Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

27 грудня 2018 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відкликання документів, прийнятих юридичною особою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 14 грудня 2015 року на підставі рішення Южноукраїнської міської ради є посадовою особою місцевого самоврядування, а саме секретарем Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. Через дострокове припинення рішенням Южноукраїнської міської ради повноважень міського голови [PERSON] у відповідності до чинного законодавства позивач здійснювала повноваження міського голови з 07 червня 2018 року. Такими повноваженнями відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» є скликання сесії міської ради та її організація, зокрема повідомлення про час і місце проведення сесії та питання, що винесені на розгляд, а також ведення сесії, підпис та оприлюднення рішень тощо. Під час ведення пленарного засідання 42-ї сесії Южноукраїнської міської ради відповідач [PERSON] , депутат Южнокраїнської міської ради, почав вимагати включити до порядку денного додаткове питання про дострокове припинення повноважень секретаря міської ради, хоча після затвердження порядку денного зміни до нього не допускаються. З метою уникнення конфліктної ситуації та задля консультації з відділом правової роботи позивач, як головуюча, на засіданні оголосила перерву та покинула сесійну залу, залишивши там усі документи. Проте депутати Южноукраїнської міської ради [PERSON] та [PERSON] разом з іншими громадянами почали переслідувати [PERSON] та вимагати від неї задоволення вимоги [PERSON] , внаслідок чого у позивача різко погіршилося самопочуття та на очах у депутатів її було доправлено до автомобілю швидкої допомоги та госпіталізовано до стаціонарного відділення лікарні з діагнозом «гіпертоничний криз». За дорученням Дзюбенко [PERSON] П. начальник відділу правової роботи повідомив депутатам, які перебували у сесійній залі, про госпіталізацію секретаря міської ради. Однак депутат [PERSON] у сесійній залі висловився про самоусунення секретаря міської ради від здійснення повноважень та наполягав на продовженні пленарного засідання та обранні нового головуючого. Депутат [PERSON] повністю підтримав [PERSON] , підтвердив його слова про самоусунення [PERSON] , після чого засідання продовжилося. Посилаючись на те, що відповідачі використали термін «самоусунення», який є образливим, свідчить про самовільне, без зовнішнього втручання, ухилення від виконання посадових обов`язків, ввели в оману більшість депутатів Южноукраїнської міської ради шляхом подання інформації про самоусунення як достовірних фактів, що в свою чергу призвело до вчинення протизаконних дій щодо продовження сесії, а також вплинуло на ділову репутацію, принизило честь і гідність позивача як посадової особи з бездоганною репутацією, знизило довіру суспільства до неї, [PERSON] просила позов задовольнити, визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію як секретаря міської ради, інформацію про самоусунення, поширену депутатами [PERSON] та [PERSON] . Також позивач просила відкликати з відділу забезпечення депутатської діяльності апарату Южноукраїнської міської ради та її виконавчого комітету протокол продовження пленарного засідання планової 42-ї сесії Южноукраїнської міської ради та аудіозапис цього засідання. Ухвалою суду від 12 березня 2019 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. Позивач в судове засідання не з`явилась, направила заяву з клопотанням розглядати справу без її участі, позов підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав. У відзиві на позовну заяву зазначив, що з урахуванням вимог законодавства та практики Європейського суду з прав людини висловлення його власної думки не було неправдивою інформацією, не містило фактичних даних, а тому відсутні підстави для захисту права, що не було порушено, тим більше, що оціночне судження стосувалося дій публічної особи. Також зазначив, що відкликання документів не є способом захисту цивільного права та порушить вимоги, встановлені законом для документообігу органів місцевого самоврядування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав. У відзиві на позовну заяву зазначив, що позовна вимога щодо відкликання документів не може стосуватися його як відповідача, оскільки не входить до його компетенції як депутата, та не відноситься до способів захисту цивільних прав, передбачених діючим законодавством. Також зазначив, що висловлення оціночного судження щодо поведінки особи, що обіймає публічну посаду, врегульовано чинним законодавством та нормами міжнародного права, де передбачено, що межі критики публічної особи значно ширші, ніж для пересічних громадян. Вважає, що діяв в межах допустимості. Представник відповідача виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради та третьої особи Южноукраїнської міської ради Миколаївської області Заболотна А.В. в судове засідання не з`явилась, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала Відповідач виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради у відзиві на позов зазначив, що з позовом не погоджуються, протоколи пленарних засідань та аудіозаписи зберігаються протягом періоду діяльності ради відповідного скликання у відділі забезпечення депутатської діяльності апарату Южноукраїнської міської ради та її виконавчого комітету, після чого передаються до архівного відділу Южноукраїнської міської ради. Відділ забезпечення депутатської діяльності підпорядковується виконавчому комітету та міському голові і не є юридичною особою. Оскільки судом не встановлений та не доведений факт того, що протокол 42-ї сесії Южноукраїнської міської ради від 01 листопада 2018 року та аудіозапису пленарного засідання планової 42-ї сесії Южноукраїнської міської ради від 01 листопада 2018 року, які є офіційними документами, містять інформацію про самоусунення від ведення пленарного засідання, яка, на думку позивача, є недостовірною. Оскільки судом не встановлений факт недостовірної інформації щодо позивача, вважає, що позовна вимога не обґрунтована та не відповідає нормам матеріального права. Дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] обрана секретарем Южноукраїнської міської ради Миколаївської області відповідно до рішення Южноукраїнської міської ради №8 від 11.12.2015 року /а.с.19/. У зв`язку з достроковим припиненням повноважень міського голови у відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування» та на підставі рішення Южноукраїнської міської ради №1185 від 07.06.2018 року /а.с.20-21/ Дзюбенко [PERSON] . [PERSON] з 07.06.2018 року здійснювала повноваження міського голови. В межах цих повноважень розпорядженням №156-р від 18.09.2018 року /а.с.24-30/ була скликана планова 42 сесія Южноукраїнської міської ради та затверджено порядок денний. Під час проведення пленарного засідання 01 листопада 2018 року через емоційне обговорення можливості внесення змін до порядку денного щодо дострокового припинення повноважень секретаря міської ради головуючого [PERSON] о 10 годині 18 хвилин була оголошена перерва для консультації з відділом правової роботи, що підтверджується протоколом №42 від 01.11.2018 року /а.с.34/. Згідно цього ж протоколу о 10 год.40 хв. депутатом [PERSON] повідомлено про невдалу спробу [PERSON] поїхати на службовому авто, її відмову від спілкування та виклик швидкої допомоги. Згідно карти виїзду швидкої медичної допомоги виклик був здійснений о 10-42 год., була надана невідкладна допомога і об 11:11 год. [PERSON] у машині швидкої допомоги виїхала на госпіталізацію до стаціонару /а.с.51/. Із протоколу засідання вбачається, що об 11 год.15 хв. депутат [PERSON] заявив: «оскільки секретар самоусунувся, то і ст.27 Регламенту і закон дозволяє нам вибрати головуючого на сесії», після обговорення депутат [PERSON] зазначив: «якщо у когось є сумніви про самоусунення ми не живемо у дев`ятнадцятому віці, можна підключити ноутбук і отам цирк, ми зараз рішаємо 11 нагальних для громади питань, ми зараз думаємо, а цирк отут на відео, коли людина тікає на отаких каблуках зі скоростю, що можна позавідувати, і ні про яку болячку не може бути і мови» /а.с.35/. Таким чином дійсно обидва відповідача публічно висловили певну інформацію стосовно позивача та її відсутності. Суд враховує, що позивач вважає недостовірною інформацію щодо її самоусунення, висловлену після виклику швидкої допомоги, разом з тим у протоколі міститься інформація про спробу покинути робоче місце, яка не пов`язана з станом здоров`я, була також висловлена [PERSON] публічно, при цьому даний факт позивачем не оспорюється і ця інформація не визнається недостовірною та такою, що загрожує честі, гідності та діловій репутації позивача. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Разом з цим, Конституцією України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (Постанова Верховного суду №757/15364/14-ц від 30.05.2018 року) Згідно\~статті 201 ЦК України\~честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій\~статті 277 ЦК України\~передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Тлумачення\~статті 277 ЦК України\~свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (Постанова Верховного суду №753/21759/16 від 24.01.2019 року). Згідно зі\~статтями 1, 2 Закону України «Про інформацію»\~під інформацією будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до принципів інформаційних відносин інформація повинна бути повною та достовірною, при цьому її надання має узгоджуватися з принципом свободи вираження поглядів і переконань. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної\~ \~інформації.\~\~Позивач\~повинен\~\~довести\~факт\~поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За приписами статті 30\~Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (Постанова Верховного суду №658/1795/17 від 11.07.2018 року). Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне 17 жовтня 2016 року)\~\~ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Враховуючи вимоги діючого законодавства, практику Європейського суду з прав людини, практику Верховного суду щодо фактичних тверджень та оціночних суджень, враховуючи всі обставини в сукупності, суд приходить до висновку, що висловлювання відповідачі [PERSON] та [PERSON] містили саме оціночні судження. Так, якщо виходити з доказів, наданих позивачем, інформація про спробу покинути робоче місце та небажання розглядати питання стосовно себе, озвучена відповідачем [PERSON] , не оспорюється, зафіксована у протоколі засідання та на відеозапису №3 (13 хв.40 сек.). Також іншими депутатами згідно відеозапису достатньо емоційно обговорювався факт блокування секретаря в своєму кабінеті, ця інформація також позивачем не оспорюється і не вважається такою, що псує ділову репутацію. З відеозапису №4 вбачається, що питання про самоусунення обговорювалося усіма депутатами, а не тільки двома відповідачами, і містило насичені емоціями висловлювання, слово «цирк» використовувалося як мінімум трьома депутатами, також [PERSON] надав пояснення щодо використання саме терміну «самоусунення» (відеозапис №4, 06-10 хв.), при обговоренні загальний рівень взаємної критики був дуже високий. Суд критично ставиться до пояснень позивача щодо повідомлення депутатів міської ради про її госпіталізацію начальником відділу правової роботи до початку обговорення питання про самоусунення, оскільки даний факт не зафіксований ні протоколом, ні відеозаписом. Таким чином, враховуючи хронологічну послідовність подій та дослідивши надані докази, суд вважає, що усі висловлювання та обговорення стану здоров`я [PERSON] та її дій під час перерви у засіданні повністю узгоджуються з поняттям критики та оцінки дій публічної особи. Також суд наголошує, що не надає правову оцінку подіям, що відбувалися після госпіталізації секретаря міської ради, оскільки така оцінка вже була надана рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29\~січня 2019\~року(номер справи № 400/2957/18), яке є у вільному доступі. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК\~предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня\~\~1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» визначено, що відповідно до усталеної практики Суду за частиною другою\~статті 10 Європейської конвенції з прав людини\~можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Відповідно до положень пункту 3 рішення Конституційного Суду України\~\~у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Крім цього суд враховує вимоги ч.4 ст.30 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», згідно якої депутат місцевої ради не несе відповідальності за виступи на засіданнях ради та її органів, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу\~кожного свого\~слова і\~вчинку як\~з боку\~журналістів,\~так і\~громадського \~загалу і,\~як наслідок,\~повинен виявляти\~до цього\~більше терпимості(пункт 42 рішення від 8 липня\~\~1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Також при дослідженні доказів, наданих сторонами, суд приймає до уваги, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що із наданих позивачем доказів не вбачається приниження її честі, гідності та ділової репутації, а лише критика та емоційна оцінка дій позивача як публічної особи, а тому позовні вимоги про захист честі, гідності і ділової репутації задоволенню не підлягають. Відповідно до викладеного, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про відкликання документів з відділу забезпечення депутатської діяльності апарату Южноукраїнської міської ради, а саме протоколу та відеозапису, оскільки вони не містять недостовірної інформації.

Outcome: dismissed