Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

28 листопада 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася представник позивачів [PERSON] та [PERSON], від імені якої також діє законний представник [PERSON], - [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 27 листопада 2017 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2717 від 29 жовтня 2012 року (а.с.10,11) із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог представник вказує на ті обставини, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON] та значиться зареєстрованим у вказаній квартирі, однак починаючи з квітня 2005 року у вказаній квартирі не проживає, місце його фактичного проживання невідомо, що підтверджується відповідним актом. Крім цього, відповідач [PERSON] не сплачує комунальні послуги, та відповідно зазначені витрати несе позивач [PERSON], що значно погіршує її матеріальне становище. На підставі викладеного представник просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим усунути позивачам [PERSON] та [PERSON] від імені якої діє законний представник [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, квартирою [ADDRESS], шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Позивачі [PERSON] та [PERSON] при розгляді справи присутніми не були, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, кожна окремо надали до суду 19 березня 2018 року заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували (а.с.37, 38). Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивачів, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, взявши до уваги заяви позивачів, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло №Дз-564а від 21 вересня 2007 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Криворізької міської ради згідно з розпорядженням №Дз464 від 17 вересня 2007 року (а.с.4), та договору дарування 1/3 частини квартири від 14 квітня 2008 року (а.с.5), та що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.7) та значиться зареєстрованим у вказаній квартирі, що підтверджується повідомленням Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради (а.с.8), однак починаючи з квітня 2005 року у вказаній квартирі не проживає, місце його фактичного проживання невідомо, що підтверджується відповідним актом від 16 листопада 2017 року, складеним мешканцями будинку №2 по вул. Віталія Матусевича в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та посвідченого головою ОСББ «МУРАВЕЙНИК-2» (а.с.9). Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу позивачі не чинили. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і даною житловою квартирою не користується. Будучи зареєстрованим у зазначеній житловій квартирі відповідач не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно володіння та розпорядження, відповідно, будучи знятим з реєстрації з квартири, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація відповідача в житловій квартирі є порушенням прав на безперешкодне користування квартирою. Факти викладені в позовній заяві підтверджуються письмовими доказами, актом з місця проживання, іншими довідками. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником житлового приміщення, залишається зареєстрованим у ньому, однак тривалий час не проживає у квартирі, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю для позивачів, як власників квартири, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх. Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved