Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

27.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22.02.2017 року (а.с. 52-54), просив наступне: - визнати неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення коштів, які надходили (зараховувались) на зарплатну картку №4149 4978 6686 4772, видану на імя позивача; - припинити неправомірні дії відповідача, а саме: здійснювати будь-яке або в будь-який спосіб стягнення коштів, які будуть надходити (зараховуватись) на зарплатну картку позивача; - стягнути з відповідача на користь позивача суму заробітної плати в розмірі 31471 грн. 81 коп., яка незаконно була списана з картки позивача. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2016 року укладено договір надання банківських послуг та видано зарплатну картку №4149 4978 6686 4772. Під час користування послугами банку, позивач виявив безпідставне списання коштів на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором від 24.03.2008 р. Такі дії відповідача він вважає протиправними, оскільки рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.09.2013 року по справі №285/6210 банку відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, у звязку з пропуском строку позовної давності. Крім того, посилався на порушення відповідачем [PERSON] України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з протиправним зверненням стягнення на заробітну плату позивача та самовільним використанням коштів клієнта. В судове засідання позивач не зявився. Представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача також не прибув у судове засідання, подавши письмові заперечення та клопотання про розгляд справи без його участі. У своїх запереченнях проти позову сторона відповідача посилається на наявність заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 24.03.2008 року, яка станом на 31.10.2013 року складала 18259,08 грн. Умови договору передбачали можливість списання банком заборгованості з інших рахунків клієнта. 08.09.2015 року позивач підписав оновлену анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що також передбачають можливість списання банком коштів позичальника з будь-яких рахунків, відкритих у банку. Після цього 26.04.2016 року, з метою отримання заробітної плати, між позивачем та відповідачем укладено договір банківського рахунку та видано нову платіжну картку. Частину коштів, які надходять на цей рахунок, банк списує в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Такі дії відповідають умовам укладених договорів, отже є договірним списанням, що не порушує норми чинного законодавства. Розглянувши вимоги та заперечення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 24.03.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про отримання кредиту в розмірі 250 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. На виконання договору, банк відкрив картковий рахунок № 4149605373982156 з кредитним лімітом 250 грн. У подальшому ліміт було збільшено до 4860 грн. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Сторони посилались на наступні судові рішення: - ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 18.08.2014 року, якою відмовлено у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 02.07.2014 року по справі №285/2244/14-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, в якому він просив визнати кредитну картку (картковий рахунок № 4149605373982156) такою, строк дії якої закінчився 31.06.2009 р.; - рішення Апеляційного суду Житомирської області від 03.09.2015 року по справі №285/6210/13-ц, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, у звязку зі спливом позовної давності. Зазначеними рішеннями встановлено обставини укладання та виконання сторонами кредитного договору від 24.03.2008 року. Відповідач у своїх запереченнях посилається на те, що у звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором [PERSON], станом на 31.10.2013 року, мав заборгованість в розмірі 18259,08 грн. Позивач не заперечує наявність заборгованості, але заперечує право банку стягувати (списувати) таку заборгованість з карткового рахунку, який позивач відкрив у квітні 2016 року. З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2016 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського рахунку і видано картку №4149497866864772 з метою отримання заробітної плати. З цього рахунку відповідач списує кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 24.03.2008 року. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами 1, 2 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобовязаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. При цьому, відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Під час отримання кредиту, позичальник підтвердив свою згоду на те, що заява, разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом на заяві. Пунктом 4.6 Умов надання банківських послуг передбачено, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах суми, належної до сплати банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з карткового рахунку у випадку настання строків платежів за іншими договорами у розмірі, визначеному цими договорами (договірне списання). 08.09.2015 року позивач підписав оновлену анкету-заяву про приєднання до умов та правил банківських послуг (далі Умови). Пунктом 1.1.3.1.6 Умов визначено, що Клієнт доручає Банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті Банку за Договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами Клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту рахунку. Згідно п. 1.1.3.2.12. Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта. За таких обставин, суд дійшов висновку, що списання коштів відповідачем з рахунку позивача є договірним, що відповідає нормам ст. ст. 1066, 1068, 1071 ЦК України, п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22. Суд визнає необґрунтованими посилання позивача на неправомірність стягнення заборгованості за кредитом, у звязку зі спливом строку позовної давності. Підстави припинення зобовязань визначено Главою 50 ЦК України. Згідно частин 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 257 ЦК України). Чинне законодавство не містить норм щодо припинення зобовязання у звязку зі спливом позовної давності. Поясненнями сторін та наданими доказами підтверджується наявність заборгованості позивача за кредитом. Таким чином, слід дійти висновку, що зобовязання [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 24.03.2008 року на теперішній час не припинені. Між сторонами відсутній спір щодо відповідності суми списаних з рахунку позивача коштів розміру заборгованості за кредитом. Доказів фактичного розміру заборгованості за кредитом на момент розгляду справи сторони суду не надали. Встановлена п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборона вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не припиняє зобовязань, а є лише обмеженням позикодавця у праві предявляти такі вимоги. Під вимогою слід розуміти запит про добровільну або примусову реалізацію права (інтересу), для задоволення якого необхідні дії зобовязаної особи, суду, або іншого органу, уповноваженого на примусові дії, спрямовані на захист такого права. Договірне списання коштів з рахунку позивача не є вимогою банку. У даному випадку кредитор безпосередньо вчиняє дії, передбачені умовами договору і така самостійна реалізація права не може бути обмежена у будь-який спосіб, крім зміни умов договору. Списання коштів з рахунку на підставі договору також не є стягненням, оскільки умови договору про таке списання є волевиявленням сторін, а не примусовою дією. На теперішній час позивач змінив субєктивне ставлення до умов договору, на які він добровільно погодився під час отримання кредиту та відкриття нового рахунку. Але таке ставлення позивача саме по собі не має правового значення, оскільки одностороння зміна умов договору не допускається. Крім того, оскільки зобовязання позивача за кредитним договором не припинено, та він за власним бажанням відкрив рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк» і погодився на списання коштів з такого рахунку для погашення усіх його зобовязань перед банком, слід дійти висновку про добровільне вчинення дій, спрямованих на погашення заборгованості у такий спосіб. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, забезпечивши надходження коштів на відкритий у банку рахунок, та надавши дозвіл банку на списання заборгованості з цього рахунку, позивач вчинив дії, внаслідок яких перервано позовну давність. Щодо посилання позивача на протиправність списання коштів з суми платежів, які надходять на його рахунок як заробітна плата, суд зазначає наступне. Законодавством України встановлено спеціальний порядок звернення стягнення на заробітну плату боржника. Зокрема, статтями 68-70 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок утримання коштів з заробітної плати боржника в порядку примусового виконання рішень, у межах виконавчого провадження. Таке утримання здійснюють підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці (роботодавці) на підставі постанови державного виконавця, під час нарахування заробітної плати. Зі змісту наведених норм Закону слідує, що лише утримання коштів роботодавцем на підставі постанови державного виконавця є зверненням стягнення на заробітну плату боржника і воно може відбутись лише до моменту виплати коштів заробітної плати. Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення міститься у ст. 94 КЗпП України. Таким чином, поняття «заробітна плата» має одночасно два значення економічне (винагорода у грошовому виразі) та юридичне (зобовязання за трудовим договором). Враховуючи зміст правовідносин з оплати праці та природу грошей, як засобу платежу, слід дійти висновку, що кошти є заробітною платою лише у двох формах: 1) кредиторська заборгованість за бухгалтерським обліком роботодавця (якщо такий ведеться); 2) сума грошей, яка в готівковій або безготівковій формі виплачується працівнику на виконання зобовязань роботодавця за трудовим договором. При цьому основним змістом поняття «заробітна плата» для роботодавця є «грошове зобовязання», а для працівника «джерело доходу». Відчуження коштів на користь працівника для роботодавця є виконанням обовязку з оплати праці. Для працівника така господарська операція має наслідком отримання грошей, які є родовими речами. Кошти заробітної плати не є сукупністю речей, що в правовому розумінні відокремлюється від інших речей того ж роду (грошей), які належать особі. Після їх отримання працівником вони переходять у його власність і законодавство не встановлює будь-яких обмежень щодо використання таких грошей за ознакою джерела отримання. Саме такий принцип випливає з норм ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», які не містять будь-яких обмежень щодо звернення стягнення на готівкові кошти боржника та його кошти на рахунках у фінансових установах, в залежності від джерела походження таких коштів. Таким чином, в момент виплати гроші втрачають статус заробітної плати і стають частиною майна особи, яка їх отримала. Законодавчі обмеження щодо розміру утримання з заробітної плати боржника реалізуються лише в межах процедури звернення стягнення на таке джерело доходу під час нарахування доходу роботодавцем. Після виплати коштів працівнику він має необмежене право розпоряджатись власними коштами, у тому числі спрямувати їх у повному обсязі на погашення заборгованості перед банком. Таке розпорядження позивач [PERSON] зробив тричі: під час укладання кредитного договору від 24.03.2008 року, під час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 08.09.2015 року, а також під укладання договору про відкриття банківського рахунку 26.04.2016 року. Таким чином, твердження позивача, що списання коштів банком є зверненням стягнення на заробітну плату, помилкове та не відповідає змісту правовідносин, які склались між сторонами. На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. У відповідності до ст. 154 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою від 05.04.2017 року, а саме - заборону ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснювати списання коштів з карткового рахунку позивача без його розпорядження. Оскільки позивач у спірних правовідносинах є споживачем банківських послуг, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору. У звязку з відмовою в задоволенні позову витрати зі сплати судового збору відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed