Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

28.12.2019 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення часток померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування, у якому просить суд: визначити, що частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/3 частину цієї квартири; визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить 1/3 частину цієї квартири; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлого [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлого [INFO] . Також позивачка просить суд розподілити судові витрати стягнувши з відповідача 25000,00 грн. витрат на правову допомогу та 5955,87 грн. судового збору. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідно до договору міни квартири від 11.0.1994 року позивачка, [PERSON] та [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира перебувала у спільній сумісній власності, оскільки у договорі не було визначено часток на право власності на вказане майно. [INFO] [PERSON] , який був чоловіком позивачки, помер. 30.05.2009 року позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус надав письмову відповідь про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частини вказаної квартири, оскільки таке свідоцтво може бути видане лише після визначення частки померлого у спільному майні. У зв`язку з відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину позивачка звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва і рішенням суду від 10.12.2009 року за померлим [PERSON] було визнане право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним 16.12.2010 року нотаріальною конторою було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири після смерті [PERSON] на ім`я позивачки. Інша 1/6 частина від 1/3 частини квартири, що належала померлому, залишилась зареєстрованою на праві власності за померлим, оскільки його син [PERSON] не реєстрував за собою право власності на спадкове майно через брак коштів, хоча фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті батька проживав та був зареєстрований у квартирі. [INFO] [PERSON] , який є сином позивачки, помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3, на думку позивача, частину квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві спільної сумісної власності згідно договору міни, та на 1/6 частину цієї квартири, яка належала йому в порядку спадкування за померлим батьком. На теперішній час позивачка є єдиною спадкоємицею за законом після смерті сина. 11.12.2019 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлого сина, однак постановою від 12.12.2019 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки частки у праві спільної сумісної власності не визначені тож неможливо з`ясувати склад спадкового майна після смерті [PERSON] . Позивачка зазначає, що кожному зі співвласників квартири має належати по 1/3 частині квартири. 1/3 частина квартири вже визнана за померлим чоловіком позивачки [PERSON] , але за померлим сином позивачки частка у праві власності на квартиру не визначена, що створює їй перешкоди в отриманні права на спадщину після смерті сина та подальшому розпорядженню спадковим майном. Крім того, позивачка вказує, що не визначена і її частка у спільному сумісному майні для її подальшої реєстрації у встановленому законом порядку. На думку позивачки вона має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало її сину, однак через відмову нотаріуса та відсутність визначення її та сина часток у правовстановлюючому документі, позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. Оскільки інших спадкоємців на вказане майно немає, а інші співвласники майна померли, позивачка бажає у встановленому законом порядку зареєструвати право власності на вказану квартиру, але єдиний можливий спосіб це зробити, на думку позивача, це визначити судом частки співвласників майна та визнати за нею право власності в порядку спадкування. Позивачка зазначає, що має законне та правомірне сподівання на володіння своїм майном, тому просить захисту саме в судовому порядку. Витрати позивача на професійну правничу допомогу складають 25000,00 грн., що пізніше буде підтверджено актом виконаних робіт, договором про надання правової допомоги та описом виконаних робіт по справі. Ухвалою суду від 02.01.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання та витребувано належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] 13.02.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач просить суд прийняти рішення стосовно позовних вимог згідно норм чинного законодавства, при цьому заперечує щодо стягнення з відповідача витрат позивача на правову допомогу та судового збору. Відповідач зазначає, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів понесення витрат на правову допомогу, зокрема відсутній договір на надання юридичних послуг, розрахунок витрат, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку. Крім того, відповідач зазначає, що в судових справах про спадкування за відсутності інших спадкоємців, належним відповідачем є Київська міська рада виключно у зв`язку із тим, що даний державний орган виступає від імені держави і у разі відсутності спадкоємців або неприйняття спадщини вказаний державний орган виступає стороною в таких правовідносинах від імені держави. Тобто, Київську міську раду не можна вважати відповідальною за бездіяльність спадкоємців та відповідно виникнення даного спору, а тому в даному спірному випадку не вбачається ніяких правових підстав для стягнення з відповідача судових витрат позивача. Відповідач вказує, що судовий збір в справах, за якими особа набуває у власність нерухоме майно, є фактично платою державі за набуття права власності на нерухоме майно у вигляді судового збору або державного мита при отриманні нотаріального свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою суду від 02.03.2020 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті. 04.03.2020 року у Дніпровському районному суді м. Києва було зареєстровано відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву, який надійшов до суду засобами поштового зв`язку. За змістом ч. 3 ст. 179 ЦПК України, до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу. Відповідно до положень п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Отже, позивач мав надати суду докази надіслання копій своєї відповіді на відзив на позовну заяву відповідачу та третій особі у справі. У переліку документів, які додаються до відповіді на відзив зазначено, що також надаються докази надіслання відповіді на відзив відповідачу та третій особі. Однак, фактично додатки таких доказів не містять, що підтверджується актом складеним працівниками канцелярії суду при відкритті конверту, в якому надійшли документи від 05.03.2020 року. За таких обставин суд приходить до висновку про ненадання позивачем відповіді на відзив на позовну заяву, оскільки письмові документи сторони позивача, що надійшли до суду 04.03.2020 року не відповідають вимогам встановленим ст.ст. 178, 179 ЦПК України до форми відповіді позивача на відзив відповідача на позовну заяву. До початку проведення судового засідання у справі представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримують та просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у змісті відзиву на позовну заяву міститься клопотання відповідача про розгляд справи без участі представника. Третя особа в судове засідання не заявилась, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи через її надмірну завантаженість. