Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

27 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому зазначив, що на праві власності йому належить житловий будинок розташований по [ADDRESS]. У житловому будинку зареєстроване місце проживання відповідачки та її малолітнього сина [PERSON], які фактично з вересня 2015 року у будинку не проживають, місце їх знаходження невідоме. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідачів у будинку позбавляє його у повній мірі користуватися наданими йому правами, позивач просив суд визнати відповідачку та її малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим будинком розташованим по [ADDRESS] Позивач в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти заочного порядку розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності від них не надходило, тому суд визнає їх неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Оскільки позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідачі не з'явились в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи, а саме з копії витягу № 15891388 про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Березнегуватською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 12.09.2007 року убачається, що позивач є власником житлового будинку розташованого по [ADDRESS] (а.с.7). З довідки виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради № 3694 від 26.12.2016 року та копії будинкової книги для прописки громадян що проживають у будинку [ADDRESS] слідує, що у вказаному будинку також зареєстроване місце проживання відповідачки, її малолітнього сина та їх спільних малолітніх доньок (а.с.8-9,14). Однак з акту обстеження місця проживання від 26 грудня 2016 року убачається, що відповідачка, колишня дружина позивача та її малолітній син [PERSON] зареєстровані, але не проживають у будинку з вересня 2015 року ( а.с.15,19-20). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб . Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач та її малолітній син без поважних причин не проживають у будинку належному позивачу більше року, беручи до уваги те, що реєстрація у будинку місця проживання відповідача та її сина створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому нерухомим майном, суд доходить висновку про задоволення позову.

Outcome: approved