Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

27.03.2007 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що відповідно до ордеру від 15.01.1998 року її чоловіку [PERSON] було надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] (житловою площею 39,08 кв.м. з усіма зручностями) в будинку [ADDRESS] на сім`ю з чотирьох чоловік, а саме на чоловіка, неї, сина - [PERSON] , відповідача у справі, та дочку - [PERSON] ЇЇ чоловік - [PERSON] помер [INFO] . Більше року тому, ще до смерті [PERSON] , відповідач забравши свої особисті речі, залишив спірну житлову площу і виїхав на інше постійне місце проживання. [PERSON] в добровільному порядку зі спірної квартири виписатись не бажає, хоча не проживає в ній без поважних причин понад шість місяців. Не бажання відповідача добровільно виписатися із спірної квартири ставить її в скрутне матеріальне становище, вона змушена оплачувати за нього комунальні послуги, не має змоги оформити субсидію, переоформити після смерті чоловіка на своє ім`я особовий рахунок та приватизувати квартиру. Відповідач в квартиру не з`являється і житловою площею не цікавиться, поточні ремонти в квартирі не проводить та не сплачує комунальні послуги. Вона, в свою чергу, не чинила відповідачу перешкод у користуванні житловою площею та вважає, що [PERSON] втратив право на користування квартирою, оскільки не проживає на спірній житловій площі понад шість місяців. Тому, просила, в порядку ст. 71 ЖК України, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . 25.05.2007 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено заочне рішення у справі, яким визнано [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . 21.02.2019 року [PERSON] подав до суду заяву про перегляд заочного рішення. 27.03.2019 року заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2007 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. В судовому засіданні позивач, [PERSON] , позов підтримала в повному обсязі та зазначила, що в 1999 році вона з батьком відповідача отримала вказану квартиру, згідно ордеру трикімнатну, оскільки вона свою квартиру площею 30 кв.м. здала. В квартирі було зареєстровано чотири особи, а проживали три: вона, чоловік та дочка. Відповідач постійно тікав від них, не жив у квартирі, чоловік один раз у пів року знаходив його, приводив додому, в він потім знову залишав житлове приміщення. В 2006 році чоловік помер, відповідача шукали через його сестру [PERSON] , [PERSON] був на похороні батька 16.02.2006 року, а 17.02.2006 року пішов і більше не повертався. Більше року до 27.03.2007 року відповідач у квартирі не проживав. Вона проживала у квартирі разом із дочкою, було дуже тяжко, просила відповідача залишитися, але він обіцянки не виконав. Після того, як відповідача зняли з реєстраційного обліку, вона дізналася, що він відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Після звільнення відповідач до них не приходив, квартирою не цікавився і претензій щодо квартири не пред`являв. Їй було відомо, що він проживає в селі у матері і ніде не працює. За життя чоловік не ставив питання про зняття сина з реєстраційного обліку, чому невідомо. 15.02.2006 року близько 11 год. чоловіку стало погано, його привезли до квартири, потім забрала швидка допомога, вона зателефонувала дочці щодо пошуку коштів на ліки, а о 21:00 - 21:30 год. чоловік помер, в цей час відповідач був у квартирі. Після смерті чоловіка вона думала, що відповідач повернеться, а потім стало тяжко сплачувати комунальні послуги за тих хто не проживає, тому звернулася до суду з позовом. Де знаходилися документи відповідача їй невідомо, дублікат ключів від квартири відповідач мав, але постійно їх губив. На даний час квартира перебуває у власності, приватизована на неї та дочку після рішення суду, коли саме не пам`ятає. Представник позивача, адвокат Гапоненко Анатолій Петрович, в судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що згідно вимог ст. 71 ЖК України, відповідач без поважних причин був відсутній за місцем проживання понад шість місяців до подання позову до суду, а після звільнення з місць позбавлення волі, а саме 03.02.2010 року він за місце реєстрації не з`явився, на облік у Білоцерківського ВП не перебував, а скоріше за все перебував у Сквирському ВП за місце проживання. Отримання відповідачем паспорту 03.12.2018 року не спростовує факту, що він був позбавлений права на квартиру. Враховуючи, що відповідач з 03.02.2010 року і до цього часу жодного разу не з`явився до квартири, не утримував її, отже втратив право на користування вказаним житлом. Відповідно до ст. 403 ЦК України, члени сім`ї власника квартири втрачають право користування житлом, оскільки не проживають більше одного року. Відповідач не жив у квартирі ще до смерті батька та після звільнення з місць позбавлення волі до квартири не виявляв інтересу. Вказане житлове приміщення було приватизоване в 2008-2009 роках. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача, адвокат Швецова Наталія Юріївна, в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що відповідач після звільнення з місць позбавлення волі крім посвідки не мав на руках жодних документів, прибувши до м. Біла Церква вирішувати питання щодо отримання паспорту, дізнався про зняття його з реєстраційного обліку, тоді він звернувся до неї з цим питанням. Відповідач постійно проживав у спірній квартирі, оскільки там проживав його батько, на момент реєстрації у квартирі відповідач був неповнолітнім. Відповідач був на похоронах батька і враховуючи пояснення позивача та покази свідків, він був у квартирі три дні, з 15.02.2006 року по 17.02.2006 року. Позивач подала позов до суду 27.03.2007 року, а відповідач був затриманий 08.08.2006 року, потім засуджений і відбував покарання, отже відповідач з поважних причин не проживав шість місяців у спірній квартирі та не міг бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою. У сторін спору були завжди напружені відносини і лише після смерті батька відповідача, його стало легше зняти з реєстрації. Ордер на квартиру було видано батьку відповідача та членам його сім`ї, а враховуючи що були різнополі діти було надано трикімнатну квартиру. Так, в с. Руда та в с. Безпечне проживали мати і сестра відповідача і він міг декілька днів перебувати у родичів, але постійно проживав із батьком в м. Біла Церква. Те, що відповідач тимчасово проживав із матір`ю не свідчить про те, що він втратив право на квартиру, яку отримав його батько і він знав, що ця квартира йому також належить. Позивач знала, що відповідач знаходився в місцях позбавлення волі, адже спілкувалася з його сестрою. Відповідач повідомив, що його документи (паспорт і свідоцтво про народження) були постійно у спірній квартирі, він не мав на меті залишати житлове приміщення, просто так склалися обставини. Якщо б на той час (березень - травень 2007 року) суду були відомі обставини щодо перебування відповідача в місцях позбавлення волі, рішення було б інше. На даний час відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі та вчиняє дії щодо реалізації свого права на житлову площу. Позивач після отримання рішення суду приватизувала квартиру на себе і дочку, однак документів, які б підтверджували правовий режим майна до суду не подала, а відповідач дізнався, що квартира у приватній власності при реєстрації місця проживання. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ( ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 24.04.1996 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] , який [INFO] помер у віці 57 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть у відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області проведений відповідний запис за № 322 від 16.02.2006 року, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 4,5,7) Також, встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №003042 від 15.01.1998 року (а.с. 2), [PERSON] було надано право на зайняття житлового приміщення площею 39,06 кв.м., яке складається з трьох кімнат в окремій квартирі [ADDRESS] , в складі сім`ї: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] , син - [PERSON] . З довідки управління житлово - комунального господарства ЖЕК № 5 від 23.03.2007 року за №789 (а.с. 3), вбачається, що за вказаною адресою власником особового рахунку являться [PERSON] , у квартирі зареєстровані з 08.12.1999 року заявник - [PERSON] , дочка - [PERSON] та син - [PERSON] . З довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 28.01.2019 року за №841 (а.с. 40), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 26.01.2000 року по 26.06.2007 року. З повідомлення від 27.09.2019 року та довідки від 02.10.2019 року за №6973, виданих управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради (а.с. 92,93), вбачається, що скасовано зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , та зареєстровано місце поживання вказаної особи за адресою: [ADDRESS] з 08.12.1999 року по теперішній час. Також, встановлено, що відповідач на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи (а.с. 35, 98). Також, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , раніше судимий 30.11.2006 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі, відбував покарання в установах Державної кримінально - виконавчої служби з 08.08.2006 року по 03.02.2010 року, був звільнений за постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 26.01.2010 року умовно - достроково на 1 рік 6 місяців 12 днів. Відповідно до ст.58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видає, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер ( ст.61 ЖК ). Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Встановлено, що позивач та відповідач були вселені в зазначену квартиру, як члени сім`ї наймача і набули рівного права користування жилим приміщенням. Згідно свідоцтва про смерть (а.с.5), наймач житлового приміщення - [PERSON] помер [INFO] . До суду не надано доказів щодо звернення позивача чи відповідача, як повнолітніх членів сім`ї наймача, до наймодавця з вимогою про зміну договору найму та визнання їх наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема п.7 - взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Позивач звертаючись до суду з позовом 27.03.2007 року зазначила, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, однак враховуючи, що відповідач перебував в місцях позбавлення волі з 08.08.2006 року по 03.02.2010 року за ним мало зберігатися житлове приміщення квартирі [ADDRESS] на вказаний період, тому і підстав для звернення до суду з таким позов не було, адже відповідач з поважних причин не проживав у вказаному житловому приміщенні. Також, ст. 71 ЖК України визначено, що у випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Таким чином, за відповідачем зберігалося право користування спірним житловим приміщенням протягом шести місяців з дня його звільнення з місць позбавлення волі, тобто до 03.08.2010 року. Однак, позивачем не надано до суду належних та достатніх доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, позивачем подано до справи лист Білоцерківського ВП від 20.03.2019 року (а.с. 58), в якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] , на обліку не перебуває та не перебував, до відділу поліції для постановки на облік не з`являвся та будь - яких повідомлень при звільненні місць позбавлення волі відносно вказаної особи не надходило, а тому надати інформацію щодо місця реєстрації, проживання та перебування [PERSON] , [INFO] , не надається можливим, та з листа від 23.09.2019 року (а.с. 98) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на обліку в Сквирському ВП не перебуває та на даний час проживає в [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі 760/13113/14-ц. Судом встановлено, що ордер №003042 від 15.01.1998 року на квартиру [ADDRESS] було видано на сім`ю з чотирьох осіб, в тому числі на [PERSON] , доказів щодо наявності у відповідача іншого майна до суду не надано, окрім наявного тимчасового місця проживання в [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що вона сусідка позивача з 1999 року, відповідача бачила останній раз на похороні його батька. Після смерті батька відповідача у квартирі не бачила, а до його смерті проживав, але постійно тікав з дому і його шукали. Позивач близько 10 років тому повідомляла, що відповідач перебував в місцях позбавлення волі. Позивач ніколи не виганяла відповідача, він сам тікав з дому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що знайома з позивачем близько 30 років, адже вони разом були евакуйовані з Чорнобиля. Чоловік позивача помер [INFO] . Відповідача знала, він ще до смерті батька постійно тікав з дому, по 3-4 дні дома не було, а бувало і по місяцю, а потім його знаходили. Останні раз бачила відповідача на похороні батька. Позивач ніколи не виганяла відповідача з квартири. Покази, які давала в суді 25.05.2007 року підтримує. Крім того, в судовому засіданні учасники справи стверджували, що вказана квартира у 2007 році була приватизована і наразі перебуває у спільній частковій власності [PERSON] та її дочки - [PERSON] . Згідно із ч. 3, ч.5 ст. 49 ЦПК України, враховуючи, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, позивач мала право змінити предмет або підставу позову не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі та у разі подання такої заяви до суду подати докази направлення її копії та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Так, підстава позову це - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача, а предмет позову - матеріально-правові вимоги позивача до відповідача. В позовній заяві та в судому засіданні позивач зазначила обставини

Outcome: dismissed