Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

26 червня 2019 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 06 грудня 2017 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є її сином, з яким вона уклала договір дарування квартири. Напередодні укладення договору сторони домовилися про укладення договору довічного утримання. 06.12.2017 року сторони з`явилися до приватного нотаріуса ОМНО Олешко Ю.С. Позивач, довіряючи сину, підписала договір, однак із його змістом не ознайомилася. Через деякий час ставлення відповідача до позивача змінилося, відповідач перестав спілкуватися із позивачем, перестав цікавитися про стан здоров`я та потреби матері. Після погіршення відносин між сторонами [PERSON] уважно вивчила зміст договору та виявила, що вона підписала договір дарування, тоді як вважала, що підписує договір довічного утримання. Посилаючись на вказані обставини позивач просить визнати недійсний договір дарування квартири [ADDRESS] , від 06 грудня 2017 року, як такий, що укладений під впливом помилки. Ухвалою судді від 27 червня 2019 року по справі відкрито провадження. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання по справі призначено на 16 серпня 2019 року. 30 липня 2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 серпня 2019 року постановлено вважати необґрунтованою заяву від 30.07.2019 року [PERSON] про відвід судді . Зупинено провадження у справі до розгляду заяви про відвід судді. Заяву, в порядку ч.1\~ст.\~33\~ЦПК України передано для визначення\~судді. 20 серпня 2019 року ухвалою того ж суду (головуючий суддя Абухін Р.Д.) відмовлено у задоволенні відводу. 21 серпня 2019 року ухвалою суду поновлено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18 листопада 2019 року. 23 червня 2020 року до суду надійшла заява про зміну підстави позову та приведено текст позовної заяви зі змінами. 30 червня 2020 року згідно протоколу судового засідання було вирішено закрити підготовче судове засідання та призначити справу до розгляду по суті. В той же день, тобто 30 червня 2020 року винесено ухвалу суду про виклик в судове засідання, у якості свідка [PERSON] . При цьому, допитана в судовому засіданні 07 серпня 2020 року [PERSON] в якості свідка підтвердила обставини вказані [PERSON] у позові щодо укладення саме договору довічного утримання. Відповідачем відзив на позов не подавався. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, зазначив що договір дарування було оформлено у встановленому законом порядку. Підтвердив, що позивачка по цей час проживає у спірній квартирі та сплачує комунальні послуги. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 06.12.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (який є рідним сином позивача) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Олешко Ю.С. за №1053 (а.с. 19). Водночас, після укладення договору дарування та на час розгляду справи позивач проживає у вказаній квартирі, що сторони не оспорють. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини проживання позивача у спірній квартирі визнані відповідачем. Відповідачем також визнані обставини, що після укладення договору дарування [PERSON] продовжувала сплачувати за житлово комунальні послуги. Крім цього, в матеріалах справи наявна довідка про склад сім`ї на квартиру [ADDRESS] , з якої вбачається, що особовий рахунок на квартиру відкритий на ім`я [PERSON] . Судом береться до уваги той факт, що позивач є особою з інвалідністю другої групи на безстроковій основі. У судовому засіданні позивач надавала пояснення російською мовою та пояснила, що вона все життя проживає в м. Одеса та спілкується російською мовою. При цьому, позивач пояснила, що вона не володіє державною мовою навіть на побутовому рівні. Позивач зазначила, що під час підписання договору вона була впевнена, що не укладає договір дарування. Позивач пояснила, що не читала зміст договору, оскільки організаційними моментами займався син, якому вона як мати довіряла та не очікувала будь яких недобросовісних дій. Як з`ясовано під час допиту свідка [PERSON] в судовому засіданні, вона є близькою подругою позивача та тісно із нею спілкується. [PERSON] пояснила, що їй відомо зі слів позивача, що позивач та її син домовилися про укладення договору довічного утримання, який вони підписали в грудні 2017 року. В подальшому позивач скаржилася свідку, що після підписання договору відношення сина до неї різко погіршилося. Позивач повідомила свідку, що вона насправіді уклала договір дарування, а її син просто ошукав. Крім цього, свідок підтвердила, що по даний час позивач проживає у спірній квартирі. Також, судом досліджено наявний у матеріалах справи висновок за результатами дослідження із застосуванням поліграфу від 14.06.2019 року в якості письмового доказу. В результаті дослідження було встановлено, що на відповідь спецаліста про обізнаність щодо підписання саме договору дарування позивач надала негативну відповідь, при цьому будь які фізіологічні зміни, які свідчать про обман, приладом не виявлено. З`ясувавши фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із такого. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Судом було встановлено, що позивач є особою похилого віку, особою із інвалідністю другої групи. Позивач не володіє діловою державною мовою. Позивач не має іншого майна та житла, після укладення договору позивач проживає у спріній квартирі, а відповідач предмет договору фактично не прийняв. Позивач продовжує сплачувати житлово комунальні послуги. Вказані фактичні обставини дозволяють прийти до висновку про відсутність у позивача волі саме на безоплатну передачу квартири. Суд приходить до висновку, що підписуючи договір дарування, позивач помилилася щодо його правової природи. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. До зазначених висновків прийшов ВС у складі КЦС у справі №369/11060/16-ц. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року, № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня, 2016 року № 6-93цс16. За таких обставин, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає їх обґрунтованими та доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи, що позивачка є інвалідом 2 групи та звільнена від сплати судового збору при подані позову, тому в порядку ч. 6 ст. 141 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий сбір. На підставі викладеного та

Outcome: approved