Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

29.03.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, остаточно просила стягнути солідарно з відповідачів неповернуту частину позичених коштів в сумі 1400 дол. США, проценти за користування позикою в сумі 611 дол. США, суму інфляційного збільшення боргу в сумі 904 дол. США, три проценти річних в сумі 116 дол. США та передбачену умовами договору неустойку в сумі 70770 дол. США, а загалом в сумі, еквівалентній 73 801 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі. При цьому позивач посилалася на те, що відповідачі не виконували взяті на себе зобов'язання згідно укладених між сторонами договорів, а тому вона змушена звернутися до суду із позовом та в судовому порядку стягувати з відповідачів суми боргу, процентів за користування коштами, трьох процентів річних, неустойки. В судове засідання позивач не з'явилась, подала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити їх з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду сповіщені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомилі. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав законними та обгрунтованими, справу просив розглядати за його відсутності. Зважаючи на положення ч. 3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якої, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України, суд вважає за необхідне розглянути цивільну справу за наявних у суду доказів, оскільки проти розгляду в заочному порядку категорично заперечує позивач. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 08 квітня 2013 року позивач надала позику відповідачу [PERSON] 1400 дол. США строком до 10 червня 2013 року. На підтвердження цього факту та на виконання вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України, між ними того ж дня 08 квітня 2013 року був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] та зареєстрований нею за реєстровим № 196. Позивач звертається із позовом до [PERSON] та [PERSON], посилаючись при цьому на ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Пунктом 10 договору позики грошових коштів від 08 квітня 2013 року встановлено, що цей договір укладений за попередньою згодою дружини позичальника - [PERSON] Позивач також вказує, що згідно норми ч. 2 ст. 60 СК України, яка діяла на момент укладання цього договору, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому [PERSON] вважає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права й обов'язки з цього договору виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таким чином, на думку позивача, укладений [PERSON] із [PERSON] договір позики від 08 квітня 2013 року породжує передбачені ним права та обов'язки не лише для [PERSON], але й для його дружини - [PERSON] Однак, у відповідності із вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом. Судом встановлено, що дійсно за договором позики [PERSON] взяв у борг у [PERSON] у розмірі 1400 дол. США і зобов'язався його повернути до 10 червня 2013 року, тому у відповідності із ст. 1049 ЦК України він повинен виконати взяті на себе зобов'язання. Разом із тим, договором позики на [PERSON] не покладається обовязок його виконання, а надання нею згоди, як дружини, на укладення договору не покладає на неї солідарного обов'язку з боржником і вона не може відповідати за зобов'язаннями [PERSON] як відповідач. Посилання позивача на норми сімейного права, як на підставу відповідальності [PERSON] є безпідставними. В забезпечення виконання боржником своїх зобов'язань з повернення позивачу боргу за договором позики від 08 квітня 2013 року, між позивачем та [PERSON] в особі його представника [PERSON] того ж дня був укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед позивачем за повернення боржником позичених коштів і, відповідно до ст. 654 ЦК України, став солідарним із ними боржником за зобов'язанням повернути позивачеві ці кошти, а також сплатити проценти за користування ними, три проценти річних, неустойку, компенсувати збитки і відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлений договором позики строк остаточного виконання боржником зобов'язань з повернення позивачеві позичених коштів скінчився 10 червня 2013 року. Однак, [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання за договором позики і до їх виконання навіть не приступив. Тож, неповернутою так і залишилась вся сума позичених коштів в сумі 1400 (одна тисяча чотириста) доларів США. Стаття 1048 ЦК України зазначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Договором позики грошових коштів від 08 квітня 2013 року встановлено, що без сплати процентів позичальник може користуватись позиченими коштами до 10 червня 2013 року. Тож, період часу з 11 червня 2013 року умовою договору позики від 08 квітня 2013 року щодо його безоплатності не охоплений. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Сума процентів за користування позиченими в [PERSON] коштами розрахована позивачем з 11 червня 2013 року по 23 березня 2016 року за періодами в залежності від суми залишку неповернутої частини позики та встановленої Національним банком України у відповідних періодах часу облікової ставки. згідно якої загальна сума процентів за користування позикоюстановить 611 дол. США. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до п. 6 договору позики від 08 квітня 2013 року, позичальник погодився з тим, що якщо він своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. В залежності від розміру індексу споживчих цін за відповідний період згідно даних Державного комітету статистики інфляційне збільшення суми безпідставно набутих коштів за період з липня 2013 року по лютий 2016 року включно становить 904 дол. США. Три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу, належні до стягнення розраховані позивачем за період з 11 червня 2013 року до моменту подання цього позову 22 березня 2016 року складають 116 доларів США. Як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків. За ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Стаття 549 визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до змісту п. 6 договору позики, сторони домовилися, зокрема, що за прострочення виконання своїх зобов'язань за цим договором, позичальник повинний сплатити солідарно на користь позивача неустойку в розмірі 5% (п'ять процентів) від суми недоплати за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення. Тому, суд вважає вважає обгрунтованою та законною вимогу позивача про стягнення неустойки за неналежне виконання зобов'язань з повернення позивачу боргу за договором позики за період прострочення з 16 червня 2013 року по 23 березня 2016 року. Розмір нарахованої за цей період неустойки складає результат від множення кількості днів прострочення виконання зобов'язань з повернення позики на розмір щоденної неустойки з розрахунку 5% в день і дорівнює 70770 дол. США.а з агальний розмір основного боргу становить 73801 дол. США Однак, частиною другою статті 533 ЦКУ передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватися в грошовій одиниці України - гривні. Це твердження узгоджене із правовою позицією Верховного Суду України, закріпленою у відповідних судових рішеннях (від 25 листопада 2009 року у справі № 6-19596 св 07, від 02 червня 2010 року у справі № 6-14192свО9 та інших). Крім того, така позиція Верховного Суду України закріплена у роз'ясненнях, що містяться у п. 14 Постанови його Пленуму від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК України визначає законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Тобто згідно курсу ,встановленого Національним банком України на день ухвалення рішення, тобто на 15.06.2016 року, офіційний курс гривні до долара США становить 100 дол. США = 2491,4945 грн., а тому сума боргу, що підлягає стягненню становить 73801 дол. США * 24,914945 = 1838747,86 грн. Враховуюче наведене обґрунтування, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення у солідарному порядку із відповідачів [PERSON]В, [PERSON] на її користь гривневого еквіваленту неповернутої частини позики, інфляційного збільшення суми безпідставно набутих котів, процентів за користування позикою, трьох процентів річних та неустойки в сумі, еквівалентній 73 801 (сімдесяти двом тисячам чотирьомстам одному) долару США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі - підлягають задоволенню, в частині стягнення суми боргу як із солідарного відповідача [PERSON] суд вважає за необхідне [PERSON] відмовити. Ухвалою суду від 15.04.2016 позивачу відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по справі. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК УкраїниСтороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі наведеного,

Outcome: partial