Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

28.12.2016 позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою та просила суд зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] (вп [NUMBER]), що належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позовна заява обґрунтована тим, що з 22.05.2004 по 06.11.2013 вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, у зв'язку із відсутністю взаєморозуміння, поділ майна здійснювався в судовому порядку. Зазначено, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14.10.2014 зобов'язано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію різниці вартості часток у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 75775,52 грн. Позивачка вказала, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1849/14 від 19.12.2014 року. Борг у розмірі 75775,52 грн. стягується із заробітної плати боржника. Як пояснила позивачка, 12.01.2015 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві було накладено арешт на майно боржника [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження, зокрема, арешт накладено на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позивачка посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 19.12.2012 вищезазначена квартира належить: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності в рівних частинах. Позивачкою зазначено, що на даний час є необхідність продажу квартиру з метою поділу майна між співвласниками, виходячи з вищенаведеного, позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою та просила її задовольнити. У судове засідання позивачкаа не з'явилася, подала до суду заяву, у якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з'явився, повноважних представників в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про право власності від 19.12.2012, квартира [ADDRESS], належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] - в рівних частинах на праві приватної власності, вказане свідоцтво видане на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 06.12.2012 №1892-С/КІ (а.с. 4). Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.11.2016 у справі №753/14158/13-ц шлюб, зареєстрований 22 травня 2004 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 756, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 14.10.2014, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано в порядку поділу майна подружжя право власності за [PERSON] на автомобіль Mercedes-Benz E 200 CDI, номер кузова [NUMBER] сірого кольору, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості часток у спільній сумісній власності подружжя у розмірі 75775, 52 грн. ( сімдесят п»ять тисяч сімсот сімдесят дві гривні п»ятдесят дві копійки). В іншій частині позову - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 3 654 грн. Постановою головного державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Пішковцій О.В. від 12.01.2015 у ВП №45905527 при примусовому виконанні рішення Солом'янського районного суду м. Києва у справі №2-1849/14 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі 75 775,52 грн., накладено арешт на майно [PERSON] - вищевказану квартиру в межах суми боргу. Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Зелінського Д.І. від 24.03.2016 у ВП №50447342 відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації різниці вартості часток у спільній сумісній власності подружжя у розмірі 75 775, 52 грн. Так, позивачка, звертаючись із даним позовом, посилалась на те, що на даний час є необхідність продажу квартири за адресою: [ADDRESS], з метою поділу майна між співвласниками, а тому просить суд зняти арешт та заборону відчуження з даного нерухомого майна (вп [NUMBER]). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка 24.02.2017 зверталася до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про зняття арешту зі спірної квартири, вх. №/15.09-26 (а.с. 20), однак, як вбачається з матеріалів справи, останнім арешту знято не було. Згідно з положеннями ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.4 ст.55 Конституції України). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності з положеннями ч.1 ст. 316 та ч.1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час виникнення спірних правовідносин, заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно із ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому булла надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобов'язаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про задоволенняпозовних вимог. Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 16, 204, 316, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 214 КПК України 1960 року та

Outcome: approved