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка є дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 15). Від шлюбу позивачка та [PERSON] мали спільну дитину [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 25). Зі змісту договору міни квартири від 11.02.1994 року вбачається, що позивачка, її чоловік [PERSON] та син [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 16-17). За змістом довідки форми №3 від 29.05.2009 року (№246), позивачка та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] з 1994 року, власником особового рахунку є [PERSON] , який помер (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що державний нотаріус своїм листом від 30.05.2009 року відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] на 1/3 частину квартирі [ADDRESS] , оскільки свідоцтво видається лише після визначення частини померлого у спільному майні, однак у договорі міни квартири розмір часток не визначено (а.с. 19). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2009 року, за померлим [INFO] [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 20-21). Вказаним рішенням також встановлено, що відповідно до довідки ЖРЕО №401 [PERSON] по день смерті був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . За змістом свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2010 року, спадкоємцями майна [PERSON] є його дружина [PERSON] - на Ѕ частину майна, та син [PERSON] - на Ѕ частину майна. Спадщина, на яку у вказаних частках видано це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири видано [PERSON] (а.с. 23). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у встановленому законом порядку зареєструвала своє право власності на 1/6 частину зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.12.2010 року (а.с. 24). [INFO] помер син позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 26). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2019 року, 2/3 частини квартири [ADDRESS] належить позивачці та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, 1/6 частини квартири на праві приватної власності належать позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та 1/6 частина квартири на праві приватної власності зареєстрована за померлим [PERSON] (а.с. 35-38). 19.09.2017 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина [PERSON] (а.с. 54). За змістом наявної в матеріалах справи копії спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались (а.с. 53-79). 12.12.2019 року позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина [PERSON] (а.с. 76). Постановою державного нотаріуса від 20.12.2019 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину із посиланням на те, що оскільки частки в праві спільної сумісної власності не визначені, неможливо з`ясувати склад спадкового майна після померлого [INFO] [PERSON] . Натомість згідно ст. 69 Закону України «Про нотаріат» та п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться, зокрема, після перевірки складу спадкового майна (а.с. 79). Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За змістом ст.ст. 1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст. 1296 ЦК України). Згідно ст.ст. 355, 356, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Вирішуючи справу по суті суд виходить з наступних встановлених обставин: - позивачу, її чоловіку [PERSON] та їх спільному сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору міни квартири від 11.02.1994 року; - рішенням суду від 10.12.2009 року за померлим [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ; - позивачка успадкувала 1/6 частину вказаної квартири після смерті свого чоловіка та здійснила реєстрацію права власності на зазначену частку нерухомого майна; - інші 1/6 частина квартири як спадкове майно належала сину позивача [PERSON] , який свідоцтва про право на спадщину після смерті батька не отримав та державну реєстрацію права власності не здійснив. Однак зазначене не впливає на фактичну належність цього майна [PERSON] , оскільки спадщина після смерті батька ним прийнята у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а не оформлення у встановленому законом порядку права власності на зазначене майно вказує лише на необхідність здійснення спадкування цієї частини майна матір`ю [PERSON] у судовому порядку, оскільки правовстановлюючого документу на померлого [PERSON] оформлено не було; - 2/3 частини квартири належать на праві спільної сумісної власності позивачці та її померлому сину [PERSON] , і після смерті останнього позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки частка померлого у вказану майні не визначена, а відповідно до положень ст. 69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Тож нотаріус із зазначених підстав відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому права позивача на спадкове майно підлягають захисту в судовому порядку, що зумовлює необхідність визначення за померлим [PERSON] його частки у спільному сумісному майні з урахуванням принципу рівності часток у розмірі 1/3 частини квартири та визнання за позивачем права власності на визначену судом частку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Крім того, ураховуючи положення ст. 319 ЦК України, якою передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, підлягають до задоволення й вимоги позивача про визначення за нею 1/3 частини квартири у спільному майні з урахуванням принципу рівності часток за для надання позивачу правомочностей для належної реєстрації права власності та ефективного використання своїх прав як власника майна у ситуації коли інші співвласники померли. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Зазначення про задоволення позову не стосується судових витрат позивача, оскільки за змістом ч. 5 ст. 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову стосується саме позовних вимог, а питання розподілу судових витрат є окремим питанням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вважає відсутніми правові підстави для покладення на відповідача витрат з надання правової допомоги та сплати судового збору, що здійснені позивачем, оскільки при вирішенні в судовому порядку питання права власності на спадкове майно за позивачем, відповідачем виступає Київська міська рада не тому, що такою порушуються права позивача, а тому, що такий державний орган виступає від імені держави і у разі відсутності спадкоємців або не прийняття спадщини вказаний державний орган виступає стороною в таких правовідносинах від імені держави, яка в свою чергу дає можливість до захисту приватного права без явного порушення такого кимось. Суд зважає на те, що Київську міську раду не можна вважати відповідальною за те, що у позивача відсутні належно оформленні правовстановлюючі документи на майно яке підлягає ним до спадкування та за життя спадкодавця не було визначено його частки у спільному сумісному майні, що по суті і породжує даний спір. Отже, суд не вбачає правових підстав для стягнення будь-яких судових витрат з Київської міської ради, яка є державним органом та виступає від імені держави в спірних правовідносинах для можливості особи захистити свої майнові права. Київська міська рада, як відповідач у справі, не є винною у неможливості позивачем оформити свої права на спадкове майно в позасудовому порядку та будь-яких прав позивача не порушувала, а залучена до участі у справі, як державний орган, який в силу закону, виступає в даному випадку від імені держави, щоб лише надати можливість позивачці захистити її приватне право. На підставі викладеного,

Outcome: approved