Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

28 липня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Грицівського вищого професійного училища №38 про визнання незаконним контракту в частині визначення терміну його дії, визнання незаконним наказу № 14-к від 24.06.2014 року про звільнення в зв'язку з закінченням контракту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог вказала, що згідно наказу №49 від 21.09.1990 року вона прийнята на посаду викладача російської мови та літератури до Грицівського середнього ПТУ № 38. У зв'язку з реорганізацією навчального закладу в Грицівське вище професійне училище № 38, наказом № 74 від 11.11.1992 року звільнена з займаної посади та прийнята на посаду викладача літератури народів світу, згідно контракту. 26.01.2004 року на підставі наказу №4 вона призначена черговою по гуртожитку по контракту та за сумісництвом залишена викладачем з педнавантаженням 290 годин. У подальшому, наказом №44 від 01.09.2004 року переведена з посади чергової гуртожитку - викладачем суспільних дисциплін по контракту. Наказом № 14-к від 01.07.2014 року її звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту. Вважає власне звільнення незаконним, оскільки впродовж трудової діяльності не мала жодного дисциплінарного стягнення, має вищу категорію та звання «старший викладач», які присвоєно їй в 1993 році рішенням атестаційної комісії Хмельницького управління ПТО, у 2013-2014 роках тричі нагороджувалась грошовою винагородою за сумлінну працю та активну участь в громадському житті училища. Зазначила, що заяв на укладання контракту вона ніколи не писала, а самого контракту не отримувала. Про звільнення з роботи її ніхто не попереджував, копії наказу про звільнення вона не отримала, лише 01.07.2014 року їй вручено трудову книжку. У зв'язку з неодноразовим переукладанням контракту, вважає, такий трудовий договір укладеним на невизначений строк, що є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Вказуючи на незаконність звільнення, просила визнати недійсним контракт в частині визначення терміну його дії, визнати незаконним та скасувати наказ № 14-к від 24.06.2014 року про звільнення її у зв'язку з закінченням контракту, поновити на посаді викладача суспільних дисциплін з повним навантаженням та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Ухвалою суду від 28 жовтня 2014 року позовну заяву [PERSON] в частині вимог про визнання незаконним контракту щодо визначення терміну його дії, залишено без розгляду за заявою позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги про визнання незаконним наказу № 14-к від 24.06.2014 року про звільнення в зв'язку з закінченням контракту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Підтвердила обставини на які посилається в позовній заяві та пояснила, що про наступне звільнення з роботи вона не попереджувалась, а в день коли складався акт про відмову від підпису на повідомленні - 30.04.2014 року, її не було на роботі, бо в неї не було уроків. 01.07.2014 року їй видали трудову книжку, тоді ж вона дізналась про звільнення. Вважає, що її звільнили з роботи через активну громадську діяльність, що не влаштовувало директора. Ствердила, що контракт переукладався 12 разів, а тому трудовий договір є таким, що укладений на невизначений строк. У зв'язку із звільненням з роботи перенесла моральні страждання, зверталася до лікарів через отриманий стрес, купувала ліки за призначенням, втратила спілкування, погіршився її матеріальний стан, а також у зв'язку з незаконними діями директора змушена була звертатися до міністра освіти. Просила позов задовольнити - поновити її на роботі, стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги позивачки, просила задовольнити з підстав викладених у позові. Зазначила, що в зв'язку з тим, що контракт переукладався кілька разів, вважається, що трудовий договір укладений на невизначений час. Про наступне звільнення з роботи позивачку не попереджували, наказу про звільнення їй не надали, що є підставою для поновлення на роботі. Надала розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу протягом 85 робочих днів в сумі 8068,31 грн., яку просила стягнути з відповідача на користь позивача, а також моральну шкоду в сумі 5000 грн. та витрати на надання правових послуг в сумі 3500 грн., згідно розрахунку та квитанції. Представник відповідача Ганаба Д.Д. позов не визнав. В обгрунтування заперечень вказав, що у зв'язку з реорганізацією Грицівського середнього ПТУ № 38 у Грицівське вище професійне училище № 38, усіх працівників звільнено, і за методичними рекомендаціями Міністерства освіти викладачі приймались на роботу за контрактом. З [PERSON] також укладений контракт, який в подальшому неодноразово продовжувався із визначенням терміну дії. 24 червня 2014 року він видав наказ № 14-к, відповідно до якого з 01.07.2014 року [PERSON] звільнено з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну дії контракту на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Представник відповідача Новачук Л.П. позов не визнав. Вважає, що звільнення позивача відбулось згідно з вимогами трудового законодавства. Про наступне звільнення позивача попереджено за два місяці, однак позивач відмовилась від підпису на повідомленні, про що складено акт. Вказав, що роботодавець зобов'язаний вручити працівнику копію наказу про звільнення лише при звільненні працівника з ініціативи адміністрації. При звільненні працівника в зв'язку з закінченням строкового трудового договору, вручення копії такого наказу не є обов'язком роботодавця. Зазначив, що позивач знала умови та строк дії Контракту. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представників відповідача, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні у справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 21 вересня 1990 року працювала викладачем російської мови та літератури у Грицівському середньому ПТУ -38, що підтверджується даними трудової книжки та копією наказу №49 від 21.09.1990 року. Відповідно до наказу № 74 від 11.11.1992 року [PERSON] звільнена з роботи в зв'язку з реорганізацією Грицівського СПТУ-38 в Грицівське ВПУ-38. 11 листопада 1992 року по Грицівському ВПУ-38 видано наказ № 75 «Про зарахування на роботу в Грицівське ВПУ-38 згідно контрактів», відповідно до якого вирішено прийом на роботу у ВПУ-38 здійснювати по контракту. Цим же наказом [PERSON] зараховано на роботу по контракту на підставі поданої заяви останньою. Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України (в редакції Закону від 20.03.1991 № 871-XII, що діяв на час виникнення спірних відносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в т.ч. дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до частини 3 ст.54 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року педагогічних та науково-педагогічних працівників приймають на роботу, уклавши з ними трудовий договір, зокрема контракт. 11 листопада 1992 року між Грицівським вищим професійним училищем № 38 в особі директора Ганаби Д.Д. та [PERSON] укладений строковий трудовий договір (контракт), відповідно до умов якого позивач була прийнята для роботи в навчальний заклад викладачем на період з 11.11.1992 року по 01.09.1993 року, що визначено п. 1.3 Контракту. Таким чином укладання за ініціативою адміністрації установи контракту із педагогічним працівником [PERSON] обґрунтоване вимогами ст. 21 КЗпП України та ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту». Наявність бажання та доброї волі позивачки [PERSON] на укладання контракту підтверджується її заявою від 11.11.1992 року, що міститься в матеріалах особової справи [PERSON], яка оглядалась судом в судовому засіданні та копія якої долучена до матеріалів справи. В судовому засіданні позивач визнала факт складання заяви про прийняття на роботу за контрактом, зазначила, що в подальшому заяв на укладання контракту не писала, лише ставила підпис про продовження терміну дії контракту. За таких обставин, враховуючи заяву [PERSON] від 11.11.1992 року, суд вважає, що укладання контракту відповідало інтересам позивача та не суперечило Закону України «Про освіту» щодо законності прийняття на роботу за строковим трудовим договором, шляхом укладання контракту із педагогічним працівником. За погодженням сторін Контракт продовжувався на наступні терміни: 01.09.1998 року, 01.07.2003 року, 01.07.2004 року. На підставі заяви [PERSON] від 25.12.2003 року згідно наказу № 4 від 26.01.2004 року її призначено черговою по гуртожитку по контракту та залишено викладачем по сумісництву з педагогічним навантаженням 290 годин. Розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд не дає оцінки наявності правових підстав для укладання контракту з черговою по гуртожитку та вважає правомірним продовження терміну контракту із [PERSON] з 20.01.2004 року по 01.07.2004 року, як з викладачем по сумісництву. 01.09.2004 року наказом № 44 позивача, з її згоди, переведено з посади чергової по гуртожитку на посаду викладача суспільних дисциплін по контракту. В подальшому контракт продовжувався по 01.07.2005 року, 01.07.2006 року, 01.07.2007 року, 01.07.2008 року, 01.07.2009 року, 01.07.2010 року, 01.07.2012 року, 01.07.2013 року, 01.07.2014 року. Можливість продовження терміну дії контракту визначена пунктом 1.4 Контракту, з якого слідує, що підставою для продовження строку дії контракту є письмова згода сторін, яка викладається у кінці договору. Таким чином, укладаючи контракт, сторони погодили закінчення строку трудового договору та висловили свою волю про можливість продовження терміну дії контракту. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Наказом директора Грицівського ВПУ-38 від 26 червня 2014 року № 14-к викладача [PERSON] 1 липня 2014 року звільнено у зв'язку із закінченням строку контракту згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. Пунктом 2 ст.36 КЗПП передбачено вольовий характер припинення трудових відносин. Звільнення працівника за цією підставою можливе при наявності необхідного фактичного складу: 1) закінчення строку трудового договору; 2) наявність попередньо висловленої роботодавцем або працівником вимоги про звільнення; 3) фактичне припинення виконання роботи працівником. В судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що трудові правовідносини припинилися саме 01.07.2014 року в день закінчення строку дії контракту, про що 26 червня 2014 року директором установи видано наказ про звільнення, тоді ж позивачка отримала трудову книжку, з нею проведено повний розрахунок. Безпідставним є твердження позивача про трансформацію контракту у безстроковий трудовий договір. Так, відповідно до ч.2 ст. 39-І КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Аналіз змісту вказаної норми свідчить про те, що строковий трудовий договір вважається продовженим на невизначений строк за виключенням договору, укладеного на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Як вбачається з контракту, що міститься в матеріалах справи, строк його дії визначався щоразу за погодженням сторін, про що свідчать їхні підписи, і припинився у зв'язку з закінченням його терміну - 01.07.2014 року, про що свідчить наказ директора установи про звільнення. Посилання позивача на те, що підстав для її звільнення не було, оскільки роботодавець не висловлював жодних претензій щодо її роботи, суд відхиляє з наступних підстав. Пункт 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв'язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону, у даному випадку відповідно до Закону України «Про освіту». Закінчення строку є юридичним фактом - подією, із настанням якого учасники трудових відносин (як роботодавець так і працівник) мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин. Не впливає на законність звільнення твердження позивачки про відсутність попередження про наступне звільнення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору позивач уже виявила, укладаючи строковий трудовий договір, у цей же час вона виразила і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Доводи позивача на обґрунтування своїх вимог неврученням копії наказу про звільнення з роботи суд відхиляє та спростовує наступним. Відповідно до положень ст. 47 КЗпП у день звільнення власник зобов'язаний видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок відповідно до закону, а також на його вимогу видати копію наказу про звільнення. Невиконання цих обов'язків не свідчить про трансформацію строкового трудового договору в безстроковий, а лише породжує відповідальність роботодавця, передбачену ст.ст. 117 та 235 КЗпП За таких обставин, враховуючи, що з позивачем був укладений строковий трудовий договір, на підставах, передбачених ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» (від 23.05.1991 року), при звільненні позивача застосована передбачена законом підстава для припинення трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП); дотримано установлений порядок для звільнення за вказаною підставою (закінчився строк угоди на момент набуття чинності наказом про звільнення), трудові відносини припинено у день закінчення строку трудового договору, що збігається з днем звільнення, позивачу видано належно оформлену трудову книжку та проведено розрахунок, звільнення позивача з роботи є правомірним і підстав для поновлення на роботі не має. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Отже, відповідальність настає лише за наявності вини заподіювача. Враховуючи, що позивач звільнена з роботи на законних підставах, в діях відповідача відсутня вина у перенесенні нею моральних страждань в зв'язку із звільненням з роботи, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. За таких обставин в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу а відтак - і в стягненні моральної шкоди позивачеві слід відмовити. Оскільки від сплати судового збору в даній справі позивач звільнена, його слід віднести на рахунок держави. Відповідно до ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу.

Outcome: dismissed