Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

28 грудня 2018 р. позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води). Позовні вимоги з урахуванням уточнення (а.с. 34-36) мотивовано тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Позивач в період з 1 січня 2014 р. до 31 серпня 2018 р. надав у зазначену квартиру послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Оплата за вказані послуги не здійснена, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги в розмірі 15 218 грн. 82 коп., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 1 762 грн. Ухвалою суду від 24 січня 2019 р. відкрито провадження у справи, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено строк для подачі заяв по суті позову, призначено судове засідання. Відповідач надав суду відзив на позов, в якому позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» не визнав, оскільки у позовній заяві позивач просить суд стягнути заборгованість за період з 1 січня 2012 р. по 31 серпня 2018 р., а розрахунок заборгованості надав за період з 1 січня 2012 р. по 1 вересня 2018 р.; ствердження позивача про ухилення відповідача від сплати комунальних послуг не відповідають дійсності; він уклав з позивачем договір реструктуризації боргу; оформив субсидію. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволені позову. Відповідач позов не визнав, в судовому засіданні заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні належними документами встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . (а.с. 8) 24 січня 2011 р. між Концерном «Міські теплові мережі» (виконавець) та [PERSON] (споживач) укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води. (а.с. 41-45) Згідно п. 1 зазначеного договору виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги централізованого опалення та підігріву води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строку і на умовах, що передбачені договором. В судовому засіданні встановлено, що позивач надавав в квартиру, власником якої є відповідач вказані житлово-комунальні послуги, вартість яких за період з 1 січня 2014 р. до 31 серпня 2018 р. у розмірі 15 218 грн. 82 коп. не сплачена. У відповідності зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Відповідно до ст. 20 ч.3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач, зокрема, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч.5 ст. 1268 ЦК України спадщини належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу її прийняття. З наведених підстав суд вважає, що відповідач повинен сплатити позивачеві заборгованість за надані житлово-комунальних послуги. Згідно розрахунку, наданому позивачем, заборгованість за надані послуги за період з 1 січня 2014 р. до 31 серпня 2018 р. складає 15 218 грн. 82 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому суд приймає до уваги, що за вказаний період споживачу за надані послуги нараховано до сплати 28 717 грн. 67 коп., фактично сплачено 4 481 грн., перераховано субсидію на суму 9 017 грн. 85 коп., заборгованість складає 15 218 грн. 82 коп. (28 717,67 - 4 481 - 9 017,85). (а.с. 38-40) В судовому засіданні встановлено, що 6 липня 2017 р. між позивачем та відповідачем укладено договір про реструктуризацію заборгованості на житлово-комунальні послуги. (а.с. 46-47) Згідно вказаному договору підприємство реструктуризує заборгованість з плати за послуги централізованого опалення, підігріву питної води, що утворилась станом на 1 липня 2017 р. на суму 10 595,35 грн. (п. 1.1. договору); суму реструктуризованої заборгованості громадянин сплачує відповідно до графіків здійснення платежів (п. 1.2. договору); у разі несвоєчасного або у неповному обсязі внесення протягом трьох місяців громадянином платежів з погашення розстроченої заборгованості, дія цього договору припиняється з першого числа місяця, наступного за розрахунковим. (а.с. 46-47) За змістом додатку до цього договору споживач в період з 1 липня 2017 р. до 1 липня 2020 р. зобов`язався сплачувати щомісячно по 294,32 грн. на погашення заборгованості, що підлягає реструктуризації. (а.с. 47-зв.) Згідно наданому позивачем розрахунку заборгованості відповідач зі дня укладення договору реструктуризації 6 липня 2017 р. вказаний щомісячний платіж не здійснював (а.с. 38-40) , в зв`язку з чим відповідно до п. 4.2. вказаного договору його дія припинилась. При вирішені заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд приймає до уваги таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні встановлено, що з позовом про стягнення заборгованості за період з 1 січня 2014 р. до 31 серпня 2018 р. позивач звернувся до суду 28 грудня 2018 р., в зв`язку з чим період заборгованості з 1 січня 2014 р. до 27 грудня 2018 р. знаходиться за межами позовної давності. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. В судовому засіданні встановлено, що 6 липня 2017 р. позивач уклав з відповідачем договір про реструктуризацію заборгованості, яким визнав наявність станом на 1 липня 2017 р. заборгованості за надані послуги в розмірі 10 595 грн. 35 коп., яка обрахована з 1 січня 2014 р. (5 433,79 + 5 043,72 + 1178,84) Таким чином, визнання відповідачем при укладенні договору про реструктуризацію заборгованості від 6 липня 2017 р. свого боргу, що виник з 1 січня 2014 р., перервало перебіг позовної давності. З цих підстав суд стягує з відповідача на користь позивача усю заборгованість за період з 1 січня 2014 р. до 31 серпня 2018 р. у розмірі 15 218 грн. 82 коп. При вирішення вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на сплату судового збору, суд приймає до уваги таке. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с. 31), тому від сплати судового збору він звільнений законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановою Верховного Суду України по справі № 6-1544цс17 від 18 жовтня 2017 р., якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, понесені позивачем витрати на сплату судового збору не можуть бути покладені на відповідача, який звільнений від сплати судового збору. З наведених підстав суд вважає за необхідне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати на сплату судового збору у розмірі 1 762 грн.

Outcome: approved