Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

28.07.2021\~року\~ [PERSON] звернувся\~в\~суд\~із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи свою заяву тим, що в період з 10.11.2014 року по 11.04.2018 року він проходив службу добровольцем у складі 5-го окремого батальйону Української добровольчої армії. Під час виконання бойового завдання в смт Мар`янка на посту №2 поблизу смт Олександрівка, що знаходиться біля міста Донецьк, під час масового мінометного обстрілу 16.09.2017 року отримав акубаротравму. 17.09.2017 року [PERSON] відвезли на постійне місце дислокації, а 18.09.2017 року після погіршення його стану здоров`я був доправлений медичною службою 5-го окремого батальйону на лікування до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова», де в період з 18.09.2017 року по 22.09.2017 року проходив стаціонарне лікування з діагнозом «акубаротравма». Поранення він отримав внаслідок збройного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України. Внаслідок перенесеної у 2017 році акубаротравми, з 03.03.2021 року по 12.03.2021 року заявник проходив лікування у Комунальному підприємстві «Волинська обласна психіатрична лікарня м Луцька Волинської обласної ради». Відповідно до рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 28.03.2017 року встановлено факт участі [PERSON] в бойових діях під час проведення антитерористичної операції в Донецькій області та 29.03.2021 року видано посвідчення учасника бойових дій. Просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що поранення 16 вересня 2017 року в складі 5-го окремого батальйону Української добровольчої армії в статусі (якості) добровольця в ході бойових дій поблизу блокпосту №2 в смт Мар`янка Донецької області при виконання обов`язків військової служби, отримане внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 29.07.2021 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] , відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку окремого провадження. Cудове засідання призначено на 01.09.2021 року, в якому оголошено перерву до 28.09.2021 року. Заявник і його представник у судовому засіданні підтримали вимоги з підстав, зазначених у заяві, і додатково суду пояснили, що встановлення такого юридичного факту заявнику необхідно для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03.07.1954 року та визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим виникненням права на отримання допомоги від гуманітарних організацій. Крім того, зазначили, що встановлення такого факту в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду не передбачено, а тому просили задовольнити заяву. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з`явився, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справу, що підтверджується роздруківкою про прочитання електронного листа (ас 28) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (ас 94). Пояснення на заяву представник заінтересованої особи не подав. Представник заінтересованої особи - Міністерства у справах ветеранів України 26.08.2021 року подав суду письмові пояснення, згідно яких Міністерство у справах ветеранів України не може виступати заінтересованою особою у даній справі та просить розглядати справу за відсутності їх представника (ас 57- 61,62,63-65). Представник заінтересованої особи - Антитерористичний центр при Службі Безпеки України 18.08.2021 року подав суду письмові пояснення, в яких зазначено, що встановлення/не встановлення факту, що має юридичне значення, по вказаній справі не буде зачіпати права та законні інтереси АТЦ при СБУ (ас 53). Представник заінтересованої особи - Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справу, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (ас 52, 93, 97). Пояснення на заяву представник заінтересованої особи не подав. Суд, заслухавши думку учасників справи, ухвалив судове засідання проводити у відсутності представників заінтересованих осіб, на підставі частини 1 статті 223, пункту 1 частини 3 статті 23, частин 3, 4 статті 294 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд встановив наступне. Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] , виданого 13.10.2004 року Рожищенським РВ УМВС України у Волинській області, заявник народився [INFO] в місті Луцьк Волинської області (ас 5-6). У судовому засіданні встановлено, що заявник з 10.11.2014 року по 11.04.2018 року проходив службу в складі 5-го окремого батальйону Української добровольчої армії і брав активну участь в бойових діях в зоні проведення АТО, у т.ч. в складі батальйону, позиції якого були розташовані в смт Мар`янка Мар`їнського району Донецької області, та йому надано статус учасника бойових дій. Дані обставини підтверджуються поясненнями заявника та його представника, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , посвідченням учасника бойовихх дій від 29.03.2021 року (ас 8), Рішенням міжвідомчої комісії №3/111/4/3 від 25.03.2021 року (ас 9), Довідкою військово-цивільної адміністрації міста Красногорівка Мар`їнського району Донецької області №3932 від 20.09.2017 року (ас 10), Довідкою 5-го окремого батальйону Української добровольчої армії №433 від 10.04.2018 року (ас 11), рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 28.03.2017 року (ас 12). У судовому засіданні встановлено, що під час виконання бойового завдання в смт Мар`янка на посту №2 поблизу смт Олександрівка, що знаходиться біля міста Донецьк, під час масового мінометного обстрілу 16.09.2017 року заявник отримав акубаротравму. 17.09.2017 року [PERSON] відвезли на постійне місце дислокації, а 18.09.2017 року після погіршення стану здоров`я заявник був доправлений медичною службою 5-го окремого батальйону на лікування до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова», де в період з 18.09.2017 року по 22.09.2017 року проходив стаціонарне лікування з діагнозом «акубаротравма». Дані обставини підтверджуються поясненнями заявника та його представника, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , Довідкою КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» №438 від 22.09.2017 року (ас 14), Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 6581 від 22.09.2017 року (ас 15). Згідно з Класифікатором втрат особового складу Збройних Сил України, затвердженим начальником Генерального штабу Головнокомандувачем Збройних Сил України від 24 жовтня 2019 року,\~категорія санітарні втрати відноситься до\~ бойових втрат особового складу. До санітарних втрат, зокрема, відносяться втрати особового складу внаслідок поранень, бойового стресу, бойових ушкоджень (травмувань), впливу негативних факторів від зброї, яку застосував противник, у тому числі\~ушкодження вуха внаслідок контузії, акубаротравми. Відповідно до Військового стандарту 01.305.003 (Видання 1, медичне забезпечення) Класифікація бойових уражень, небойових травм та захворювань у Збройних Силах України та Тимчасової інструкції з кодифікації бойових уражень, небойових травм та захворювань у Збройних Силах України,\~ушкодження вуха внаслідок контузії, акубаротравма відносяться до коду 1130\~(бойові ураження). Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що факт поранення заявника 16.09.2017 року при виконанні\~обов`язку\~військової служби\~\~в складі\~5-го\~окремого батальйону\~Української добровольчої\~армії в\~статусі (якості)\~добровольця в\~ході бойових\~дій поблизу\~блокпосту №2\~в смт\~Мар`янка Донецької\~області, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження належними та допустимими доказами. Разом з тим, [PERSON] , звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав поранення при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, акцентував увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено. Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Зокрема, суд вважає за необхідне зазначити, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів частини 2\~статті 82 ЦПК України. Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Верховною Радою України, з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації, прийнято\~Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року. Цей закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. З метою правової протидії агресору, Верховною Радою України також прийнятий\~Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 року, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. Незаконно анексувавши Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію у відношенні до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року. 23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар НАТО А.Ф. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України». Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018\~року\~визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Частиною 4\~статті 2\~цього Закону визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (стаття 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року). Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято\~постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року. Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Враховуючи вищенаведене у сукупності та встановлені у судовому засіданні обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його поранення 16.09.2017 року поблизу блокпосту №2 в смт Мар`янка Донецької області при виконанні обов`язків війської служби, сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. При розгляді цієї справи судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц та в інших\~постановах\~цього суду в справах №752/6366/16-ц, №428/8076/16-ц, №428/1397/16-ц, №243/7029/17, №417/3852/17, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно - наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту. Відповідно до статті 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини 2\~статті 315 ЦПК України\~в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). Встановлення юридичного факту поранення заявника 16.09.2017 року поблизу блокпосту №2 в смт Мар`янка Донецької області при виконанні обов`язків війської служби, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки, а саме: набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15\~преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У частині 4\~статті 79\~Закону України «Про міжнародне приватне право»\~наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частини 1 та частини 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц,№363/2981/16-ц, тощо. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту поранення заявника при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню, так як встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

Outcome: approved