Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

27 лютого 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] , як до спадкоємця померлого [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14.11.2012р. в розмірі 7578,64 грн., що утворилась внаслідок невиконання договірних зобов`язань [PERSON] . Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.06.2018р. у даній справі відкрито провадження та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 06.09.2019р. до участі у справі залучено в якості правонаступника померлої [PERSON] [PERSON] . 20.02.2020р. представник відповідача надав до суду письмові пояснення, у яких, заперечуючи проти позову, посилався, зокрема, на порушення позивачем строку спеціальної позовної давності (1 рік) до вимог про стягнення неустойки. Крім того, на думку представника відповідача, позивач неправомірно здійснив збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку. Також, за переконанням сторони відповідача, позивачем не доведено обставин щодо наявності у [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 14.11.2012р. на умовах та розмірах, якими обґрунтовані позовні вимоги. Зазначає, зокрема, що надані позивачем витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, не мають особистого підпису [PERSON] . Представник відповідача вважає розрахунок заборгованості, наданий позивачем, необґрунтованим та таким, що не відображає повного та достовірного розрахунку усіх складових пред`явленої до стягнення заборгованості. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До позову додав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, її представник надав до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, також в цій заяві просив застосувати правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 14.11.2012р. ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У анкеті - заяві зазначено, що [PERSON] згоден з тим, що ця анкета - заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. За доводами позову, [PERSON] за життя належним чином не виконував своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів, внаслідок чого відповідно до розрахунку Банку станом на 20.11.2016р.(день його смерті) у нього перед Банком утворилась заборгованість на загальну суму 7578 грн 64 к., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 2013,18 грн; заборгованість за нарахованими відсотками - 3237,05 грн; нарахована пеня - 2328,41 грн., яку Банк заявив до стягнення зі спадкоємця померлого. Вирішуючи заявлені вимоги, суд вважає за необхідне дослідити умови вказаного договору, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті- заяві від 14.11.2012 р. процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначав, що підпис Позичальника в анкеті-заяві про приєднання свідчить про факт його ознайомлення та згоду з Умовами та Правилами надання банківський послуг, а також Тарифами банку. Разом з тим, матеріали справи не містять ані Тарифи Банку, ані підтвердження, що саме той витяг з Умов, який наданий Банком, розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання Позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення Банку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Також суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Позичальнику Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін договору про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий Банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Наданий позивачем витяг Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанком, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Вищевикладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Велика Палата у вказаній постанові зробила наступний правовий висновок: витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за процентами та неустойкою. При цьому, суд не приймає до уваги заяву сторони відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення неустойки, з огляду на вже встановлені судом обставини щодо необґрунтованості самих вимог. Також суд зауважує, що кредитний договір від 14 листопада 2012 року у вигляді заяви-анкети не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що [INFO] [PERSON] помер /а.с. 45/ та фактично отримані і використані Позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, при цьому, факт їх отримання підтверджується відповідними банківськими виписками /а.с. 164-170, 176-179/, суд дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання спадкоємців Позичальника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із частиною 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із нормами статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, у разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням, у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця (статті 1216, 1218 ЦК України). Виходячи з наведених вимог закону, заборгованість [PERSON] перед Банком за вказаним кредитним договором підлягає включенню до складу його спадщини. Відповідно до статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. 27.01.2017р. у встановлений статтею 1281 ЦК України строк Банк звернувся із претензією до спадкоємця Позичальника, направивши її до Шосткнської районної державної нотаріальної контори /а.с. 46-48/. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. З повідомлень Шосткинської районної державної нотаріальної контори №09/01-16 від 31.01.2017р. та № 160/01-16 від 11.09.2018р. вбачається, що після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 419, спадкоємицею майна померлого є його мати - [PERSON] , яка спадщину прийняла /а.с.49, 71/. За життя спадкодавцю належала 1/3 квартири [ADDRESS] /а.с.126(зворот)-128, 140/, загальною площею 51,9 кв.м., вартість цієї частки якої перевищує суму боргу спадкодавця перед Банком /а.с. 131-133/. 02.03.2017р. Банком на адресу самої [PERSON] направлено претензію про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором /а.с. 50-52/. Слід зазначити, що з банківської виписки по кредитному рахунку [PERSON] /а.с. 176-179/ вбачається, що після смерті сина [PERSON] 10.01.2017р. частково погасила заборгованість перед Банком в сумі 714 грн. 26к. Проте [INFO] [PERSON] померла /а.с. 85-86, 111 (зворот)/. Відповідно до копії спадкової справи № 90/2018р. після смерті [PERSON] спадщину за заповітом від 19.01.2017р., яким охоплено все майно спадкодавця, прийняла [PERSON] 14.06.2019 р. на ім`я останньої видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , вартістю 154300 грн. /а.с. 146/. За наведеними вище приписами ст. 1282 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після [PERSON] ) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Проте наразі заборгованість [PERSON] не погашена. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність перед ним заборгованості за кредитним договором від 14.11.2012 року у померлої [PERSON] , як спадкоємиці [PERSON] в сумі 1298 грн 92к. (2013 грн 18к. - 714 грн. 26к. (сплачені нею після смерті Позичальника)), а також підстави для стягнення вказаної заборгованості з відповідача, як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] . Таким чином позовні вимоги Банку в цій частині слід задовольнити. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо необґрунтованості розрахунку заборгованості, наданого позивачем, з огляду на те, що такий відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-бухгалтерської експертизи не проводилось, а тому підстави вважати такий розрахунок невірним відсутні. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню лише в частині стягнення з відповідача отриманої [PERSON] суми кредитних коштів, а саме заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1298 грн 92к.. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підстави викладеного,

Outcome: partial