Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

26 червня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» з позовом до [PERSON], в якому просив суд ухвалити рішення на підставі якого, стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 45 008, 34 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 26.08.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 500, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Представник позивача зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та банком договір. Представник позивача вказує, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідач, у свою чергу, зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв'язку з чим і утворилася заборгованість, яка станом на 20.05.2018 року становить 45 008, 35 грн. Вказані обставини і вимусили представника позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою. 17 жовтня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволені його позовної заяви та застосувати наслідки спливу строку позовної давності. В обґрунтування відзиву відповідач посилається на те, що позивачем не було долучено до позову жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність боргу у відповідача та того, що відповідач отримував якусь картку або йому був відкритий рахунок. Долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості не містить у собі даних щодо строку дії картки та не враховує строк позовної давності, який було порушено позивачем при зверненні до суду з позовом. На думку відповідача умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки вони не були підписані відповідачем по справі. Окрім того, одночасне застосування пені та штрафу суперечить діючим нормам законодавства. 29 жовтня 2018 рокувід АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив, в якій вони зазначають, що заява про заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між [PERSON] та банком договір. Відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. На думку представника позивача, виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі, оскільки з них вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття їх через банкомати та частково сплачував заборгованість. Щодо посилання відповідача на строк позовної давності, то картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Так, на думку представника позивача, кредитний договір є чинним, а заперечення відповідача нічим не обґрунтовані. Окрім того, представник позивача зазначає, що штраф і пеня є окремими видами неустойки. Штраф застосовується за порушення виконання зобов'язання, а пеня - за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. 28 листопада 2018 року від відповідача по справі надійшла до суду заява про сплив позовної давності в якій вона просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. 28 листопада 2018 року від відповідача по справі надійшли заперечення щодо відповіді на відзив, в яких вона зазначає, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги договором від 26.08.2008 року, якого суду не надав, але до відповіді надав анкету-заяву від 09.02.2015 року, проте за даними виписки за період з 01.08.2008 року по 29.10.2018 року, відсутні відомості, що відповідач користувалася карткою у період до та після 09.02.2015 року. За даними позивача, згідно виписки, нарахування ним відсотків та санкцій здійснено за отриманими коштами у період до 09.02.2015 року, що виключає обґрунтованість посилання позивача на анкету - заяву від 09.02.2015 року, ці умови не мають зворотної дії в часі. Водночас, відповідач повідомляв позивача, що у листопаді 2014 року гаманець із карткою та телефоном було вкрадено під час поїздки у трамваї, тож з того часу відповідач фізично не мала змоги користуватися карткою та телефоном, до якого її було підв'язано. Позивач надав до відповіді на відзив суперечливі докази, а саме лист від 29.10.2018 року № 20180622/0798 за підписом юрисконсульта [PERSON] про видачу відповідачу двох карток [NUMBER], [NUMBER], проте виписка за десятирічний період містить посилання на основну картку [NUMBER], яка за даними позивача відповідачу не видавалася. Відповідач не погоджується із сумами, зазначеними в розрахунку позивача, вважає його безпідставним, адже навіть позивачем у виписці вказаного кредитний ліміт 1 600, 00 грн., тоді як він просить стягнути з відповідача занадто велику суму, що в десятки разів перевищує кредитний ліміт та й нарахована поза межами спеціального та загального строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся, надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача - [PERSON], яка діє на підставі Ордеру Серії ХВ № 1783 000008 від 29.09.2018 року, в судовому засіданні проти задоволенні позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено, що на підставі Анкети-заяви [PERSON] від 26.08.2008 року відповідачу було відкрито рахунок, та надано кредит у розмірі 500, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 10) У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п. 1 ст.30 ЦК країни), яким підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних нормах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв'язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, Відповідач ознайомився та згодний з умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку www.privatbank.ua, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено що Відповідачу було надано для ознайомлення Умові та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в Заявці про приєднання. Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов'язуються виконувати умови, -викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Отже, враховуючи вищевикладене, заява про приєднання до Умов та Правил з умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого ступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг відповідачем висловлено в заяві не було. Окрім того, відповідач не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, надані позивачем викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним цих документів. Також, в матеріалах справи міститься «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була власноруч підписана відповідачем. (а.с. 11) Посилання відповідача на те, що Анкета - заява не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам, встановленим п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, суд знаходить необґрунтованими, оскільки цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи: постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи, тощо, створювані в результаті діяльності: - органів державної влади України, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності. Натомість ні Умови та правила надання банківських послуг, ні анкета-заява, ні розрахунок заборгованості не входить до переліку організаційно-розпорядчих документів, а тому положення ДСТУ 4163-2003 не поширюється на оформлення документів доданих до позовної заяви. Отже, враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що дійсно 26.08.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір про надання банківських послуг, який складається з заяви, «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку». Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», про що зазначено у п.п. 1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». Пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що датою укладання договору є дата відкриття рахунку, зазначена у розділу «Відмітки банку» заяви позичальника. Тобто, 26.08.2008 року відповідачу було відкрито рахунок, як вбачається з Анкети-заяви від 26.08.2008 року, та надано кредитну картку [NUMBER], про що свідчить підпис відповідача в Анкеті заяві від 26.08.2008 року. (а.с. 10) Відповідно до п. 3.2 Умов та правил надання банківських послуг, кредитний ліміт встановлюється на підставі наданих позичальником документів, за рішенням банку. 09.02.2015 року відповідач приєднався до нових Умов та прави надання Банківських послуг шляхом підписання відповідної анкети-заяви від 09.02.2015 року. (а.с. 103) Як вбачається з довідки АТ КБ «Приватбанк» від 29.10.2018 року № 20180622/0798, клієнт [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 26.08.2008 року, отримала картки [NUMBER], [NUMBER], остання з яких мала термін дії до 04.2016 року. (а.с. 88) В матеріалах справи міститься виписка з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів. (а.с. 76-84) Так, з вказаної виписки вбачається, що карткою [NUMBER] відповідач користувалася у період з 21.09.2012 року по 25.09.2015 року, карткою [NUMBER] у період з 04.10.2008 року по 29.10.2018 року, карткою [NUMBER] у період з 16.04.2012 по 15.05.2012 року. (а.с. 76-84) Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачувала заборгованість за договором. Із виписки вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам у справі. Згідно пункту 9.12 Умов і правил надання банківських послуг (в редакції до 09.02.2015 року), договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції до 09.02.2015 року), позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно пункту 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг (в редакції після 09.02.2015 року), договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції після 09.02.2015 року), позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», базова відсоткова ставка складає - 1, 9 % ( 22, 80 %) на місяць; розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, який є наступним за звітнім. (а.с. 11) В заяві - анкеті клієнта, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак, умовами говору визначено (п. 2.1.1.2.3.), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.2.4. УіП встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком. Додатково повідомляємо, що встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження. Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом ведення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через РОБ-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. При проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті. Тому належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка. Згідно п. 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, банк має право проводити зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін, проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримає повідомлення від клієнта щодо незгоди із змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Відповідно до п. 1.1.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобов'язаний в тому числі отримувати виписки про стан картрахунків та о проведених операціях по картрахункам. Відповідно до п. 1.1.3.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, ПАТ КБ «Приватбанк», за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком. Також, згідно п. 1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, при незгоді із змінами Правил та/або Тарифів, клієнт зобов'язаний звернутись в банк для розірвання даного договору та сплатити заборгованість, що виникла перед банком. Як встановлено під час розгляду справи банк інформував відповідача про зміну процентної ставки в тому числі шляхом надання виписок в терміналі самообслуговування та «Приват 24». Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду доказів звернення відповідача до банку з пропозицією щодо розірвання кредитного договору після інформування банком про зміну процентної ставки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що банком було дотримано погоджену сторонами кредитного договору процедуру зміни процентної ставки за кредитним договором. Відповідач посилалася на те, що у 2014 році в неї було викрадено картку, а тому будь-яких операцій із нею вона здійснювати не могла. Наявні в виписці та розрахунку данні щодо користування карткою не відповідають дійсності, оскільки не здійснювалися нею особисто. Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено визначення електронного платіжного засобу (п.1.14) - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. В п.27 дається визначення платіжній картці - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Частиною 16 ст. 14 встановлено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та / або використання електронного платіжного засобу або його реквізитів.? Відповідно до умов Договору клієнт зобов'язаний: - застосовувати заходи до запобігання втрати картки, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання (п. 1.1.2.10 УіП); - інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу, або отримання звістки про їх незаконне використання (п 1.1.2.11 УіП); У 3-х денний термін після усної заяви про втрату картки, ПІН-а надати письмову заяву в Банк (п. 1.1.2.12 УіП). Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на Картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи (п. 1.1.5.29 Договору). Відповідачем на підтвердження факту втрати картки у 2014 році не було надано жодних належних та допустимих доказів. Вона не зверталась а ні до банку, як то передбачено положеннями Договору, а ні до правоохоронних органів із заявою про крадіжку платіжної картки. Надана відповідачем Постанова про закриття кримінального провадження від 30.10.2015 року містить у собі лише відомості, щодо того, що відповідач зверталась до правоохоронних органів із заявою, в якій зазначалось, що в період часу з 11.08.2015 року по 2010 рік у відділенні «Приватбанк» невстановлена особа заволоділа грошима з кредитної картки, що належить [PERSON] (а.с. , 228, 229) Жодного посилання на те, що платіжна картка [PERSON] була викрадена у трамваї у 2014 році, вказана постанова не містить. Окрім того, стає незрозумілим, як у 2015 році невідома особа могла заволодіти грошима відповідача з кредитної картки, тоді як, як вона сама вказує, картка була нею втрачена у 2014 році. Враховуючи викладене, а також те, що відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що у 2014 році її платіжна картка була викрадена, а виписка по картковому рахунку свідчить, що карткою користувалися до вересня 2015 року, то суд приходить до висновку, що посилання відповідача на втрату картки, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Представник позивача вказує, що відповідач не виконує в повному обсязі зобов'язання за кредитним договором, а саме: не вносить грошові кошти для погашення заборгованості зі кредитом та відсотками у розміру та строки, передбачені Договором. Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Так, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було порушено зобов'язання стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого, станом на 20.05.2018 року відповідач має заборгованість у розмірі 45 008, 34 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 1516, 12 грн.; заборгованість за відсотками - 37 910, 87 грн.; заборгованість за пенею - 3 200, 00 грн.; штраф - 2 381, 35 грн. (а.с. 6-9) Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи не призначались. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Саме такі правові позиції містяться в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Отже, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача фіксованої частини та процентної складової штрафу, що зазначені у розрахунку, як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, тому задоволенню не підлягають, а з відповідача по справі підлягає стягненню лише пеня. Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 та пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідач просив суд застосувати строк позовної давності, так, розмір пені за останній рік становить 1 200, 00 грн., який і має бути стягнутий з відповідача. (а.с. 6-9) Щодо посилання відповідача на те, що строк позовної давності за вимогами позивача сплинув, то суд зазначає наступне. Згідно пункту 9.12 Умов і правил надання банківських послуг (в редакції до 09.02.2015 року), договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Згідно пункту 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг (в редакції після 09.02.2015 року), договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Заява позичальника про припинення дії договору в матеріалах справи відсутня, а тому відбулась його пролонгація із збереженням тих умов, на яких його було укладено, зокрема щодо умов про порядок пролонгації договору, які також залишаються чинними. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Зважаючи на той факт, що п. 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», що підписана відповідачем, не міститься домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності до 50 років, суд приходить до висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності, зважаючи на що підлягає застосуванню загальний строк позовної давності. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15. Відповідно до Умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. В постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року, Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що у випадку незалежного виконання позичальником зобов'язань перед кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж, який було здійснено [PERSON] в рахунок погашення заборгованості у розмірі 100, 00 грн. відбувся 25.09.2015 року. Отже, суд приходить до висновку, що при зверненні до суду з позовною заявою 26 червня 2018 року представником позивача не було порушено строки позовної давності. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідком порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заяву АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.08.2008 року у розмірі 40 626, 99 грн., яка складається з: тіло кредиту - 1 516, 12 грн., нараховані відсотки за користування кредитом - 37 910, 87 грн., пеня - 1, 200 грн. Крім того, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь банку підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762, 00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial