Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

28 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2020 року по 21 лютого 2021 року у розмірі 35 238,15 грн. без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 1986 року він працював у Відкритому акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» (згодом - Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод») та обіймав посаду налагоджувальника верстатів та маніпуляторів з програмним керуванням відділу головного механіка. Відповідно до наказу 453к від 25.05.2020 року та на підставі його заяви, 25 травня 2020 року його було звільнено з посади. При цьому, відповідач у день його звільнення не здійснив розрахунок з ним, як і не повідомив його письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, в тому числі і про розмір компенсації за невикористану відпустку. На момент звільнення відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі більш ніж за рік - з березня 2019 року по травень 2020 року. На письмові вимоги позивача щодо суми заборгованості та її погашення відповідач не реагував, а тому він був змушений у липні 2020 року звернутися до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року по справі № 204/4566/20 було задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 98 120,66 грн. та 6 000,00 грн. - витрати на правову допомогу, а разом 104 120,66 грн. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди до відповідача під час розгляду справи № 204/4566/20 позивач не заявляв. 22 лютого 2021 року в результаті примусового виконання Чечелівським ВДВС міста Дніпра ГТУ юстиції у Дніпропетровській області (ВП 64062998) рішення Красногвардійського районного суду по справі № 204/4566/20 від 02 листопада 2020 року та на підставі виконавчого листа від 21 грудня 2020 року по ній, відповідач розрахувався з ним у сумі 104 120,66 грн. Оскільки позивача звільнено у травні 2020 року, а згідно інформації, наведеній у довідці Пенсійного фонду ОК-5, нарахування за березень та квітень 2020 року відсутні, тому позивач взяв до уваги заробітну плату (нарахування) за два місяці, які їм передують, тобто за січень та лютий 2020 року. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 25 травня 2020 року) до моменту, коли відповідач розрахувався з позивачем (22 лютого 2021 року), складає 35 238,15 грн. без врахування НДФЛ та ВЗ. Крім того, позивач не отримував заробітну плату майже 2 роки (з березня 2019 року по лютий 2021 року). Саме через затримку по виплаті заробітної плати він змушений був звільнитися. У зв`язку зі значною затримкою заробітної плати він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, був змушений економити на харчах, одязі. Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Відповідач, ігноруючи його звернення та заяви, не надав жодної відповіді, в тому числі і довідок про суми заборгованості по заробітній платі, по невикористаній відпустці, тому йому довелося самостійно відшукувати докази такої заборгованості. Вважає, що незаконними діями керівництва Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» йому було нанесено моральну шкоду, яку він оцінює у 10 000,00 грн. Також, він поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача - Кошовий В.К. не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 08 липня 1986 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією його трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 7-9). У позовній заяві позивачем зазначено, що з березня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» перестало виплачувати позивачу нараховану йому заробітну плату. 25 травня 2020 року на підставі наказу № 453к від 25 травня 2021 року [PERSON] було звільнено з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, що також підтверджується копією його трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 7-9). Оскільки Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» при звільненні так і не виплатило [PERSON] нараховану йому заробітну плату, у липні 2020 року останній звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року по справі № 204/4566/20 було задоволено позовну заяву [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 98 120,66 грн., 6 000,00 грн. - витрат на правову допомогу, а разом 104 120,66 грн. (а.с. 10-12). Вказане рішення суду набрало законної сили 11 грудня 2020 року. З вищевказаного рішення суду від 02 листопада 2020 року вбачається, що під час розгляду справи № 204/4566/20 [PERSON] не заявляв позовні вимоги про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року по справі № 204/4566/20 було виконано Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» та 22 лютого 2021 року на рахунок [PERSON] було перераховано 104 120,66 грн., що підтверджується Випискою АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку [PERSON] (а.с. 20). Звертаючись у квітні 2021 року до суду з даним позовом [PERSON] просив, серед іншого, стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2020 року по 21 лютого 2021 року у розмірі 35 238,15 грн. без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). За клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2021 року, серед іншого, судом було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] . Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 19 липня 2021 року. Вказану ухвалу Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало 06 липня 2021 року, однак станом на момент розгляду справи судом, тобто станом на 03 серпня 2021 року, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] обчислюється судом виходячи з інформації про заробітну плату з Пенсійного фонду України про страхування застрахованої особи (довідка форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу) (а.с. 13-15). Згідно з пунктом 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вже було зазначено вище, позивач був звільнений з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» 25 травня 2020 року, однак інформація про нарахування позивачу відповідачем заробітної плати за березень, квітень та травень 2020 року у довідці Пенсійного фонду України форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» відсутня, а тому в даному випадку середня заробітна плата обчислюється судом виходячи з виплат за січень та лютий 2020 року. Середньоденна заробітна плата позивача становить: січень 2020 року - 4 723,00 грн., лютий 2020 року - 4 723,00 грн., що разом складає (4 723,00 грн. + 4 723,00 грн. = 9 446,00 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21 + 20 = 41 день) = 230,39 грн. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 26 травня 2020 року і по 21 лютого 2021 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог, а також у зв`язку з тим, що заборгованість по заробітній платі на рахунок позивача була перерахована лише 22 лютого 2021 року. Кількість робочих днів за період з 26 травня 2020 року по 21 лютого 2021 року складає 187 днів, а саме: травень 2020 року - 4 дні, червень 2020 року - 20 днів, липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 20 днів, вересень 2020 року - 22 дні, жовтень 2020 року - 21 день, листопад 2020 року - 21 день, грудень 2020 року - 22 дні, січень 2021 року - 19 днів, лютий 2021 року - 15 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 26 травня 2020 року по 21 лютого 2021 року включно складає 43 082,93 грн. При цьому, згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Крім того, згідно з положеннями п. 16.1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. Отже, суд приходить до переконливого висновку, що за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів (всього 19,5% від нарахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 082,93 грн., що дорівнює 8 401,17 грн.), з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2020 року по 21 лютого 2021 року включно у розмірі 34 681,76 грн. (43 082,93 грн. - 8 401,17 грн. = 34 681,76 грн.), а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. Судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський агрегатний завод» було порушено право позивача [PERSON] на своєчасне отримання заробітної плати. У рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року по справі № 204/4566/20 зазначено, що відповідач не виплачував позивачу заробітну плату з березня 2019 року. При цьому, заборгованість по заробітній платі була перерахована відповідачем позивачу лише 22 лютого 2021 року в порядку примусового виконання рішення суду. Отже, відповідач майже два роки не виплачував позивачу в повному обсязі заробітну плату. Як наголошує позивач, звільнитися з підприємства відповідача він був вимушений саме через тривалу невиплату заробітної плати. Отже, суд вважає, що позивач [PERSON] як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у порушенні його права на своєчасне отримання заробітної плати, що призвело до порушення права на працю, та як наслідок до моральних страждань. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивач як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дії якого було завдано моральну шкоду позивачу. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з березня 2019 року та була погашена відповідачем лише 22 лютого 2021 року. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Кошовий В`ячеслав Костянтинович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 002407, видане на підставі рішення Ради адвокатів Запорізької області від 22 жовтня 2019 року № 21 (а.с. 25)), що підтверджується ордером серії АЕ № 1026452 від 30 червня 2020 року (а.с. 26), а також договором про надання правової (правничої) допомоги, укладеним 24 червня 2020 року між [PERSON] та Адвокатським бюро «Кошовий В.К.» (а.с. 21-22). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. У додатковій угоді № Ѕ від 22 квітня 2021 року до договору про надання правової (правничої) допомоги від 24 червня 2020 року, укладеній між [PERSON] та Адвокатським бюро «Кошовий В.К.» сторони договору узгодили, що вартість наданих юридичних послуг (наданої правничої допомоги) за цією угодою складає 5 000,00 грн. та сплачується клієнтом в порядку, визначеному договором (а.с. 23). 13 липня 2021 року Адвокатським бюро «Кошовий В.К.» в особі керуючого бюро - адвоката Кошового В`ячеслава Костянтиновича та [PERSON] було підписано Звіт про надані послуги, надану правничу допомогу (а.с. 43), а також підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг, наданої правничої допомоги) (а.с. 42), в якому зазначено, що вартість наданих послуг за угодою складає 5 000,00 грн. без ПДВ. 13 липня 2021 року [PERSON] сплатив Адвокатському бюро «Кошовий В.К.» 5 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2193483473.1 від 13 липня 2021 року (а.с. 44). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, за які позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. (у мінімальному розмірі для позовних вимог майнового характеру), задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial