому засіданні, але розгляд справи, який проводився в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «EASYCON» поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, був закінчений без присутності представника відповідача у зв`язку з перериванням зв`язку, що відповідає положенням частини 5 статті 212 ЦПК України. При цьому ухвалою суду від 20 квітня 2021 року представнику було роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі в судовому засіданні несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, судом встановлені такі фактичні обставини. З 26 лютого 2011 року по 17 грудня 2019 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 17 грудня 2019 року шлюб між ними розірвано (а.с. 7-8). Від подружнього життя сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 10). Під час шлюбу позивач [PERSON] придбала нерухоме майно, а саме: житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0585 га (кадастровий номер 5923255100:05:004:0411) для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,0600 га (кадастровий номер 5923255100:05:004:0410) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] . Про це свідчать копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Доничем Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 36, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Доничем Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 433, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Доничем Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 432 (а.с. 11-22). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 200038466, 200047810, 200042444 право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,0585 га (кадастровий номер 5923255100:05:004:0411) та площею 0,0600 га (кадастровий номер 5923255100:05:004:0410), що розташовані в [ADDRESS] зареєстровано за позивачем [PERSON] (а.с. 28-30). При вирішенні справи суд застосовує такі норми права. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частинами 4, 5 статті 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктом 25 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Висновки суду по суті спору. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: житловий будинок та земельні ділянки площею 0,0600 га та 0,0585 га, що розташовані в [ADDRESS] сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, у зв`язку з чим суд доходить до висновку про необхідність його поділу між сторонами виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожним право власності на ідеальні частки - 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами а також на 1/2 частину кожної земельної ділянки. В той же час відповідно до правил, визначених пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» виділення часток (поділ) є неможливим у зв`язку з неподільністю майна. Доводи відповідача про те, що житловий будинок та земельні ділянки придбані були не за спільні кошти подружжя, а за його особисті кошти в сумі 20000 доларів США належними доказами не підтверджені, а відтак такі доводи не заслуговують на увагу. З цих же підстав є необґрунтованими доводи щодо недопустимості втручання у його право власності на майно. Реальна вартість спільного майна не має доказового значення у справі, оскільки питання можливості виплати грошової компенсації позивачем на користь відповідача не ініціювалось, а значить відповідні доводи відповідача про його незгоду із визначеною позивачем вартістю майна не беруться судом до уваги. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial