Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

27.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право на ? частину квартири [ADDRESS]. Як на підставу позову посилається на те, що з 31.10.1992 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який 28.07.2016 року на підставі рішення суду було розірвано. За час шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти нею та відповідачем набуто на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2000 року майно - трикімнатна житлова квартира [ADDRESS] вартість якої становила 17 тис. грн. Право власності оформлене відповідача. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї, в квартирі зареєстровано троє членів сім'ї: вона - [PERSON], відповідач [PERSON], та спільна дитина - [PERSON] Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Оскільки спірну квартиру було придбано нею та відповідачем 07.02.2000 року в період шлюбу, то відповідно до ст. 22 КпШС України, вказана квартира є спільною сумісною власністю. В силу ч. 1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В ст. 70 СК України також зазначено, що при поділі майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Ухвалою суду від 01.08.2017 позовну заяву залишено без руху у зв'язку з недоплатою судового збору у розмірі 3360 грн.; позивачем вказані недоліки усунуто. Ухвалою суду від 04.08.2017 відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 07.11.2017 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 02.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позов відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що підставою для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя позивач вказує лише факт придбання її у шлюбі, що є недостатньою правовою підставою для поділу майна подружжя в порядку ст. 69, 70 СК України. При цьому, суд повинен встановити також той факт, що джерелом набуття спільного майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто виникнення права спільної сумісної власності на майно, факт набуття якого мав місце в період шлюбу, не є безумовним та не презюмується, а доводиться в суді. Він розпочав свою трудову діяльність 06.12.1983 року, про що є відповідний запис у трудовій книжці. Окрім своєї трудової діяльності він також підзаробляв у вільний від основної роботи час, він вів активну трудову діяльність. Його плідна праця дозволила заробити грошові кошти для поліпшення житлових умов сім'ї та покупки спірної квартири 07.02.2000 р. за 17000 грн. Розрахунок здійснювався ним особисто, будь-яких відомостей про надання грошових коштів позивачем на придбання спірного майна договір не містить. Право власності на дану квартиру було зареєстровано 14.02.2000 р. в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за ним на праві приватної власності. Отже придбання спірної квартири здійснювалось ним за грошові кошти, які ним були накопичені в результаті його особистої трудової діяльності та плідної праці. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. А сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Також позивачем було занижено вартість при зверненні до суду з метою уникнення сплати судового збору у відповідних розмірах. У відповіді на відзив представником позивача зазначено, що відповідач посилається на те, що придбання спільної квартири здійснювалося ним за грошові кошти, які ним були накопичені в результаті особистої трудової діяльності та плідної праці. Проте,таке твердження відповідача не підтверджує, що квартира була придбана лише за його кошти. Позивач, починаючи з 1990 року і до сьогодні здійснювала трудову діяльність та плідно працювала, про що свідчать відповідні відмітки у копії Трудової книжки. Тобто, позивач та відповідач, будучи у шлюбі за рахунок коштів, що отримували від трудової діяльності придбали спірне майно. При цьому, оскільки на час придбання квартири (2002 рік) діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, то слід зазначити, що статтею 24 КпШС визначено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Тобто чинним на той час законодавством не передбачено, що якщо майно придбане за власні кошти одного з подружжя, то воно є особистою власністю одного з подружжя. З приводу зазначенні в позові вартості квартири при зверненні до суду зазначила, що ухвалою суду В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення, зазначивши доводи, які вказані в позові та у відповіді на відзив. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у позові, надала пояснення, зазначивши доводи, які вказані у відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з копією свідоцтва про одруження, 31.10.1992 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.02.2000 року, відповідач [PERSON] купив трьох кімнатну квартиру житловою площею 40,7 кв.м., загальною площею 71,1 кв.м., корисною площею 66,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Згідно з п. 2 договору продаж квартири вчинено за 17000 грн. Відповідно до довідки Міжрегіонального бюро технічної інвентаризації від 04.07.2016 року, а також відповідної відмітки на зворотній стороні договору купівлі-продажу від 07.02.2000 р., спірна квартира оформлена на відповідача [PERSON] на праві приватної власності. Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку, виданої 10.06.2016 року, в квартирі зареєстровано троє членів сім'ї: з 29.03.2000 року - [PERSON], з 04.06.2003 року - [PERSON], та спільна дитина - [PERSON] (з 21.07.2010 року). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28.07.2016 року (справа №640/5658/16-ц) шлюб, зареєстрований 31.10.1992 року, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділ спірної квартири, придбаної 07.02.2000 року. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Враховуючи, що спірне майно - квартиру набуто 07.02.2000 року, то для вирішення питання щодо моменту виникнення права власності подружжя на спірну квартиру, повинні застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС). Згідно зі ст. 22 КпШС (чинного на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. За змістом вказаних норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. Відповідач посилається на те, що придбання спірної квартири здійснювалось ним за грошові кошти, які ним були накопичені в результаті його особистої трудової діяльності та плідної праці. Як вбачається з трудової книжки, відповідач з грудня 1983 року по серпень 1984 р. був командиром роти; з листопада 1984 р. по листопад 1986 р. служив в армії; з квітня 1987 р. по жовтень 1993 р. працював на посаді лаборанта та старшого лаборанта в «ХПІ»; з жовтня 1993 р. по грудень 1997 р. працював на посаді заступника директора Фірми «Вітязь»; з жовтня 1999 р. по березень 2002 року працював на посаді кінолога ЖБК «Уран». Згідно з трудовою книжки позивачки, остання працювала: з вересня 1990 р. по лютий 1992 р. на посаді лаборанта кафедри електротехнічних машин; в лютому 1992 р. на посаді інформатора учбово-методичного відділу ТОВ НВКО «Кріс»; з березня 1992 р. по грудень 1998 р. на посаді секретаря ПП «Інститут кадрів управління»; з січня 1999 р. по квітень 2000 р. на посаді секретаря ПП «Інститут підготовки кадрів управління та економіки»; з червня 2000 р по. січень 2004 р. на посаді техніка в ТОВ «Спецмагнитпроект». Отже, протягом вказаного часу та в період шлюбу позивачка також працювала, при цьому спірна квартира була придбана після майже 8-ми років спільного життя позивача та відповідача та перебування їх у шлюбі. Таким чином, позивачка підтвердила належними та допустимими доказами, що спірна квартира придбана в період шлюбу (після майже 8-ми років перебування у шлюбі) та за спільні кошти подружжя, обидна працювала протягом десяти років на момент придбання спірної квартири. При цьому, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо набуття спірної квартири за його особисті грошові кошти, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Будь-яких інших доказів, окрім трудової книжки, на підтвердження наявності у нього особистих грошових коштів, джерела отримання таких коштів, саме за які відповідач придбав би спірну квартиру, - ним не надано. Отже, відповідач не спростував закріплену в ст.ст. 22, 24 КпШС презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довів, що він придбав спірну квартиру лише за власні особисті кошти. Таким чином, встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Посилання відповідача на те, що в договорі купівлі-продажу спірної квартири від 07.02.2000 року та довідці БТІ, вказано, що спірна квартира зареєстрована за відповідачем на праві приватної власності, тому квартира не є спільною сумісною власністю, - суд відхиляє, оскільки сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім'я одного з подружжя (відповідача) не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Згідно зі ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). На підставі викладеного, враховуючи відсутність доводів сторін щодо відступлення від рівності часток подружжя, то спірна квартира належить сторонам у рівних частках, у зв'язку з цим в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за позивачкою підлягає визнання право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: approved