Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

27.07.2020 року позивач [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь, заборгованість за договором позики від 27.05.2019 року в розмірі 51285,00 грн., 3,2% від суми позики за весь час прострочення виконання зобов`язань у розмірі 21334,56 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. В обґрунтування вимог позову, позивач зазначає, що 27.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 51285,00 грн., що еквівалентно 1950 доларів США. Відповідач зобов`язалася повернути борг до 27.05.2020 року за місцем виконання договору, а саме за адресою: [ADDRESS] . Факт отримання грошових коштів, як зазначає позивач, підтверджено власноручно написаною розпискою в момент передачі їй грошової позики. Також п.п.1.2 п.1 договору вказано, що відповідач зобов`язаний сплатити 3,2% від суми позики. В момент приходу визначеної дати, борг, а також суму відсотків відповідачем не було повернуто. Станом на 16.07.2020 року борг відповідачем не погашено. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 05.08.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.22). 14.09.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому вона зазначає, що жодного договору позики з позивачем не укладала і розписок про отримання коштів не складала. [PERSON] не знайома з позивачем, ніякого зв`язку з містом Енергодар, що зазначене у договорі позики як місце його укладення, у неї немає. Де позивач взяв її персональні дані, їй невідомо. Підписи, які стоять у вказаних документах, навіть не схожі на її. Крім того відповідач вказує, що до неї пред`явлено загалом п`ять таких ідентичних позовів від різних осіб з якими вона незнайома та які перебувають на розгляді в інших судах України (а.с.27-102). Ухвалою суду від 06.10.2020 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.115). В судове засідання для розгляду справи по суті, позивач не з`явився, неодноразово викликався до суду шляхом надіслання повісток про виклик за адресою її проживання, зазначеною у позовній заяві, подав до суду клопотання про розгляд справи без її участі на підставі наявних у матеріалах справи доказів (а.с. 25,120,126). В судове засідання для розгляду справи по суті, відповідач не з`явився, про слухання справи був повідомлений належним чином (а.с. 108,119,129). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін по справі, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а відповідач, як на підставу заперечень на позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги посвідченою ним копією договору позики від 27.05.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] отримала від позивача грошові кошти у сумі 51285,00 грн., при цьому відповідач зобов`язалася сплатити позивачу 3,2% від суми позики кожного місяця та повернути основну суму боргу до 27.05.2020 року (а.с. 11-13). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ч.1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ч.2 ст.1046 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження факту передачі грошових коштів відповідно до вказаного вище договору, позивач надав суду посвідчену ним копію розписки від 27.05.2019 року, складеної від імені [PERSON] про отримання нею грошових коштів від позивача у сумі 51285,00 грн. (а.с.14). Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Згідно ч.1ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до частини другої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Як зазначалось вище, позивачем було надано до матеріалів справи не оригінал договору позики, а його ксерокопію, яка має посвідчення її вірності оригіналу, проведеного безпосередньо позивачем, який, на думку суду, є заінтересованою особою у наслідках розгляду справи (а.с.11-13). Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно положень ст.ст.78, 79 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем ту обставину, що договір позики підписаний відповідачем і розписка написана нею, не доведено. Крім того, у відзиві на позовну заяву, відповідач надала копії звернень різних осіб з позовами до неї по всій території України, причому ці звернення є однотипними (а.с.35-102). Згідно висновків ЄСПЛ викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»). За зазначеного вище, у сукупності з дослідженими у справі матеріалами, судом не встановлено наявності достатніх, вагомих та беззаперечних доказів, які б у своїй сукупності «поза розумнім сумнівом» доводили обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача та підстав звільнення відповідача від доказування (ст.82 ЦПК України), а припущення відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, судом до уваги не беруться. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат з правничої допомоги, про які просить позивач (а.с.6), суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем на обґрунтування вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., суду не надано жодного доказу, щодо понесених витрат з правничої допомоги у цій цивільній справи. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат з правничої допомоги. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, судові витрати з відповідача на користь позивача у вигляді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 840,80 грн. - розподілу не підлягають. Зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів, що підтверджували б як наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за договором позики, так і сам факт укладення вказаного договору позики, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed