Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

29.04.2020 року до суду звернулася позивач [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON] 27.05.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 28.05.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 27.07.2020 року. 10.06.2020 року відповідачем подана заява про визнання позовних вимог. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 04 червня 1983 року Зарічанською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровській області, актовий запис № 7. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 04.06.1983 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований Зарічанською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровській області, актовий запис № 7. В період шлюбу у них народилися двоє дітей, які вже є повнолітніми. Сімейне життя між ними погіршилось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, які між ними було припинено у серпні 2009 року, вони проживають окремо і спільне господарство не ведуть. Примирення та збереження шлюбу між ними неможливе, перебування у шлюбі суперечить її інтересам, що й стало причиною звернення до суду. В судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив шлюб між сторонами розірвати, позивачці залишити прізвище, обране при реєстрації шлюбу. Відповідач в судове засідання не з`явивсь подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позовні вимоги визнає, згоден на розірвання шлюбу. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 04 червня 1983 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований Зарічанською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровській області, актовий запис № 7. В період шлюбу у них народилися двоє дітей, які вже є повнолітніми. Судом встановлено, що шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання сторони припинили у серпні 2009 року, оскільки позивач зазначила про це в позовній заяві, а відповідач будь-яких заперечень з цього приводу не надав. Тому даний факт суд вважає встановленим Примирення та збереження шлюбу між ними неможливе, перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, - чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознаками раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, шлюб між сторонами потрібно розірвати так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам. Сторони не заявили клопотань про надання строку на примирення та виходячи з того, що сторони протягом тривалого періоду часу не підтримують шлюбні відносини і проживають окремо, суд приходить до висновку, що припинення шлюбних відносин між сторонами має стійкий характер і шлюбні відносини та спільне проживання сторони не бажають відновлювати. Тому відповідно до обраного позивачем способу захисту сімейних прав у вигляді припинення шлюбних правовідносин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про розірвання шлюбу без надання строку для примирення. Після розірвання шлюбу суд відповідно до позиції позивача, вважає за можливе залишити їй прізвище, обране при реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України - У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову Так як відповідачем визнані позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачеві 50 відсотків судового збору, сплаченого відповідно до квитанції АТ «ОЩАДБАНК» № 4 від 29 квітня 2020 року в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 коп. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в іншій частині, в сумі 420 грн. 40 коп., покласти на позивача. Витрати за реєстрацію розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд вважає за можливе покласти на відповідача, враховуючи вину обох сторін у розірванні шлюбу. На основі ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved