Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

28.08.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, розташований по вул.. Южна,45 в с. Торське м. Красний Лиман, Донецької області, який залишився після смерті [PERSON], яка померла 16.04.2006 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановлений спосіб, заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності за участю її представника [PERSON]В.(а.с.32,36,63). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був належно повідомлений, позов визнав, просив справу розглянути без його участі(а.с.58,64,66,76). Представник третьої особи Кіровської селищної ради Краснолиманського району Донецької області про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, в судове засідання не з»явився, просив справу розглянути без його участі на розсуд суду(а.с.45,48,65). Представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав повністю і суду показав, що житловий будинок, розташований по вул.. Южна,45 в с. Торське м. Красний Лиман на підставі свідоцтва про право власності з 1967 року належить [PERSON] та [PERSON], які являються батьками відповідачів. В 1994 році помер [PERSON], після смерті якого спадщину у вигляді 1/2 частини спірного будинку прийняла [PERSON] та отримала нотаріально посвідчене свідоцтво про право на спадщину. 16.04.2006 року померла [PERSON] Відповідачі своєчасно звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, але до теперішнього часу свідоцтва про прийняття такої не отримали. В липні місяці 2015 року позивач звернулася до нотаріальної контори з приводу посвідчення свідоцтва про прийняття спадщини після смерті [PERSON], але постановою нотаріуса їй було відмовлено у зв»язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності спадкодавця на спірний житловий будинок не збереглися оригінали таких. При цьому представник позивача також пояснив, що відповідно до збереженої копії свідоцтва про право власності від 13.10.1967 року та довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» власниками спірного житлового будинку являються [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Крім того, як на момент смерті [PERSON] так і по день власної смерті [PERSON] постійно проживала у спірному житловому будинку, своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], 01.11.1994 року отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку, який залишився після його смерті, оригінал якого вона втратила, тобто на законних підставах володіла вказаним житловим будинком. А також враховуючи те, що відповідач [PERSON], незважаючи на те, що прийняв спадщину у встановленому порядку, довгий час не користується спадковим майном, не отримав свідоцтво про право на спадщину до теперішнього часу, позов визнав, вважає позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на спадкове майно обґрунтованими та такми, що підлягають задоволенню. Дослідивши надані позивачем письмові докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини і вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом достовірно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 13.10.1967 року, виданого на підставі рішення Кіровської селищної ради від 29.09.1967 року, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належав житловий будинок, розташований по вул. Южна,45 в с. Торське, Краснолиманського району, Донецької області(а.с.18). На момент виникнення у [PERSON] та [PERSON] права власності на будинок реєстрація таких прав проводилася на підставі Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Саме відповідно до вказаних вимог право власності [PERSON] та [PERSON] на жилий будинок, розташований по вул. Южна,45 в с. Торське, Краснолиманського району, Донецької області, зареєстрованого 18.12.1967 року в реєстрову книгу бюро технічної інвентаризації за № 1955, про що свідчить як копія свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 13.10.1967 року, так і довідка КП «Бюро технічної інвентаризації» № 375-2/0.84/КЛ від 10.09.2015 року(а.с.18,35). Суд також враховує, що Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. А статею ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті, у тому числі і щодо отримання дублікатів правовстановлюючих документів на майно, яке належало спадкодавцю. Тому відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України вказані докази суд визнає належними, як такими, що беззаперечно свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належав на праві власності житловий будинок, розташований по вул. Южна,45 в с. Торське, Краснолиманського району, Донецької області. 14 лютого 1994 року [PERSON] помер і після його смерті залишилося спадкове майно, яке складалося із 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою побутових будівель та споруд, розташованих по вул.. Южна,45 в с. Торське, Краснолиманського району, Донецької області(а.с.11,18,35). Єдиним спадкоємцем на вказане майно являлася [PERSON], яка відповідно до ст.ст.548,549 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року) у передбачений спосіб прийняла спадкове майно бо як на момент смерті спадкодавця так і по день власної смерті постійно і безвиїзно проживала у спірному житловому будинку, так і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 01.11.1994 року Державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-1876(спадкова справа № 444 за 1994 рік). Незважаючи на те, що оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.11.1994 року не збережено і витребувати з обласного нотаріального архіву та перевірити спадкову справу № 444 за 1994 рік у зв»язку з проведенням антитерористичної операції неможливо, суд вважає належними доказами копію свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 01.11.1994 року Державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 2-1876(спадкова справа № 444 за 1994 рік) та акт від 12.11.2015 року, складений депутатом Кіровської селищної ради у складі комісії, посвідчений секретарем вказаної ради, та свідчення представника позивача, які повністю узгоджуються між собою і свідчать про те, що [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті [PERSON](а.с.42,69,73,87). 16 квітня 2006 року у с. Торське міста Красний Лиман, Донецької області, померла [PERSON](а.с.12). За змістом ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. А часом відкриття спадщини є день смерті цієї особи. Місцем відкриття спадщини за ст.1221 ЦК України(в редакції, яка діяла до 2014 року) являється останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст.1222,1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Статтю 1269 ЦК України в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини згідно ст. 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Саме тому позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], які являються рідними дітьми спадкодавця, своєчасно 25.07.2006 року звернулися до Краснолиманської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], прийняли її у встановленому законом порядку, у зв»язку з чим була заведена спадкова справа № 399/2006 (а.с.6-10,42,49,50). Вказані докази свідчать про те, що єдиними спадкоємцями на майно, яке залишилося після смерті [PERSON], являються позивач та відповідач. Вирішуючи вимоги позивача в частині визнання лише за нею права власності на все спадкове майно житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул.. Южна,45 в с. Торське, Краснолиманського району, Донецької області, з тих підстав, що після смерті спадкодавця відповідач значно покращив власні житлові умови, не користувався спірним майном, суд враховує наступне. Надана нотаріусом інформація зі спадкової справи № 399/2006, заведеної після смерті [PERSON], свідчить про те, що як позивач так і відповідач у строки, передбачені ст.1270 ЦК України і у встановлений ч.1 ст.1269 ЦК України спосіб прийняли спадщину після смерті [PERSON](а.с.43). Відповідно до ч.5 ст.1269 ЦК України особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. А нормами ч.1 ст.1273 ЦК України(в редакції, яка діяла до 2014 року) передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Але жоден із спадкоємців, у тому числі і відповідач [PERSON], з заявами про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не звертався(а.с.42). Відповідно до ст.1278 ЦК України частки позивача та відповідача у спадщині являються рівними, тобто кожний із них має право на 1/2 частину спадкового майна - житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.. Южна,45 в с. Торське, Краснолиманського району, Донецької області. Пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 встановлено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Згідно з правовими позиціями, викладеними в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст.1268 ЦК України не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цієї норми вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Після закінчення строку для прийняття спадщини, встановленого ст.1270 ЦК України, частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь із спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкоємцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. При цьому суд також враховує, що відсутність свідоцтва про право на спадщину, відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України, не позбавляє спадкоємця права на таку. Тому, незважаючи на те, що відповідач [PERSON] визнав позов(а.с.76), суд відповідно до ст. 174 ЦК України не приймає визнання ним позову з тих підстав, що таке суперечить закону. З наведених причин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково лише в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.. Южна,45 в с. Торське, Краснолиманського району, Донецької області, який залишився після смерті [PERSON].

Outcome: partial