Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

27 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 листопада 2017 року позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 50\~000,00 грн., про що останній надав відповідну розписку. Оскільки між сторонами не було оформлено боргових зобов`язань, позивач вважає надані відповідачу кошти майном, яке набуте без достатньої правової підстави та просить стягнути їх. Також, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2019 року з відповідача було з аналогічних підстав стягнуто 356\~000,00 грн., як безпідставно набуте майно за іншою розпискою. Посилаючись на вищевикладене та ст.ст.626, 1212 ЦК України позивач просить суд: 1) стягнути з відповідача на користь позивача 50\~000,00 грн., як такі, що набуті та збережені без достатньої правової підстави; 2) стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 26\~492,30 грн. та інфляційні втрати у розмірі 59\~262,09 грн. Представник позивача у судове засідання не прибув, але у письмовій заяві просив суд розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні та у письмовому відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що рішенням суду, яке набрало законної сили, позивачу вже було відмовлено у задоволенні аналогічного позову про стягнення 50\~000,00 грн. за тією ж розпискою, а тому відповідач вважає, що провадження у справі в цій частині підлягає закриттю. Стосовно стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідач зазначає про невірний його розрахунок позивачем. Заслухавши присутню представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, шо 17 листопада 2017 року відповідачем [PERSON] видана розписка наступного змісту « [PERSON] отримав 50\~000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) від [PERSON] ». Розписка містить дату її складення та особистий підпис відповідача (а.с.11). Сторонами не\~заперечується,\~що оригінал\~розписки міститься\~в матеріалах\~цивільної справи\~№ 161/6428/18 і на час звернення до суду він був у фактичному володінні саме позивача. Відповідач під час розгляду справи не заперечував факт написання такої розписки, а також належність підпису на ній саме йому. В подальшому, а саме у квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, в тому числі у розмірі 50\~000,00 грн. за розпискою від 17 листопада 2017 року (цивільна справа №161/6428/18). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2018 року у цивільній справі №161/6428/18, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року, у задоволенні позову було відмовлено. З тексту цих судових рішень слідує, що позивач звертався до суду у справі №161/6428/18 з інших правових підстав, а саме вважаючи видані відповідачем розписки договорами позики. Суди відмовили у задоволенні цього позову з тих підстав, що розписки не містять у собі зобов`язань стосовно повернення коштів, а тому між сторонами не було укладено договорів позики. В подальшому, 09 листопада 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів у розмірі 356\~000,00 грн. за іншою розпискою у вигляді документу з назвою «Взаєморозрахунок» (цивільна справа №161/17945/18). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 квітня 2019 року у цивільній справі №161/17945/18, яке залишено без зміною постановою Волинського апеляційного суду від 18 червня 2019 року та постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] кошти, набуті та збережені без достатньої правової підстави у розмірі 356000 гривень. Вирішуючи даний судовий спір судами було встановлено, що наданий позивачем взаєморозрахунок, як письмовий доказ - набуття без достатньої правової підстави [PERSON] від [PERSON] коштів в розмірі 356 000 грн, скріплений підписом відповідача, який даних обставин не заперечував. Відповідачем всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів та не доведено обставин, які б спростовували доводи позивача щодо передачі ним відповідачу коштів у сумі 356 000 грн згідно із згаданим взаєморозрахунком. У зв`язку з цим судами було встановлено, що між сторонами по справі, які є фізичними особами, відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо купівлі-продажу корпоративних прав ПП «Західтренд», отже, суди дійшли обґрунтованого висновку, що кошти в розмірі 356 000 грн. відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені у цивільній справі №161/17945/18, у якій брали участь ті самі сторони, є обов`язковими для суду під час вирішення розглядуваної справи, повторному доказуванню не підлягають, а тому враховуються судом. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за потрібне відмовити у задоволенні клопотань відповідача про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки ця норма процесуального закону передбачає закриття провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. В даному випадку, у цивільній справі №161/6428/18, на яку вказує відповідач, дійсно розглядався спір між тими самими сторонами та з тим самим предметом, але з інших підстав. В тій справі позивач вважав кошти надані відповідачу позикою та заявляв позовні вимоги саме з цієї підстав. Але у розглядуваній справі позивач вважає ці кошти безпідставно набутими, які просить стягнути з іншої правової підстави ст.1212 ЦК України. У зв`язку з вищенаведеним відсутні правові підстави для закриття провадження у справі на підставі п.3. ч.1 ст.255 ЦПК України. Щодо суті позовних вимог про стягнення 50\~000,00 грн., як безпідставно набутих, суд зазначає таке. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами виникли з цивільних відносин та регулюються ст. 1212 ЦК України. За результатами перегляду судових рішень щодо неоднакового застосування положень ст.1212,1213 ЦК України, ВСУ неодноразово зазначав, що вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). В даному випадку, враховуючи встановлені у цивільній справі №161/17945/18 обставини стосовно відсутності між сторонами будь-яких договірних зобов`язань, отримані відповідачем від позивача кошти у розмірі 50\~000,00 грн. є безпідставно набутим майном, а тому, на підставі ст.1212 ЦК України підлягають поверненню на вимогу останнього. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що між сторонами існували усні домовленості стосовно купівлі корпоративних прав, адже ці доводи були предметом оцінки судом першої інстанції, апеляційного суду та Великої Палати Верховного Суду у цивільній справі №161/17945/18 та спростовані. Також представник відповідача стверджуючи про те, що насправді відповідач позичав кошти позивачу, а розписка видана під час їх повернення відповідачу, на виконання приписів ч.3 ст.12 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів цього (письмового договору позики, показів свідків тощо). Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 50\~000,00 грн., як безпідставно набуте та збережене майно та задовольнити позов в цій частині. Що стосується вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. Зазначена норма передбачає встановлення часу (строку) неправомірного використання майна, за який повинні бути відшкодовані одержані доходи. Водночас, вона не регулює строк, в який ці доходи мають бути сплачені зобов`язаною особою на користь власника майна (пункт 5.2.4 постанови Верховного Суду у справі № 916/1961/19 від 27.05.2020). Отже, беручи до уваги те, що законодавством не встановлений (не визначений) строк повернення безпідставно набутого майна і обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, в тому числі із змісту статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України, у такому разі згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Відповідно в розумінні частини 1 статті 612, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, після спливу цього строку. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2020 року №923/249/19 і повинен враховуватися судом. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, письмової вимоги про повернення 50\~000,00 грн., як безпідставно набутих коштів, позивач до відповідача не пред`являв. Звернення до суду у цивільній справі №161/6428/18 не може розцінюватися як вимога до відповідача повернути кошти, адже у цьому випадку позивач помилково вважав надані кошти позикою, а не безпідставно набутим майном. Отже, оскільки чинним законодавством не встановлено строку виконання зобов`язання із повернення безпідставно набутих коштів на підставі ст.1212 ЦК України, а позивач не пред`являв відповідну вимогу до відповідача на підставі ч.2 ст.530 ЦК України, суд дійшов висновку, що відповідне зобов`язання, станом на день звернення до суду, не могло бути простроченим, а тому відсутні правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму коштів 50\~000,00 грн. на підставі ст.625 ЦК України. Одночасно, стосовно коштів у розмірі 356\~000,00 грн. позивач на виконання приписів ч.2 ст.530 ЦК України пред`явив до відповідача письмову вимогу про їх повернення, яка полягає у зверненні 09 листопада 2018 року з позовом про стягнення цих коштів, як безпідставно набутих, до Луцького міськрайонного суду Волинської області (справа №161/17945/18). Враховуючи семиденний строк на виконання зобов`язання, передбачений ч.2 ст.530 ЦК України, відповідач повинен був повернути ці кошти добровільно до 16 листопада 2018 року, а з 17 листопада 2018 року йому обґрунтовано нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, яке це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання. Доводи представника відповідача про те, що 3% річних та інфляційні втрати слід нараховувати з 18 червня 2019 року (дата набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі №161/17945/18) суд відхиляє, адже рішення суду не створює, не змінює та не трансформує цивільні зобов`язання сторін, а лише формалізує їх. Сторони у даному випадку повинні керуватися виключно актами цивільного законодавства, які у ч.2 ст.530 ЦК України чітко передбачають строк виконання зобов`язання, у разі, якщо відповідним договором чи актом законодавства не встановлений строк його виконання. Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем, адже він здійснений за невірний період. В такому випадку суд здійснює розрахунок цих сум самостійно. Період з 17 листопада 2018 року по 24 лютого 2020 року (останній день розрахунку, наведений у позові) містить 465 календарних днів, а отже три відсотки річних у даному випадку становить 13\~601,63 грн. ((356 000 х 465 х 3) / 100 / 365). Інфляційні втрати за цей період становлять 17\~019,09 грн, з врахування сукупного індексу інфляції за період з листопада 2018 року по лютий 2020 року у розмірі 1,048. Суд відхиляє пояснення представника відповідача про те, що сума заборгованості зменшувалася у період нарахування відсотків та інфляційних втрат, оскільки в ході виконавчого провадження стягувачу (позивачу) було передано земельну ділянку, яка належить відповідачу, адже з наданих самим відповідачем матеріалів виконавчого провадження слідує, що така передача відбулася лише у червні 2020 року, тобто на розрахунки 3% річних та інфляційних втрат за період листопад 2018 року лютий 2020 року цей факт ніяким чином не впливає. Отже, суд стягує з відповідача на користь позивача 13\~601,63 грн. як 3% річних та 17\~019,09 грн. як інфляційні втрати від користування чужими грошовими коштами у розмірі 356\~000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Суд відхиляє\~доводи представника\~відповідача про\~неналежність форми\~ордеру про\~надання правничої\~допомоги,\~який наданий\~представником позивача,\~оскільки п.4\~рішення Національної\~асоціації адвокатів\~України від\~12\~квітня 2019\~року №43\~«Про затвердження\~Положення про\~ордер на\~надання правничої\~(правової)\~допомоги у\~новій редакції» дозволено адвокатам України в строк до 01 січня 2022 року використовувати Типову форму ордера, виготовлену друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону. Отже, використання представником позивача типової форми ордера, виготовленої друкарським способом в порядку, чинному до ухвалення рішення НААУ від 12 квітня 2019 року №43, є допустимим, що спростовує доводи представника відповідача. Стосовно доводів представника відповідача про те, що в ордері обов`язково має бути зазначено про відсутність обмежень на вчинення певних процесуальних дій (підписання позову, подання позовної заяви тощо) суд зауважує, що ні чинний ЦПК України, ні Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги не містять у собі вимог, на які звертає увагу представник відповідача. Суд зазначає, що п.12.8 вищенаведеного Положення передбачає зазначення у ордері обмеження повноважень, тільки якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги. Зважаючи на те, що для підтвердження повноважень у суді надання копії договору про надання правничої допомоги не вимагається, а в справі міститься відповідний ордер, який скріплений особистим підписом адвоката і в якому не зазначено про наявність у нього обмежень на право представництва інтересів свого клієнта, враховуючи, що адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, встановлених договором про надання правничої допомоги, яка передбачена ст.400-1 КК України, а представником відповідача не надано суду будь-яких доказів того, що представник позивача діє всупереч волі чи інтересам свого клієнта, суд дійшов висновку, що його повноваження на право підписання позову та представництво у суді були підтверджені належним чином. У зв`язку із частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід пропорційно стягнути судовий збір, який становить 1\~142,73 грн. (1\~924,22 х (80\~620,7 / 135\~754,39).

Outcome: partial