Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

28 жовтня 2013 року позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції і 3 % річних за період з 01 червня 2009 по 31 жовтня 2013 року в сумі 52609,05 грн., завдану їй внаслідок невиконання останнім умов договору позики від 01.04.2009 року, стягнути відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., а також понесені позивачем судові витрати у справі в сумі 627 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що 01 квітня 2009 року вона уклала з [PERSON] письмову угоду шляхом оформлення розписки, згідно з якою вона позичила відповідачу грошові кошти в сумі 39000 грн., які він зобов'язався повернути 01 червня 2009 року. 01 червня 2009 року [PERSON] борг не повернув, сплатив тільки 9000 грн., як проценти за користування позикою. Позивач неодноразово вимагала повернення грошових коштів, але відповідач, крім обіцянок повернути гроші, ніяких заходів для погашення заборгованості не здійснював. А в 2012 році почав уникати зустрічей з позивачем, після чого вона звернулася до Валківського райвідділу міліції із заявою щодо неправомірності дій відповідача. В ході проведення перевірки [PERSON] підтвердив про наявність боргу перед позивачем в сумі 39000 грн., які зобов'язався повернути гроші, але до цього часу борг не повернув, посилаючись на відсутність коштів, що змусило її звернутися до суду з позовною заявою. Оскільки на думку позивача, при укладенні угоди сторони обумовили розмір процентів, які повинен сплачувати відповідач, з урахуванням положень ст.625 ЦПК України вважає, що розмір процентів становить три проценти річних від простроченої суми, які встановлені законом, за весь час непогашення боргу, що за період з 01 червня 2009 року по 31 жовтня 2013 року становить 5467,80 грн. Крім того, [PERSON] зобов'язаний сплатити їй суму боргу з урахуванням індексу інфляції, яка за період з червня 2009 року по 31 жовтня 2013 року збільшилася на 8141,25 грн. Зазначає, що діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, так як через невиконання ним обов'язку повернути позику позивач втратила спокій, постійно нервує, втратила нормальні стосунки з оточуючими її людьми, почуває себе ошуканою і приниженою. Таке відношення з боку відповідача порушує спосіб життя позивача, як людини похилого віку. Позивачу доводиться прикладати зусилля для налагодження нормального способу життя, оскільки часто хворіє та вимушена витрачати додаткові кошти на лікування, а тому вважає, що відповідач повинен сплатити їй моральну шкоду, розмір якої оцінює в 10000 грн. При цьому позивач вказує, що трирічний строк позовної давності закінчився на початку червня 2012 року, але на той час вона хворіла та не могла звернутися до суду із позовною заявою, тому просить поновити позовну давність, оскільки відповідач постійно підтверджував про наявність боргу та зобов'язувався його повернути. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що 01.04.2009 року [PERSON] позичив у неї 39000 грн., які зобов'язався повернути 01.06.2009 року. При цьому для під страховки він написав розписку. Однак, 01.06.2009 року відповідач не повернув позичені кошти в повному обсязі, а сплатив тільки 9000 грн., отримуючи які, вона вважала, що це [PERSON] сплатив проценти за користування кредитом. Вказала, що в договорі позики сторони не домовлялися про сплату процентів за користування кредитом, але оскільки відповідач продовжував користуватися її грошовими коштами, вважає, що сплачені ним приблизно 01.06.2009 року 9000 грн. є процентами за користування кредитом за період з 01.04.2009 року по 01.06.2009 року, а тому відповідач має заборгованість за договором позики в сумі 39000 грн. З урахуванням індексу інфляції за період з червня 2009 року по 31 жовтня 2013 року і трьох процентів річних за весь час непогашення боргу [PERSON] повинен відшкодувати заборгованість за договором позики на загальну суму 52609,05 грн., а також моральну шкоду в сумі 10000 грн. Сваритися з [PERSON] позивач не має наміру, але зараз перебуває в скрутному матеріальному становищі, через що потребує повернення грошей. Відповідач, що повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив, подав до суду клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог, що у відповідності до ст..267 ЦПК України є підставою для відмови у позові, оскільки зазначена позивачем обставина - перебування її на лікарняному не є підставою для поновлення строків позовної давності. За таких обставин, суд визнає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, а тому вирішує справу за його відсутності, зі згоди позивача при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 01 квітня 2009 року [PERSON], [INFO], що проживає в [ADDRESS], власноручно написав розписку про те, що він позичив у [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], грошові кошти в сумі 39000 (тридцять дев'ять тисяч) грн., які зобов'язується повернути 01 червня 2009 року. Із наданої позивачем копії постанови про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013220240000490 від 12.07.2013 року, за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, слідує, що [PERSON] дійсно позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 39000 грн. та на протязі від одного до трьох місяців сплатив їй кошти в сумі 9000 грн., але станом на 01.06.2009 року і до теперішнього часу гроші в повному обсязі не повернув через скрутне матеріальне становище. Зобов'язався найближчим часом заборгованість в повному обсязі. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Цивільні обов'язки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім є договір, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник відповідно до вимог ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на викладене, суд вважає, що між сторонами укладено односторонній договір в письмовій формі, визначений на їх розсуд, після досягнення згоди з усіх істотних умов договору щодо предмету та строків його виконання, тому повинен бути виконаний в повному обсязі. При цьому судом встановлено, що відповідачем після закінчення строку дії договору позики 01.06.2009 року сплачено позивачу 9000 грн., що визнано сторонами, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Посилання позивача про сплату даних коштів відповідачем, як процентів за користування кредитом, судом визнаються неспроможними, оскільки суду не надано доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди в передбаченому законом порядку щодо сплати відповідно до договору позики процентів за користування кредитом, а отже суд визнає, що відповідачем частково виконано умови договору позики та повернуто позивачу позику на суму 9000 грн. Таким чином, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості за договором позики підлягає частковому задоволенню, а саме на суму 30000 грн., що залишились не погашені відповідно до умов договору. Що стосується клопотання відповідача про застосування до позовних вимог позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 257 ЦК України, позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зупинення перебігу позовної давності, яка передбачена ст. 263 ЦК України, встановлює, вичерпний перелік обставин, що обумовлюють зупинення строку позовної давності, а саме наявність непереробної сили, відстрочення виконання зобов'язання, зупинення дії закону, перебування у складі Збройних Сил України. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З урахуванням викладеного, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача про повернення боргу, який на протязі всього часу обіцяв повернути його, посилаючись на відсутність на даний час коштів, чого не заперечував останній, суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення позичених грошових коштів. Разом з тим, суд дійшов висновку, що в частині стягнення з відповідача суми індексу інфляції за період з червня 2009 року по 31 жовтня 2013 року і трьох відсотків річних за весь час непогашення боргу, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки перебування на лікарняному позивача, не є підставою для відновлення строків позовної давності. Враховуючи викладене, на підставі ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в цій частині позову. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, розмір якої визначається в залежності від характеру правопорушення, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається із наданих позивачем доказів, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача щодо неправомірних дій відповідача закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. Доказів про те, що стягнення моральної шкоди передбачено домовленістю сторін, суду не надано. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки понесені позивачем судові витрати у справі документально підтверджені, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням положень ч.1 ст.88 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial