Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

28.08.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 17 367,92 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.07.2014 еквівалентно 203 031,00 гривень (1дол.США=11.69грн.) та судових витрат, зазначивши в обґрунтування позову, що 25.04.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №OD41AE000080939, за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 13 174,75 доларів США та для забезпечення повного і своєчасного виконання своїх зобовязань за договором надала банку у заставу автомобіль марки Mersedes-Benz 250 D, 1994 року випуску, д/н [NUMBER]. Кредит було надано встановленою кредитною ставкою у розмірі 13,08 % річних з кінцевим терміном погашення 24.04.2013 року. У звязку з порушенням [PERSON] умов договору, у неї виникла заборгованість, яка станом на 11.07.2014 року становить 17 367,92 доларів США, що еквівалентно 203 031,00 гривень, яку вона у добровільному порядку не сплачує, тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 07.10.2014 року позов задоволено повністю. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07.07.2015 року за заявою відповідача [PERSON] заочне рішення суду від 07.10.2014 року скасовано і справа призначена до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 08.09.2015 року справа, в порядку ст.ст.109,116 ЦПК України, направлена для розгляду за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення на підставі існуючих у справі доказів не заперечує /а.с.103/. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, по підставам, викладеним у письмових запереченнях. Враховуючи, що позивачем на заперечення відповідача ні яки додаткові пояснення не надавалися, витребувані судом за її клопотанням виписки по рахунку основного боргу, виписки по простроченим відсоткам та загальної виписки заборгова-ності по кредиту у [PERSON] суду не направлені, представник позивача в судове засідання не зявляється та просить розглядати справу за його відсутністю, вважає, що банк зрозумів безпідставність своїх вимог до [PERSON], у звязку з чим, за викладених у запереченнях на позов обставин, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступного. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 2 цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються вимоги закону за позикою. Згідно частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишився, та сплати належних йому процентів. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтями 610 і 611 ЦК України передбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. З матеріалів справи убачається, що 25.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником прав і обовязків якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №OD41AE000080939 за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13 174,75 доларів США з процентною ставкою 13,08 % річних та кінцевим строком погашення до 24.04.2013 року, з метою придбання позичальником автомобіля. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобовязань за договором, [PERSON] надала банку в заставу автомобіль марки Mersedes-Benz 250 D, 1994 року випуску, д/н [NUMBER]. /а.с.8-13/ Згідно заяви на видачу готівки №5 від 25.04.2008 року [PERSON] особисто отримала у відділенні банку кошти у розмірі 11 421,88 доларів США (еквівалент 57 680,49 грн.), про що свідчить її особистий підпис /а.с.15/. З підстав неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за договором в неї, згідно розрахунку заборгованості, станом на 11.07.2014 року, виникла заборгованість перед кредитором на загальну суму 17367.92 дол.США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 52781.92 дол.США; заборгованість по процентам за користування кредитом 1262.32 дол.США; заборгованість по комісії за користування кредитом 240.20 дол.США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 9736.07 дол.США; а також штрафи відповідно до Договору: штраф (фіксована частина) 21.39 дол.США; штраф (процентна складова) 826.03 дол.США /а.с.4-6/. Стороною відповідача позов не визнано з обґрунтуванням заперечень письмовими доказами. Відповідно до ст.15 ЦК, ст.3 ЦПК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 10,11 ЦПК визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем в обґрунтування заборгованості відповідача за договором №OD41AE000080939 від 25.04.2008 року станом на 11.07.2014 року надано розрахунок заборгованості, який, в розумінні ст.59 ЦПК України, не є допустимим доказом. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем, докази надані відповідачем в обґрунтування заперечень на позов, не спростовані, вимога суду про надання належних доказів у підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем на дату та на вказану у позові суму - не виконана, причини суду не повідомлені, у звязку з чим, суд не бере до уваги не відповідний доказ та приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Відповідно ч.3 ст.27 ЦПК особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. З документів, наданих стороною відповідача в обґрунтування заперечень на позов, убачається, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04.10.2011 року, справа №2-2382/2011, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №OD41AE000080939 від 25.04.2008 року, позовні вимоги задоволено та передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у [PERSON] належне їй на праві власності заставлене майно легковий автомобіль марки Mersedes-Benz модель 250 D, 1994 року випуску, д/н [NUMBER], № кузова WDB1241261C178194 та в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором звернуто стягнення на предмет застави шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права укладати від імені [PERSON] Договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з відповідача на користь позивача понесені судові витрати /а.с.87-88/. [PERSON] №1 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуго-вування м.Одеса підпорядкований УДАІ ГУМВС України в області від 10.07.2015р. за №42/1-2445 [PERSON] повідомлено, що згідно бази даних АІС «Автомобіль» УДАІ ГУМВС України в Одеській області та національної автоматизованої інформаційної системи ДДАІ МВС України автомобіль Mersedes-Benz модель 250 D, 1994 року випуску, д/н [NUMBER], № кузова WDB1241261C178194, який був зареєстрований на імя [PERSON] С.А.07.02.2013 року знятий з обліку для реалізації на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04.10.2011 року у звязку з непогашенням заборгованості за кредитним договором. 26.03.2013 року вказаний автомобіль зареєстрований в центрі №9 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Київ, на іншу фізичну особу /а.с.83/. Отже, з вище викладеного убачається, що позивач, як заставодержатель вилученого майна оприбутку-вав автомобіль на свій баланс та вказаним майном погасив всю існуючу у відповідача заборгованість за кредитом, відсотками та іншу заборгованість, яка існувала у відповідача перед ним, враховуючи, що після реалізації заставного майна банк до позичальника з вимогами про стягнення суми, якої не хватило для погашення повної сплати всіх забезпечених вимог, як це передбачено п.п.а) п. 13.7 договору, не звертався. Тому, суд вважає, що позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, безпідставно звернувся з даним позовом до відповідача з вимогами про стягнення заборгованості, яка була погашена шляхом реалізації заставного майна, та скривши від суду цю обставину. В порушення діючого законодавства позивачем нарахована пеня та заявлені вимоги про її стягнення з відповідача. З матеріалів справи убачається, що банком станом на 11.04.2014 року відповідачу нарахована пеня в розмірі 9 736,07 доларів США, тоді як, за змістом ч.1 ст.192 ЦК, ч.3 ст.533 ЦК, Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», - виконання грошового зобовязання в іноземній валюті може застосовуватись тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Тобто пеня має розраховуватися лише у грошовій одиниці України гривні. Статтею 258 ЦК встановлена спеціальна позовна давність та п.1 ч.2 визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В супереч вимогам закону позивачем відповідачу нарахована пеня в сумі 9736.07 доларів США та за три роки у період з 2011 року по 11.07.2014 року. За викладених обстави, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмовляє в його задоволенні у повному обсязі. На підставі ст.ст.192,257,258,525,526,530,533,610,611,612,629,1048-1050,1054 ЦК України Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і

Outcome: dismissed