Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

27.03.2014 року [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до ПАТ «Сад Поділля» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень - яблунь у кількості 476 штук, укладений 17.03.2011 року в с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області між нею та СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля», а також стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 7854 грн. та судові витрати згідно з квитанціями. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 17 березня 2011 року між нею та СВАТ «Сад Поділля» було укладено договір, відповідно до якого товариство продало, а вона придбала яблуні в кількості 476 штук, що знаходилися на належній їй земельній ділянці площею 0,7447 га, розташованій на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. На виконання умов договору купівлі-продажу нею 21.12.2011 року було внесено в касу товариства 7854 грн. Відповідно до п.27 ГОСТ 26640-85 «Землі. Терміни та визначення», що затверджений постановою Державного комітету СРСР по стандартам від 28.10.1985 року №3453, - багаторічне сільськогосподарське насадження - це сільськогосподарське угіддя, що використовується під штучно створені древесні, кущові або трав'янисті багаторічні насадження, призначені для отримання врожаю плодово-ягідної, технічної та лікарської продукції, а також для декоративного оформлення територій. До багаторічних сільськогосподарських насаджень відносяться: сад, виноградник, ягідник, плодовий розплідник, плантації та ін. Таким чином, багаторічні насадження - це не окрема група дерев, кущів чи рослин, а земельні угіддя, тобто окрема земельна ділянка з розміщеними на ній деревами, кущами та іншими рослинами, як один цілий об'єкт. Вказаний договір купівлі-продажу багаторічних насаджень, укладений між нею та відповідачем, вважає недійсним, оскільки, в силу вимог ст.ст.19, 22, 79 ЗК України, багаторічні насадження, що знаходяться на належній їй земельній ділянці, - це є не що інше, як земельна ділянка, тобто, земельна ділянка належить їй разом із багаторічними насадженнями, розміщеними на ній. Вказана норма права, на її думку, відповідає також і нормам ст.373 ЦК України. Вважає, що з часу видачі їй державного акта на земельну ділянку - з 10.06.2009 року, вона набула права і на земельну ділянку, і на багаторічні насадження - яблуні в кількості 476 штук, що на ній розміщені. Оскільки укладений з відповідачем договір купівлі-продажу суперечить нормам ст.373 ЦК України, ст.79 ЗК України, то, в силу вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, його слід визнати недійсним. Недійсний правочин, в силу вимог ст.216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, тому відповідач повинен повернути їй кошти, внесені нею в касу підприємства на виконання умов договору купівлі-продажу, оскільки, відповідно до листа відповідача від 29.01.2013 року за №20, останній відмовляється добровільно повернути авансовий платіж за яблуні. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] - [PERSON], що діє за довіреністю від 28.04.2014 року, та адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 11.03.2014 року за №27, позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини. Просили визнати недійсним договір купівлі-продажу багаторічних насаджень - яблунь у кількості 476 штук, укладений 17.03.2011 року в с. Пеньківка між позивачкою, в інтересах якої за довіреністю діяла [PERSON], та Сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля»; стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 7854 грн., сплачені нею за договором, а також судові витрати, відповідно до квитанцій. Суду пояснили, що означений договір є недійсним, оскільки суперечить нормам земельного та цивільного законодавства України, зокрема, вимогам ч.2 ст. 79 ЗК України та ч.3 ст.373 ЦК України. Вважають, що з 10.06.2009 року позивачка, отримавши державний акт на земельну ділянку, є власником і земельної ділянки, і власником багаторічних насаджень, що знаходяться на ній, в силу вимог ч.2 ст.79 ЗК України та ч.3 ст.373 ЦК України, тому укладення договору купівлі-продажу цих багаторічних насаджень з відповідачем не потребувалося. Але, оскільки такий договір укладено, то його слід визнати недійсним і застосувати наслідки недійсності договору, тобто стягнути з відповідача внесені позивачкою на його користь кошти в сумі 7854 грн. Строки позовної давності при зверненні до суду з цим позовом позивачкою не пропущені, оскільки про порушення відповідачем її прав вона дізналася з відмови останнього від 29.01.2013 року в добровільному порядку повернути їй внесені в його касу кошти в якості авансового платежу за яблуні та розірвати договір купівлі-продажу багаторічних насаджень. Представник відповідача ПАТ «Сад Поділля» Шевчук В.П., що діє за довіреністю від 03.04.2014 року, в судовому засіданні позов [PERSON] до ПАТ не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що при перетворенні держгоспу «Сад Поділля» у СВАТ «Сад Поділля» останньому передано у власність усе майно держгоспу, у тому числі індивідуально визначене майно - яблуні, сливи, які на сьогодні є власністю товариства, що підтверджується інвентаризаційними описами, балансами та журналом основних засобів товариства. Яблуні, що є власністю товариства і предметом договору купівлі-продажу, укладеного між позивачкою та товариством, не є багаторічними насадженнями (деревами, окремими групами дерев) в розумінні ч.2 ст.79 ЗК України та ч.3 ст.373 ЦК України. Вони обліковуються як довгострокові біологічні активи, що створені самим товариством вже після його реорганізації з держгоспу у СВАТ, а в наступному - у ПАТ. Зокрема, яблуні, що є предметом договору купівлі-продажу, укладеного між позивачкою і товариством, посаджені останнім у 2003 році на земельній ділянці, що перебувала у постійному користуванні господарства відповідно до державного акту на право постійного користування від 1999 року, тобто до вилучення землі із постійного користування товариства і до отримання позивачкою державного акту на право власності на земельну ділянку. Ці яблуні є основними засобами товариства, перебувають у його власності з 2003 року і не вибували з його власності по сьогоднішній день, а 17.03.2011 року передані позивачці у користування до повного виконання нею умов договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року. Конституцією України та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Виходячи з аналізу норм статей глави 25 ЦК України, після отримання позивачкою державного акту на земельну ділянку, право власності товариства на розміщені на цій земельній ділянці дерева яблунь не припинено, тому позивачка не набула безумовного права власності на ці дерева, тим більше - безоплатно. Твердження позивачки про те, що яблуні є складовою частиною земельної ділянки - помилкове. Виходячи з цього, вважає, що договір купівлі-продажу яблунь від 17.03.2011 року відповідає нормам законодавства і не може бути визнаний недійсним, оскільки це порушуватиме право власності на біологічні активи - яблуні, належні товариству, що неприпустимо відповідно до норм ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.321 ЦК України, положеннь глави 25 ЦК України, ст.25 ЗУ «Про акціонерні товариства». Безоплатне вилучення у товариства його майна - дерев яблунь, порушуватиме гарантоване ст. 41 Конституції України право власності товариства на це майно. Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що після роздержавлення та приватизації земель Сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Сад Поділля», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сад Поділля» (а.с.11-15), на території Пеньківської сільської ради на підставі розпорядження заступника голови Шаргородської РДА від 23.12.2004 року за №507 «Про затвердження проекту землеустрою щодо роздержавлення та приватизації земель сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства «Сад Поділля» с. Пеньківка» (а.с.88) та на підставі розпорядження голови Шаргородської РДА від 19.02.2009 року за №79 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки земельних часток (паїв) громадян-власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) бувшого СВАТ «Сад Поділля» на території Пеньківської сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» (а.с.85) - громадянам, які мають право на земельну частку (пай), в тому числі і позивачці [PERSON], 10.06.2009 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,7447 га на території Пеньківської сільської ради, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №397387, виданим 10.06.2009 року Шаргородською районною державною адміністрацією, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01:09:860:00498, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,7447 га, розташовану на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6). Також, судом встановлено, що 17.03.2011 року Сільськогосподарським відкритим акціонерним товариством «Сад Поділля» в особі голови правління [PERSON], правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля» (а.с.11-15), та [PERSON], в інтересах якої діяла на підставі довіреності [PERSON] (а.с.140) укладено договір купівлі-продажу (а.с.7). Предметом купівлі-продажу, відповідно до п.1.1. означеного Договору, є яблуні в кількості 476 штук, які належать СВАТ на праві власності і які знаходяться на земельній ділянці [PERSON], що належить останній на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №397387 від 10.06.2009 року (а.с.7). Відповідно до п.п.2.1.,2.2. та п.п.3.2., 3.3. договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року, СВАТ зобов'язується передати яблуні в користування [PERSON] протягом 1 дня з моменту підписання договору за актом приймання-передачі, а право власності на дерева остання набуває після їх оплати в повному обсязі, що оформляється видатковою накладною, при цьому, ціна за одиницю товару складає 66 грн., загальна вартість товару за цим договором становить 31416 грн., попередня оплата в розмірі 7854 грн. від ціни договору має бути перерахована на рахунок СВАТ або внесена готівкою в касу протягом 250 днів з моменту підписання договору. Решту суми по 7854 грн. [PERSON] сплачує щорічно до 1.12.2012 року, до 1.12.2013 року та до 1.12.2014 року з урахуванням індексів інфляції за період від дати підписання договору до кінцевого розрахунку. Договором купівлі-продажу від 17.03.2011 року також передбачено право [PERSON] достроково розрахуватися за яблуні (п.п.3.4. Договору). За односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань за цим Договором, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 50% від ціни товару (п. 5.4. Договору). Договір купівлі-продажу від 17.03.2011 року набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п.6.1. Договору). Як встановлено судом, Договір підписаний від продавця - СВАТ «Сад Поділля» головою правління [PERSON], а від покупця - представником [PERSON] - [PERSON], що діяла на підставі довіреності (а.с.140). Підписи під Договором сторонами не оспорюються. Крім того, судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року є дерева яблунь в кількості 476 штук, які висаджені СВАТ «Сад Поділля» у 2003 році на земельних ділянках, що перебували у постійному користуванні СВАТ після його створення внаслідок роздержавлення держгоспу «Сад Поділля» відповідно до ЗУ «Про приватизацію майна державних підприємств» в 1998 році (а.с.84) до 2004 року. Вказаний факт не заперечується сторонами, а також підтверджується наказом регіонального відділення ФДМУ по Вінницькій області від 18.08.1998 року (а.с.128), інвентаризаційними описами основних засобів і нематеріальних активів на 20.12.2013 року (а.с.35-36), журналом основних засобів товариства (а.с.37), державним актом на право постійного користування землею держгоспу «Сад Поділля» (а.с.84). Крім того, судом встановлено, що сторони склали акт приймання-передачі яблунь плодоносних від СВАТ «Сад Поділля» до [PERSON] у користування від 17.03.2011 року (а.с.8). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №182 від 21.12.2011 року [PERSON] внесено у касу ПАТ попередню оплату - аванс за яблуні в сумі 7854 грн. (а.с.9). Ці обставини, що встановлені судом, сторонами не оспорюються і визнаються, тому в силу вимог ч.1 ст.61 ЦК України, не потребують доказування. Позивачка, вважаючи, що зміст договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року суперечить положенням ч. 3 ст. 373 ЦК України, ч. 2 ст. 79 ЗК України, оскільки з переходом до неї права власності на земельну ділянку, до неї перейшло також право власності на багаторічні насадження, що розташовані на ній, 11.01.2013 року звернулася до відповідача із заявою про повернення їй авансового платежу та з вимогою про розірвання означеного договору купівлі-продажу, на яку отримала лист-відмову відповідача щодо розірвання договору купівлі-продажу та повернення грошових коштів в сумі 7854 грн. (а.с.10). Внаслідок відмови відповідача щодо розірвання договору купівлі-продажу та повернення грошових коштів в сумі 7854 грн. позивачка [PERSON], вважаючи, що договір купівлі-продажу від 17.03.2011 року є недійсним, так як суперечить вимогам ст.79 ЗК України та ст.373 ЦК України, і слід застосувати наслідки його недійсності, звернулася із означеним позовом до суду. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо регулювання порядку вчинення правочинів, в тому числі, договорів купівлі-продажу майна, розташованого на земельних ділянках, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України, права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання правочину недійсним. Згідно із ст.ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на час отримання позивачкою державного акту на право власності на земельну ділянку - 10.06.2009 року), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Таким чином, з моменту отримання [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №397387, тобто з 10.06.2009 року, у неї виникло право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Згідно із ч.1 ст.79 ЗК України (в редакції, чинній на час отримання позивачкою державного акту на право власності на земельну ділянку - 10.06.2009 року), земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться (ч.2 ст.79 ЗК України). Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд (ч.3 ст. 373 ЦК України). При цьому, положення ч.3 ст.373 ЦК України кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 79 ЗК України. Норми ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню і не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки. Таким чином, суд вважає, що земельні ділянки з розміщеними на них насадженнями, отримані громадянами у власність, належать таким громадянам на праві власності разом з насадженнями як один цілий об'єкт. До такого висновку, суд дійшов, також виходячи із наступного. Відповідно до п. 27 ГОСТ 26640-85 «Землі. Терміни та визначення» (далі - ГОСТ 26640-85), який затверджений постановою Державного комітету СРСР по стандартам від 28 жовтня 1985 року за №3453 і який дає визначення багаторічних насаджень, багаторічне сільськогосподарське насадження - це сільськогосподарське угіддя, що використовується під штучно створені древесні, кущові або трав'янисті багаторічні насадження, призначені для отримання врожаю плодово-ягідної, технічної та лікарської продукції, а також для декоративного оформлення територій. До багаторічних сільськогосподарських насаджень відносяться: сад, виноградник, ягідник, плодовий розплідник, плантації та ін. Пунктом 4 ГОСТ 26640-85 встановлено, що під сільськогосподарськими угіддями є земельні угіддя, які систематично використовуються для отримання сільськогосподарської продукції. Таким чином, багаторічні насадження - це не окрема група дерев, кущів чи рослин, а земельні угіддя, тобто окрема земельна ділянка, з розміщеними на ній деревами, кущами та іншими рослинами як один цілий об'єкт. Відповідно п. «а» ч. 2 ст. 22, п. «а» ч. 1 ст. 19 ЗК України, багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, земель сільськогосподарського призначення. Тобто, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка. Зі змісту ст. 6 ЗУ «Про плату за землю» вбачається, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, в розрізі п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України - вид земель сільськогосподарського призначення. Таким чином, і в ЗУ «Про плату за землю» під багаторічними насадженнями розуміється не що інше, як земельна ділянка. Відповідно до роз'яснень Міністерства аграрної політики України, державні акти на право приватної власності на землю, видані громадянам на розпайовані землі під багаторічними насадженнями, поширюють свою дію також і на самі багаторічні насадження, розташовані на цих землях. Так, в п.п. 6.1, 6.2 Компоненти 6 «Підтримка в реструктуризації сільськогосподарських підприємств» (далі за текстом - Компоненти 6), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 25.10.2005 року за №576 «Про реалізацію Компоненти 6 «Поглиблення реструктуризації сільськогосподарських підприємств», звертається увага акціонерних товариств на наявні в них проблеми у зв'язку з тим, що вартість багаторічних насаджень віднесено до статутного фонду, а землі під багаторічними насадженнями розпайовано і видано державні акти на земельні ділянки, а значить на насадження. Таким чином, реорганізовані підприємства не вправі стверджувати, що багаторічні насадження є їх власністю, посилаючись на те, що ці насадження внесені до статутного фонду товариства. Зазначені багаторічні насадження належать власнику земельної ділянки, на яку видано державний акт на право приватної власності. Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Частиною 2 ст. 183 ЦК України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності до ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, а тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження. Постановою Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» від 13.03.1992 року було затверджено форму державного акта на право приватної власності на землю, в якій містилася графа про кількість багаторічних насаджень (в гектарах), окремо від ріллі та кормових угідь, з числа сільськогосподарських угідь. Багаторічні насадження в даному випадку вимірюються не кількістю дерев чи кущів, а гектарами, тобто площею земельної ділянки. Таким чином, згідно з даною постановою багаторічні насадження - це земельна ділянка з розташованими на ній насадженнями. Пунктами 5, 9 Тимчасового порядку проведення робіт по видачі державних актів колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, на право колективної власності на землю, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.03.1995 року за №18, передбачено, що для видачі державного акта на право колективної власності на землю одним з необхідних документів була експлікація земель в межах землекористування відповідного підприємства. Форма такої експлікації містилася в додатку до Тимчасового порядку. В експлікації земель підприємства містилася графа про кількість багаторічних насаджень в гектарах, окремо від ріллі, сіножатей, пасовищ, з числа сільськогосподарських угідь. Таким чином, Тимчасовий порядок вказував на те, що багаторічні насадження - це земельна ділянка з розташованими на ній насадженнями як один цілий об'єкт. Крім того, згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 2.07.2003 року за №174 дані про площу багаторічних насаджень є кількісною характеристикою земельної ділянки. Отже, багаторічні насадження та земельна ділянка є одним природним об'єктом. Враховуючи викладене, у відносинах, що складаються між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об'єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки, насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об'єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів має назву - багаторічні насадження. Аналогічну правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року № 6-24639св12, 05.12.2012 року № 6-41914св12, від 30.01.2013 року № 6-40577св12, від 26.02.2013 року № 52015св13, від 12.03.2014 року № 6-50181св13. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України). За правилами статей 4,10,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України). Згідно з ч.1, ч.2 ст. 207 Цивільного Кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України). Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину …(ч.1 ст.216 ЦК України). Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» встановлено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Проте, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що позивачка є власником земельної ділянки, розміщеної на території Пеньківської сільської ради і призначеної для введення товарного сільськогосподарського виробництва, на якій знаходяться багаторічні насадження - яблуні в кількості 476 штук 2003 року посадки, які на момент набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку - 10.06.2009 року, відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України, перейшли у власність позивачки разом із набуттям нею права власності на земельну ділянку; що позивачка та відповідач 17.03.2011 року уклали договір купівлі-продажу дерев яблунь в кількості 476 штук, за яким товариство продало, а [PERSON] придбала за встановлену плату ці дерева яблунь, внісши за них авансовий платіж, при цьому ПАТ не мало права здійснювати будь-які угоди щодо цих насаджень, у тому числі продавати їх, оскільки, в силу ч. 1 ст. 317 та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, виключно власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 17.03.2011 року власником майна, яке купувалось, тобто багаторічних насаджень - яблунь була сама ж покупець, а відповідач не мав права вчиняти жодних дій щодо цього майна, то суд приходить до висновку, що зміст оспорюваного договору суперечить ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України, ч.1 ст.317, ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, а тому його слід визнати недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Оскільки суд прийшов до висновку про необхідність визнання оспорюваного договору недійсним, то з відповідача на користь позивачки слід стягнути грошові кошти в сумі 7854 грн., одержані відповідачем від [PERSON] на виконання недійсного договору. Таким чином, позов підлягає задоволенню. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Сад Поділля» Шевчук В.П. зазначав, що договір від 17.03.2011 року між СВАТ «Сад Поділля» і [PERSON] є правомірним в силу ст.204 ЦПК України, оскільки товариство є власником дерев, які є предметом договору, ці дерева перебувають на балансі товариства, тому воно і мало право на укладення такого договору, як і позивачка, котра є власником земельних ділянок, де розміщені яблуні товариства. Недійсність договору прямо не встановлена законом і він не може бути визнаний судом недійсним, оскільки є правомірним. Суд вважає ці доводи помилковими, а зазначені представником відповідача обставини не дають підстав для визнання договору купівлі-продажу яблунь від 17.03.2011 року правомірним, оскільки ці доводи суперечать встановленим обставинам справи, а перебування багаторічних насаджень на балансі відповідача не є безспірною ознакою його права власності, так як баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації). Також, суд вважає помилковими ствердження представника відповідача про те, що позивачкою при зверненні в суд пропущено строки позовної давності, у зв'язку із чим представник відповідача Шевчук В.П. просив застосувати позовну давність і відмовити в позові з цих підстав, оскільки судом встановлено, що позивачка дізналася про своє порушене відповідачем право з листа-відмови останнього від 29.01.2013 року повернути їй авансовий платіж в сумі 7854 грн. та розірвати договір купівлі-продажу від 17.03.2011 року як такий, що суперечить нормам ч.2 ст.79 ЗК та ч.3 ст.373 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у розмірі 487,20 грн. (а.с.1,2).

Outcome: approved