Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

27.01.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги якого було уточнено, та відповідно просив суд надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Туреччина та/або Єгипту на період з 01 вересня 2020 року по 01 вересня 2021 року та на зворотній в`їзд в Україну неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу матері [PERSON] (а.с.2-5, 32,33). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 03.02.2007 р. знаходився з відповідачем по справі у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.08.2013 р. було розірвано. Від даного шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що він з моменту народження дитини і до сьогодні займається її вихованням і забезпеченням, оскільки мати дитини [PERSON] участі у житті дитини та не приймала та не приймає. Вказує, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.03.2016 р. визначено місце проживання [PERSON] разом з батьком, позивачем у справі, за адресою: [ADDRESS] . Також зазначив, що відповідач вийшла вдруге заміж, та по сьогоднішній день ні разу до дитини не з`являлася, не спілкувалася в будь-який спосіб, матеріально не допомагала, а також не цікавилася життям дитини. Позивач вказує, що має бажання і можливість вивозити свою доньку за межі України для оздоровлення та відпочинку за власні кошти. Разом з тим, відсутність [PERSON] в житті доньки [PERSON] ускладнює реалізацію прав останньої на відпочинок та оздоровлення за межами України. Ухвалою від 03 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду( а.с.21). У судовому засіданні позивач [PERSON] обставини викладені у позові підтвердив та підтримав позовні вимоги, які просив задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином- за адресою зареєстрованого місця проживання, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Представник третьої особи, служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації, у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Проте, до суду надійшов лист, за підписом начальника служби Л.Корніяки( а.с.45), у якому просили суд проводити розгляд справи без присутності представника служби, при розгляді повністю покладаються на думку суду та просять прийняти рішення на підставі наявних у справі матеріалів та врахувати права та інтереси малолітньої дитини. Відповідно до вимог ст. ст. 223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач не заперечує. Суд, заслухавши позивача, дослідивши заяву, матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно ч 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 03.02.2007р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.08.2013 р. було розірвано (а.с.7). Від шлюбу мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2016 року у справі № 359/8916/15-ц первісний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа-служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з її батьком [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] . У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа -служба у справах дітей Голосіївської в м. Києві районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, про зобов`язання не перешкоджати у вихованні та спілкуванні з нею, про встановлення способу участі у вихованні дитини -відмовлено (а.с. 8-13). Відповідно до довідки Ревненської сільради Бориспільського району Київської області від 20.01.2020 за №02-32-08, неповнолітня [PERSON] , [INFO], проживає разом з батьком [PERSON] , [INFO]., за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на його утриманні (а.с.14). Та обставина, що неповнолітня дитина сторін знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з ним, відповідачем не оспорюється. Згідно з вимогами ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.І, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Судом також встановлено, що позивач, турбуючись про виховання та утримання дитини, має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини. Разом з тим, у добровільному порядку позивач позбавлений можливості отримати згоду на такий виїзд дитини за кордон від її матері, оскільки відповідач жодних відносин ні з донькою, ні з позивачем не підтримує. Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Принципами п.п. 2, 4 Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації об`єднаних націй 20.11.1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно п. 1 ст. 18, п. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування,

Outcome: partial