Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

28 грудня 2012 року прокурор, в інтересах держави, щодо дотримання законного порядку надання у власність землі, що також стосується інтересів ДП «Жовтневого держлісгоспу», звернувся до суду з позовом про визнання незаконними і скасування рішення органу місцевого самоврядування - Рішення № 32 XXVI сесії V від 11.02.2009 року Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області про надання дозволу [PERSON] на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з метою передачі у власність, та рішення цієї ж сільради XXIV сесії V скликання № 203 від 25.12.2008 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] і передачу у власність вказаної земельної ділянки, недійсним державний акт, на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 592949, скасування державної реєстрації та поверненні вказаної земельної ділянки. Свої позовні вимоги мотивував тим, що рішенням № 32 XXVI сесії V від 11.02.2009 року Довжицькою сільською радою відповідачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з метою передачі у власність, по вул. Зеленій в с. Довжик Золочівськього району Харківської області. На замовлення відповідача виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку. Рішенням № 203 XXIV сесії V скликання від 25.12.20 року Довжицькою сільською радою громадянці [PERSON] затверджено вказану «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земель ділянку» та передано у власність вищевказану ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою. На підставі даного рішення відповідач отримала спірний державний акт права власності на земельну ділянку. Зауважив, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, які перебувають у віданні Золочівського лісництва Жовтневого держлісгоспу, відтак оскаржувані рішення порушують законні права та інтереси держави, а відповідно до розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України та статей 39, 118 Земельного кодексу України відповідачу було неправомірно передано у власність земельну ділянку площею 0,2091 га. Сторони у судове засідання 28 грудня 2016 року не зявилися, окремо від кожного надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Прокурор та представник ДП Жовтневого держлісгоспу в минулих судових засіданнях та у заяві позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з наведених у позові мотивів. Представник відповідача у минулих судових засіданнях проти позову заперечував категорично, пояснив, що на теперішній час матеріали справи не містять доказів, що вказана спірна земельна ділянка була передана до земель лісового фонду, а наявні планово-картографічні документи самі по собі не свідчать про її передачу, так як, відсутній необхідний акт про передачу земель. Крім того, в ході розгляду представник відповідача зауважив, що відповідач є особою похилого віку, що звернулася в установленому законом порядку для отримання земельної ділянки, це є єдиною власністю відповідача, вимоги про позбавлення її власності не є співмірними. Представник Довжицької сільської ради Золочівського району Харківські області в минулих судових засіданнях усно та письмово позов не визнавав, пояснював, що оскаржуваними рішеннями сесії Довжицької сільської ради відповідачу була законно виділена земельна ділянка, яка знаходиться в межах села Довжик, що підтверджується результатами грошової оцінки земель Довжицької сільської ради, за якими вулиця Зелена знаходиться в межах села. На цій вулиці, де виділена та відведена земельна ділянка, проживали раніше і нині проживають і інші мешканці села. В даний час виготовляється план села, де вулиця Зелена входить до с. Довжик. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням XXI сесії V скликання № 130 від 24.07.2008 року Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області було надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки орієнтовно площею 0,16 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з метою передачі її у власність, розташовану по вул. Зеленій у с. Довжик Золочівського району Харківської області. Рішенням XXIV сесії V скликання № 203 від 25.12.2008 року Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку і [PERSON] було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,2091 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Зеленій у с. Довжик Золочівського району Харківської області, дозволено [PERSON] видачу державного акту на право власності на земельну ділянку. На підставі зазначеного рішення [PERSON] відповідно до п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України отримала у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд земельну ділянку площею 0,2091 га по вул. Зеленій у с. Довжик Золочівського району Харківської області, що підтверджується відповідним Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК№592949, якій також було присвоєно кадастровий номер 6322682501:03:000:0054. Згідно погосподарських книг радгоспу «Довжанський» з 1955-57 років частина вулиці Зеленої значиться у складі села Довжик. З наданого суду технічного звіту, визначення координат кутів зовнішньої межі земельної ділянки державного лісового фонду Золочівського лісництва ДП «Жовтневий лісгосп» Золочівського району Харківської області, вбачається, що спірна ділянка розташована в межах кварталу № 124, виділ 16 Золочівського лісництва державного лісового фонду Золочівського лісництва ДП «Жовтневий лісгосп» (а. с. 42-51). Згідно матеріалів лісовпорядкування Золочівського лісництва 1980 року, а саме за планово-картографічними матеріалами відображено, що в урочищі Берізки 124 квартал знаходяться лісові культури та садиби. Виділ 16, відповідного кварталу, складається з приватних садиб рекреаційна характеристика: відкриті простори без дерев. Квартал 124 адміністративно відноситься до Золочівського району Харківської області, місцевим органом влади є Довжицька сільська рада відповідного району. (а. с. 128-133). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №8606899 від 21 вересня 2016 року вбачається, що у власності [PERSON] відсутнє майно. З наданої суду копії пенсійного посвідчення серії ААА №046653 та медичної документації КЗОЗ «МКЛ №2» вбачається, що [PERSON] [INFO] є пенсіонером, її чоловік [PERSON] страждає на ряд тяжких хронічних захворювань в тому числі діабет, переніс часткову ампутацію правої ніжної кінцівки та пальця на правій нижній кінцівці. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він з дружиною вирішив отримати земельну ділянку для будівництва будинку, для чого дружина [PERSON] написала заяву до сільради у передбачений законом спосіб. Потім рада надала дозвіл на виготовлення документації, а згодом її затвердила та передала у власність ділянку. Зауважив, що вони з дружиною є людьми похилого віку, звернувшись за отриманням цієї ділянки вони навіть уявити не могли, що це може бути не законно, і що це землі лісництва, бо ця вулиця завжди існувала у с. Довжик, там жили люди, потім будинок покинули та їм виділили ділянку із рештками старого будинку. Згідно довідки Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області від 27 березня 2009 року на земельній ділянці площею 0,2091га, по вулиці Зеленій у с. Довжик раніше знаходився житловий будинок, який з часом розрушився, межі ділянки лишилися без змін. (а.с.199) Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснила, що вона та її родичі доводяться спадкоємцями колишніх власників житлового будинку, що знаходився на спірній земельній ділянці по вулиці Зеленій у с. Довжик, проте вказаний будинок був не цікавий її родині та вони його покинули, після того сільрада передала цю ділянку іншим людям. При вирішені спору суд виходив з того, що спірні правовідносини врегульовані наступними нормами. Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними субєктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення, закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств, або й у складі цих угідь, якщо площа ділянки більше, ніж 5 га. Пункт 5 розділу VIII Перехідних положень Лісового кодексу України, передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення, жодним чином, не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому, розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV\~ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Згідно з практикою ЄСПЛ (рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Відтак, судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,2091 га, по вулиці Зеленій у с. Довжик Золочівського району Харківської області, знаходиться в межах кварталу № 124, виділу 16 Золочівського лісництва державного лісового фонду Золочівського лісництва ДП «Жовтневий лісгосп», тобто перебуває у державній власності та відповідно до положень Пункт 5 розділу VIII Перехідних положень Лісового кодексу України відноситься до земель лісового фонду. [PERSON] звернулася до Довжицької сільської ради Золочівського району Харківської області із заявою про отримання земельної ділянки у власність, у спосіб визначений законом. В порушення вимог ст.ст. 56, 83, 84, 116, 118, 122 ЗК України, спірну земельну ділянку площею 0,2091 га, по вулиці Зеленій у с. Довжик Золочівського району Харківської області, в результаті двох оскаржуваних рішень, органом місцевого самоврядування передано відповідачу у власність. Водночас, судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що спірна земельна ділянка ніколи не була засаджена деревами, у складі інших земель вона передана лісгоспу як така, на якій розташовані приватні садиби, а сама ділянка завжди була вільна від лісових насаджень. В 1970 роках на ділянці вже був розташований житловий будинок, який згодом самозруйнувався. Відповідач [PERSON] є пенсіонером, яка не має іншого майна у власності, аніж виділена їй спірна земельна ділянка для будівництва житлового будинку. Суд доходить висновку, що [PERSON] як людина похилого віку, не мала можливості під час виділення їй спірної земельної ділянки оцінити виділену їй ділянку та встановити її приналежність до земель іншого цільового призначення. Відповідно, суд доходить висновку, що [PERSON] не могла самостійно усвідомити незаконність виділення їй земельної ділянки. [PERSON], звернувшись офіційно до державного органу розраховувала на реалізацію в передбаченому законом порядку її права на отримання у власність земельної ділянки. Відтак, судом, в ході розгляду справи, встановлюється порушення принципу сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу. Суд визнає, що таке втручання, фактично не переслідує «суспільного», «публічного» інтересу, так як спірна ділянка ніколи не використовувалася для лісових насаджень, будучи вільною через наявність житлового будинку. Під час розгляду справи позивачем не надано відомостей про планування засадження вказаної ділянки, тощо. Крім того такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) не є пропорційним визначеним цілям, так як для відповідача, яка є пенсіонером, що не має іншого майна, вказане втручання позбавлення її єдиного майна, носитиме індивідуальний і надмірний тягар. Також суд констатує порушення принципу пропорційності за умови, що для відповідача, яка у визначений законом спосіб бажала отримати земельну ділянку, реалізувавши своє конституційне право, при втручанні в її право на мирне володіння майном не ставилося питання надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed