Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

27 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 25 квітня 2019 року між нею та відповідачем був укладений договір позики № б/н., відповідно до якого вона, [PERSON] надала відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 500,00 доларів США строком на 6 місяців, зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 2% щомісяця від суми боргу. Факт отримання [PERSON] суми позики підтверджується розпискою, підписаною власноруч відповідачем 25 квітня 2019 року. Відповідач сплатила відсотки за користування коштами за два місяці, але зобов`язання з виплати відсотків за 4 місяці та з повернення позики не виконала. Зазначена розписка надана позивачу відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, у відповідності зі ст. 526 ЦК України, з боку відповідача виникло зобов`язання, згідно якого останній зобов`язаний повернути позивачу одержані кошти в повному обсязі та сплати відсотки за користування позикою. Строк повернення суми позики згідно договору не пізніше шести місяців, тобто 25 жовтня 2019 року. Проте, до теперішнього часу, відповідачем борг за договором позики та відсотки за користування коштами так і не повернуто. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 526, 1046, 1047 ЦК України, позивач [PERSON] просила суд стягнути на її користь з [PERSON] заборгованість за договором позики від 25 квітня 2019 року в розмірі 17 682,80 грн., яка складається з: основного боргу в сумі 500,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.11.2019 року еквівалентно складає 12 000,00 грн.; відсотків за користування позикою за 4 місяці в сумі 120,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.11.2019 року еквівалентно складає 2 880,00 грн.; витрати на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн., а також судові витрати в сумі 802,80 грн. Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явився, згідно заяви представника остання просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, згідно опублікованого оголошення 30.06.2020 року на офіційному веб-порталі судової влади України про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином,причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавала. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 25 квітня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 25 квітня 2019 року, зміст якої вказує на отримання відповідачем в борг у позивача суми грошових коштів в розмірі 500,00 доларів США, строком на 6 місяців, зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 2% щомісяця від суми боргу. Розписка написана 25 квітня 2019 року власноручно та підписана [PERSON] . Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що строк повернення боргу за договором позики складає 6 (шість) місяців, тобто до 25 жовтня 2019 року. Також встановлено, що відповідач сплатила позивачу відсотки за користування коштами за два місяці (травень 2019 року та червень 2019 року), проте станом на день звернення позивача з відповідним позовом зобов`язання з виплати відсотків за 4 місяці (липень 2019 року-жовтень 2019 року) та з повернення позики не виконала. Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суд України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК ( 435-15 ) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Позивач в позові просила стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 620,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.11.2019 року (за 1 долар США 24,00 грн.) еквівалентно складає 14 880,00 грн., з яких: основний борг в сумі 500,00 доларів США, що еквівалентно складає 12 000,00 грн. та відсотки за користування позикою за 4 місяці в сумі120,00 доларів США, що еквівалентно складає2 880,00 грн. З огляду на те, що відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність заборгованості за договором позики, а тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики в розмірі 620,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 27 листопада 2019 року (за 1 долар США 24,100 грн.) еквівалентно складає14 880,00 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано докази понесених ним витрат на правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн., в тому числі квитанцію до прибуткового касового ордера № 17 від 26листопада 2019 року, а також договір про надання правової допомоги. В той же час, суд звертає увагу, що в порушення вимог ст. 137 ЦПК України між позивачем та його представником в договорі не обумовлена сума гонорару, що сплачена позивачем за прибутковим касовим ордером в розмірі 2 000,00 грн., крім того відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. У зв`язку з чим, згідно приписів ч. 3 ст. 137 ЦПК України, враховуючи складність справи та виконання адвокатом послуг, з урахуванням витраченого ним часу на здійснення певних робіт, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в цій частині, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 1 000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved