Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

28.07.2016р. до Словянського міськрайонного суду звернувся [PERSON], до [PERSON], з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, від 06 квітня 2009 року, виданого державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори [PERSON] після смерті його матері [PERSON], яка померла 07 квітня 1998 року він, [PERSON] став власником однієї другої частини житлового будинку № 26 по вулиці Пархоменко в м. Миколаївка, Донецької області. Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку, зареєстрованому 06 березня 2008 року в реєстрі під № 496 державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] він, [PERSON], став власником другої частини житлового будинку № 26 по вулиці Пархоменко в м. Миколаївка, Донецької області. Таким чином, він є власником житлового будинку № 26 по вул. Пархоменко в м. Миколаївка Донецької області. Крім нього зареєстровані члени його родини, а саме: жінка [PERSON] та донька [PERSON]. Всі вони реєструвалися як члени родини. [PERSON], 08 червня 2014 року виїхала за межі м. Миколаївки, Донецької області, та мешкає за адресою: РФ, Оренбурзька область, м. Оренбург, 4-й проїзд [ADDRESS]. Таким чином, за місцем реєстрації [PERSON] не проживає тривалий час без поважних причин, свою реєстрацію місця мешкання вона не відмінила. Незважаючи на те, що з донькою він підтримую відносини в теперішній час шляхом листування та шляхом спілкування за телефоном, остання не може приїхати в Україну, щоб особисто звернутися до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Миколаївської міської ради Донецької області для зняття з реєстрації. Ближчим часом вона не зможе здійснити поїздку в Україну з обєктивних причин. Факт того, що його донька [PERSON] з червня 2014 року не мешкає за місцем реєстрації, підтверджується актом депутата Миколаївської міської ради 7 скликання [PERSON], складеного 25 липня 2016 року, згідно якого вбачається, що відповідач не мешкає за місцем реєстрації з червня 2014 року, що підтверджують сусіди: [PERSON], яка мешкає за адресою: м. Миколаївка, пров. Комсомольський, 9, [PERSON], яка мешкає за адресою: м. Миколаївка, пров. Комсомольський, 4 (а.с.15). Відповідно до ст.ст.150,155 ЖК України, ч.1 ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник такої квартири (будинку) не може бути позбавлений права користуватися ним, крім випадків, установлених законодавством України. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На теперішній час він має намір розпорядитися своєю власністю, але реєстрація місця проживання [PERSON], за адресою: Донецька область, м. Миколаївка, вул. Пархоменко, 26 -2, йому заважає. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України «Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Просить суд визнати [PERSON],[INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 26 по вулиці Пархоменко в місті Миколаївка, Донецької області. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не зявився, надав заяву у якій позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву у якій позовні вимоги визнала, не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON]Г підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що: - [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу частини житлового будинку, є власником житлового будинку № 26 по вул. Пархоменко в м. Миколаївка Донецької області. (а.с.7,8,9); - у домоволодінні по вул. Пархоменко будинки № 26 в м. Миколаївка Донецької області, починаючи з 08.03.1992 року, зареєстровані дружина заявника - [PERSON] та донька заявника - [PERSON]. Всі вони реєстровані к даному будинку як члени родини, що документально підтверджується копією домової книги (а.с.10-13). - факт не проживання [PERSON] у житловому будинку № 26 по вул. Пархоменко м. Миколаївка Донецької області з червня 2014 року по теперішній час, та відсутність за зазначеною адресою її особистих речей, не сплачує комунальні послуги підтверджується відповідним актом обстеження приміщення житлового будинку від 25.07.2016 року (а.с.15). Частинами першою та другою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Однак, вищевказані норми закону відповідач порушує, перешкоджаючи позивачам користуватися та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. До даного висновку суд прийшов з наступних підстав. Добровільно відповідач знятися з реєстрації в квартирі позивача, не може, оскільки знаходиться на постійному місці проживання в Російській Федерації з червня 2014 року і по теперішній час, та перешкоджає позивачу розпоряджатися даним домоволодінням на свій розсуд, як власнику майна. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання їхнього жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вище викладені докази, в тому числі і пояснення свідків, суд приходить до переконання, що позивачі довели свої вимоги, і вони підлягають задоволенню, а саме необхідно визнати відповідача, втративши право користування житловим приміщення в будинку № 26 по вул. Пархоменко в м. Миколаївка, Донецької області. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved