Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

28.02.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним договір № 78 оренди земельної ділянки, зареєстрований Красноградським районним відділом Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 10.08.2004 року за № 67 та стягнути судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] в позові зазначив,що йому згідно Державного акту на праві приватної власності на землю І-ХР № 025545, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,03 гектарів, розташована на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області. Влітку 2010 року відповідач надав йому примірник договору № 78 про передачу вищевказаної земельної ділянки в оренду строком до 31.12.2029 року. Даний договір без його відома був зареєстрований Красноградським районним відділом Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 10.08.2004р. за №67. Вказаний договір оренди він вважає недійсним, оскільки його з відповідачем не укладав та не підписував. Доручення на укладення договору оренди від свого імені та на вчинення інших дій, пов'язаних з його виконанням, з іншими особами він не надавав. В зв'язку з зазначеним позивач просить суд визнати договір № 78 оренди земельної ділянки недійсним. Представник відповідача Кадун П.В. просив відмовити в задоволенні позову, подав письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідно до ст. 257, 261 ЦК України позивачем пропущено загальний строк позовної давності у три роки на протязі якого [PERSON] мав право звернутись до суду. Крім того, представник відповідача звертає увагу, на те, що позивач в своєму позові зазначає, що влітку 2010 року йому було надано примірник договору №78 оренди земельної ділянки про передачу вищевказаної земельної ділянки в оренду строком до 31.12.2019 року і він вважає вказаний договір недійсним, оскільки він його не підписував, при цьому будь-яких претензій з його боку з даного приводу до ПАОП «Промінь» не надходило і це не заважало йому на протязі семи років отримувати орендну плату згідно вказаного договору оренди, що свідчить про визнання умов договору з боку позивача. Також, 01.12.2016 року між позивачем [PERSON] та ПАОП «Промінь» укладено та підписано (добровільно) додаткову угоду до договору, в якому було збільшено розмір орендної плати та підтверджено всі основні умови до вищевказаного договору, в результаті чого 07.02.2017 року [PERSON] було отримано орендну плату в рахунок земельного паю за 2016-2017 роки, тобто на перед, що також підтверджує його погодження з умовами договору та визнання його позивачем. 30.03.2017 року представником позивача [PERSON] до суду надіслано пояснення на заперечення представника відповідача, в яких остання зазначила, що застосування загального строку позовної давності по даній справі є недоречним, оскільки за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом, що прямо вказано в п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». На посилання відповідача про те, що позивач отримував орендну плату згідно вказаного договору, а тому визнав умови договору, представник позивача надала наступні пояснення. Між позивачем та відповідачем було укладена усно угода про користування [PERSON] земельною ділянкою. Відповідач сплачував щороку грошові кошти, а позивач в свою чергу дозволяв користуватись своєю земельною ділянкою. Однак незважаючи на це, позивач не надавав згоду на укладення письмового договору, і тим більше не ставив у ньому свого підпису. Також, 20.04.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений ще один договір оренди земельної ділянки на ще одну земельну ділянку, яка належить позивачу на праві власності. Таким чином, коли відповідач надавав позивачу орендну плату, він ставив свій підпис у касових ордерах та вважав, що це сума сплачена за договором № 297 оренди земельної ділянки від 20.04.2006 року. Щодо укладення додаткової угоди до оспорюваного договору про збільшення орендної плати представник позивача вважає, що вона не має юридичної сили, оскільки не була зареєстрована у реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому не може виступати доказом по даній справі. Представник Відділу Держгеокадастру у Красноградському районі Харківської області в судове засідання не з'явися, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в законному порядку. Вислухавши представників сторін, позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю від 11.12.2002 № 342 року вбачається, що позивачу [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 6,03 гектарів, кадастровий номер № [NUMBER] (а.с. 16). Із договору оренди земельної ділянки № 78 зареєстрованого Красноградським районним відділом Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 10.08.2004 року за № 67 витікає, що договір укладено між [PERSON], як орендодавцем та ПАОП «Промінь», як орендарем (а.с. 13,16). Відповідно до ст.16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. За приписами ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210 , ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону є укладеним з моменту його державної реєстрації. З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 5624/8395 від 25.05.2017 року витікає, що підписи від імені [PERSON] в Договорі № 78 оренди земельної ділянки (примірник № 1, 2), укладеному між [PERSON] та ПАОП «Промінь» розташований в рядку «Орендодавець» та в Акті передачі-прийому земельних ділянок згідно з договором оренди № 78 (примірник 1, 2) розташований в графі «Земельну ділянку передав» виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] (а.с. 76-80). Таким чином, судом встановлено, що підпис на спірному договорі оренди земельної ділянки позивачеві не належать, але державна реєстрація договору відбулась. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Положення ст. ст. 1212-1215 ЦК України підлягають застосуванню тільки у разі якщо стороною передчасно передано майно на виконання неукладеного договору. Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним, а отже - оспорюваним та може бути визнаний недійсним. Така правова позиція була висловлена у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-99 ц 13), а відповідно до ст.360.7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, позивач вищевказаний договір оренди землемельної ділянки не підписував і відповідно не було проявлено його вільного волевиявлення на укладення цього договору, а тому договір необхідно визнати недійсним. Що стосується, тверджень представника відповідача з яких витікає, що 01.12.2016 року між позивачем [PERSON] та ПАОП «Промінь» укладено та підписано (добровільно) додаткову угоду до договору, в якому було збільшено розмір орендної плати та підтверджено позивачем всі основні умови вищевказаного договору, суд не може прийняти їх до уваги з таких підстав. Відповідно до підпункту 3.1 пункту 22 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.11 р. №1141, у разі проведення державної реєстрації виникнення інших речових прав на нерухоме майно, відмінних від права власності (в тому числі оренди), державний реєстратор вносить до запису про інші речові права та суб'єкта цих прав відомості про розмір орендної плати. Отже, якщо внаслідок укладення додаткової угоди змінюється відомості, які підлягають внесенню до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, подавати таку додаткову угоду на реєстрацію необхідно. Таким чином, надана відповідачем додаткова угода до оспорюваного договору не має юридичної сили, оскільки не була зареєстрована у реєстрі речових прав на нерухоме майно. Щодо порушення строків позовної давності на які вказує представник відповідача в своїх запереченнях, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст.. 257, 261 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» витікає, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не порушено строк позовної давності, в зв'язку з чим він на законних підставах звернувся за захистом свого порушеного права, а тому договір оренди земельної ділянки № 78 необхідно визнати недійсним. Згідно положень ст. 88 ЦПК України, всі понесені позивачами судові витрати необхідно стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved