Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

28 жовтня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ДП «ВО «Південний машинобудівний завод ім.О.М. Макарова» в якій вона просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільненні (з 29.08.2019 по 11.10.2019 року) у розмірі 14243,04 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а також вирішити питання про відшкодування судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в період з 10 червня 2010 року по 29 серпня 2019 року позивач [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». Під час знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем останнім була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.05.2019 року по 29.08.2019 року у розмірі 26470,18 грн. 29 серпня 2019 року позивач була звільнена за власним бажанням на підставі наказу № 9538к від 29.08.2019 року. Але, в день звільнення позивача відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Заборгованість з заробітної плати в повному обсязі була погашена відповідачем лише 11.10.2019 року. За розрахунками позивача її середньоденна заробітна плата складає 339,12 грн. У зв`язку з тим, що відповідач несвоєчасно провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що станом на 11.10.2019 року кількість днів заборгованості відповідача по заробітній платі становить 42 календарних дні, вважає що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 14243,04 грн. Окрім того, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача з затримки заробітної плати, її поставлено у скрутне матеріальне становище, унеможливили нормальне існування її та членів сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану та завдало позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 5000 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом. 03 грудня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зазначає, що належні працівнику [PERSON] грошові кошти перераховані в повному обсязі. Зазначив, що відповідач докладає всіх зусиль для того, щоб виплатити робітникам заробітну плату, в тому числі і належні звільненому працівникові [PERSON] грошові кошти. Просить не стягувати середній заробіток за час затримки. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що відповідач перебував та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, що стало наслідком, серед іншого, затримки виплати заробітної плати з травня 2019 року. У зв`язку з цим відповідач не мав можливості своєчасно сплатити позивачу суму остаточного розрахунку. Крім того, просить суд відмовити позивачу у стягненні моральної шкоди з відповідача. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 10 грудня 2010 року [PERSON] , [INFO] , працювала у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на різних посадах та з 07 червня 2018 року її було переведено на посаду інженера-технолога другої категорії на підставі розпорядження № 717 від 07.06.2018 року, що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] серії [NUMBER] . 29 серпня 2019 року позивач була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 9538к від 29.08.2019 року. На день звільнення, нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.05.2019 по 29.08.2019, що підлягала сплаті [PERSON] , складала 26 470,18 грн. Зазначені кошти в повному обсязі сплачені відповідачем 11.10.2019 року. Вказані обставини визнавалися обома сторонами, а тому доказуванню не підлягають. Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, у день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату, погасивши заборгованість лише 11.10.2019 року. При цьому, частиною 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відтак, твердження представника відповідача, щодо підстав виникнення заборгованості з оплати праці позивачки на підприємстві, є неспроможними і не заслуговують на увагу. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 25 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок). Абзацом третім пункту 2 вказаної норми визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно наданої довідки за вих. № 102/75 від 08.10.2019 року за останні два відпрацьованих місяці заробітна плата позивача становить: червень 2019 року 3285,52 грн., за липень 2019 року 4514,70 грн., що разом складає 7800,22 грн. Таким чином, середньогодинна заробітна плата позивача за останні два відпрацьованих місяці становить: 7800,22 грн. поділених на кількість відпрацьованих робочих годин за ці два місяці (64 + 120 = 184 годин) = 42,39 грн., в свою чергу, середньоденна заробітна плата складатиме 42,39 грн. х 8 год. = 339,12 грн. Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 30.08.2019 року і по день, що передує розрахунку - 10.10.2019 року, оскільки 11.10.2019 року з позивачем розрахунок проведено в повному обсязі. Кількість робочих днів за період з 30.08.2019 року по 10.10.2019 року включно складає 30 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 29.08.2019 року по 11.10.2019 року складає: 30 днів х 339,12 грн. = 10173,60 грн. За таких обставин з відповідача слід стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 10 173,60 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Решта вимог про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню через невірно проведений розрахунок. Вимоги позивача про відшкодування відповідачем моральної шкоди підлягають задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність у діях відповідача безумовної вини у порушенні права позивача на своєчасне та повне одержання заробітної плати. Між тим, на думку суду, розмір моральної шкоди, запропонований позивачем, є завищеним, і його необхідно компенсувати в сумі 500 грн. Відповідно до\~вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволенні частково, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір сплачений за подачу позову у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved