Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

29.06.2017 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) народилась [INFO], її батьками були [PERSON] та [PERSON]. В свідоцтві про народженні ім'я по-батькові позивача було правильно записано «[PERSON]». Після чого, вона була записана у домову книгу, як [PERSON]. Однак, коли позивач вперше отримувала паспорт її ім'я по-батькові в ньому було зазначено замість «[PERSON]» - «[PERSON]». На таку помилку у той час ніхто уваги не звернув. ЇЇ батьки взагалі вважали, що імена [PERSON] та [PERSON] ідентичні. В подальшому, після реєстрації шлюбу, в домовій книзі вона була записана, як [PERSON]. В 1968 році позивач стала працювати і за місцем роботи 12.03.1968 була заповнена трудова книжка позивача, де ім'я по-батькові останньої було вказано «[PERSON]». З 15.07.1972 вона перебуває у шлюбі з [PERSON] і в свідоцтві про шлюб також ім'я по-батькові було вказано «[PERSON]» на підставі її паспорту. Мати позивача померла [INFO]. [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги, після смерті своєї матері. У встановлений законом строк вона подала заяву про прийняття спадщини до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР. Її матері на підставі власності свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.1988 належало домоволодіння [ADDRESS], яке вона успадкувала після смерті свого чоловіка та батька позивача [PERSON], який помер [INFO]. Домоволодіння [ADDRESS] складається з жилого будинку А-1 з житловою прибудовою А'-1 та ганком жилою площею 27,2 кв.м., загальною площею 51,4 кв.м., Б-сараю, під Б погребу, В - сараю, Г - вбиральні, К - колодязя, парканів №1-2. Свідоцтво про право на спадщину за законом її матір'ю [PERSON] не було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. В серпні 2016 року позивач звернулась до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері, для чого надала всі необхідні документи, як на підтвердження родинних стосунків, так і на жилий будинок. Однак, постановою нотаріуса від 23.08.2016 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері з тих підстав, що право власності за спадкодавцем - [PERSON] зареєстровано не було, а також в зв'язку з тим, що у неї, тобто позивача відсутні документи, що підтверджують родинні стосунки з померлою. Позивач, також, зазначила, що незалежно від того, що її мати не зареєструвала право власності на спірне домоволодіння, вона набула право власності на нього. До набуття чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності не було пов'язане з його реєстрацією. Пунктом 1 ст. 2 зазначеного вище закону передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, тобто визнання державою права власності. Враховуючи вищевикладене позивач просила встановити факт родинних відносин з [PERSON], та визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS], що складається з жилого будинку А-1 з житловою прибудовою А'-1 та ганком жилою площею 27,2 кв.м., загальною площею 51,4 кв.м., Б-сараю, під Б погребу, В - сараю, Г - вбиральні, К - колодязя, парканів № 1-2 (а.с. 2-3). Позивач в судовому засіданні та її представник вимоги позовної заяви підтвердили та просили задовольнити. При цьому представник позивача зазначила, що всі об'єкти були побудовані до 05.08.1992, в зв'язку із чим жоден із них не вважається самочинним. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви. Третя особа надала заяву про розгляд справи за відсутності її представника (а.с. 64-65). Вислухавши доводи та пояснення позивача її представника та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за закономпідлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], яка народилась [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с. 5). 15.07.1972 відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] виданого 15.07.1972 Придніпровським місцевим ЗАГСом Дніпропетровської області ім'я по-батькові [PERSON] зазначено як «[PERSON]», наявна відмітка про зміну прізвища з [PERSON] на [PERSON], в зв'язку із укладенням шлюбу (а.с. 6). Відповідно до копії паспорту позивача, виданого у листопаді 1997, тобто вже після укладення шлюбу, ім'я по-батькові вказано, як «[PERSON]», прізвище позивача зазначено «[PERSON]» (а.с. 25). Згідно записів домової книги для прописки громадян, наявні відмітки про проживання № [ADDRESS], в тому числі, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13-20). Згідно трудової книжки ім'я по-батькові [PERSON] зазначено як «[PERSON]» (а.с. 21). Отже, з наданих суду матеріалів вбачається, що при заповнені паспорту в імені по-батьковому позивача було допущено описку, та замість «[PERSON]» вказано «[PERSON]». В зв'язку із чим, вимога позивача про встановлення факту підлягає задоволенню. В свою чергу, відповідно до технічного паспорту, складеного 22.09.1988 домоволодіння [ADDRESS], де власником вказано [PERSON], домоволодіння складається з будинку А-1 з житловою прибудовою А'-1 та ганком, Б-сараю, під Б погребу, В - сараю, Г - вбиральні, К - колодязя, парканів № 1-2 (а.с. 9-12). В той же час, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.1988 спадкоємцем майна [PERSON], померлого [INFO] є його дружина - [PERSON], що проживає у [ADDRESS]. До спадкового майна, в тому числі, належить: жилий, шлакобетонний будинок А-1, житловою площею 19,0 кв.м., під Б погребу шлакобетонний, вбиральня Г кирпична, колодязь К, парканів № 1-2, що належало померлому на підставі свідоцтва про право власності. Також вказано, що дане свідоцтво підлягає реєстрації у відношенні житлового будинку в Дніпропетровському інвентарбюро (а.с. 7-8). При цьому, суд звертає увагу, що на момент прийняття спадщини [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON], остання отримала у спадок жилий, шлакобетонний будинок А-1, житловою площею 19, 0 кв.м., під Б погребу, вбиральню Г, колодязь К, парканів № 1-2, що належало померлому на підставі свідоцтва про право власності. В той же час, на момент спадкування зазначеного домоволодіння, об'єкти: прибудова А'-1, ганок та Б-сарай значились в технічній документації, однак, в свідоцтві про право на спадщину за законом від 15.11.1988 жодної інформації з цього приводу не зазначено. [INFO] померла [PERSON], про що 16.12.1996 відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Самарської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська зроблено відповідний актовий запит № 1384 (а.с. 4). В зв'язку із смертю матері позивач звернулась до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями після смерті [PERSON] Однак, державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було відмовлено у вчиненні запитуваної нотаріальної дії з підстав того, що [PERSON], тобто спадкодавець, 15.11.1988, за реєстровим № 1-1996 отримала у Восьмій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений вище будинок, але за життя не зареєструвала своє право власності в бюро технічної інвентаризації в порядку передбаченому законодавством. Крім того, у [PERSON] відсутні на руках документи, що підтверджують родинні стосунки з померлою, про що 23.08.2016 винесено відповідну постанову (а.с. 22). Проаналізувавши зміст наданих сторонами документів, вбачається, що мати позивача отримавши у спадок майно після смерті [PERSON], тобто свого чоловіка, за життя не зареєструвала своє право власності в бюро технічної інвентаризації в порядку передбаченому законодавством, при цьому свідоцтво про право на спадщину останньою було отримано лише та виключно на об'єкти нерухомого майна, що значаться у даному свідоцтві. В зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя збудувавши інші прибудови, згідно технічного паспорту, до 1992 року не скористався своїм правом на оформлення належним чином права власності на таке нерухоме майно. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та ЦК УРСР. Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України слід застосовувати норми законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин . Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є правом особи на річ (майно), яке вона відповідно до закону здійснює за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину : якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В свою чергу, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як роз'яснено Пленумом ВСУ у пункті 23 своєї постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1. умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Отже, як вбачається із пояснень позивача та її представника, прибудова А'-1, ганок та Б-сарай були збудовані до 1992 року, тобто під час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року. При цьому, розділом другим ЦК УРСР в редакції 1963 року регулювання відносин щодо володіння, користування та розпорядженням майном передбачено, що громадяни, які збудували жилі будинки, господарські і побутові будівлі та споруди без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту не набувають права власності на самочинне будівництво, а мають право володіти та користуватися цими будівлями і не вправі розпоряджатися ними. Нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року питання визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку не було врегульовано. Так, позивач помилково зазначав, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів не розповсюджується на побудови, які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, тобто спірне нерухоме майно, на думку позивача, також не підлягало вводу в експлуатацію. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновку про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Отже, спадкодавець позивача не скористався своїм правом на оформлення належним чином права власності на нерухоме майно, яке не увійшло до складу спадщини. Таким чином, судом встановлено що питання вводу в експлуатацію спірного нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного органу. В той же час, враховуючи, що мати позивача [PERSON] не набула права власності в порядку спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON] на прибудову А'-1, ганок та Б-сарай, згідно технічної документації, то відповідно [PERSON] такого права в порядку спадкування набути не може, оскільки дане майно не входить у спадкову масу. При цьому, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо визнання права власності в порядку спадкування на прибудову А'-1, ганок та Б-сарай задоволенню не підлягає, в іншій частині вимога про визнання права власності на домоволодіння [ADDRESS] підлягає задоволенню як і вимога провстановлення факту, що [PERSON], яка померла [INFO] була рідною матір'ю позивача. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом роз'яснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, судові витрати понесені позивачем відшкодовуються у відповідності до задоволених вимог, в зв'язку із чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 800,00 грн., що відповідає кількості та вартості задоволених вимог про визнання права власності. Також, суд вважає за необхідне достягнути з Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради на користь держави 320,00 грн., як доплата з вимоги немайнового характеру, яка підлягала сплаті позивачем під час подання позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial