Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

27.07.2020 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просять суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивачі є власниками будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2012, посвідченого державним нотаріусом Першої артемівської державної нотаріальної контори Букрєй Г.П. В належному позивачам будинку зареєстрований з 18.03.2009 відповідач [PERSON] , який є сином [PERSON] , однак за вказаною адресою не проживає з квітня 2019 року у зв`язку з переїздом до РФ, його місце проживання на даний час невідоме. Вказані обставини перешкоджають позивачам розпоряджатися належним їм майном на власний розсуд, у зв`язку з чим вони вимушені звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.08.2020 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, однак у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, просили розглянути справу без їх участі, про що надали 18.09.2020 заяви. Також вказали про те, що позовні вимоги підтримують та не заперечують проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Також відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2012, посвідченого державним нотаріусом Першої артемівської державної нотаріальної контори Букрєй Г.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-521 (а.с.4, 6). Вказаний будинок належить їм на праві спільної часткової власності по Ѕ частці, що вбачається з витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 29871044, 29871152 від 14.03.2012, та витягів КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав № 33595400, 33595537 від 26.03.2012 (а.с.4-7). Згідно з довідкою № 1729, виданою головою квартального комітету № 1 [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] , її син - [PERSON] , 1977 року народження, та племінниця - [PERSON] , 1987 року народження (а.с.10). Факт реєстрації відповідача за вищевказаною адресою підтверджується витягом з домової книги для прописки громадян (а.с.8-9) та інформацією Бахмутської міської ради № 4037 від 03.08.2020, наданої на запит суду 06.08.2020 (а.с.18). Відповідно до акту комісії квартального комітету № 1, складеного 20.07.2020, [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS] не проживає з квітня 2019 року до теперішнього часу у зв`язку з виїздом до Російської Федерації (а.с.11). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Та обставина, що [PERSON] не знятий з реєстрації із даного житлового приміщення, перешкоджає позивачам, як власникам будинку, володіти, користуватися та розпоряджатися приміщенням в повному обсязі, що є порушенням їх права власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачами були обґрунтовані обставини, на які вони посилалися як на підставі своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку з квітня 2019 року, ним не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved