Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

27.10.2017 року до суду звернувся ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом, відповідно до якого просив стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору № б/н від 14.03.2011 року в сумі 65664 грн. 54 коп. На обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 14.03.2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 6600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та Банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. В порушення вищезазначених умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31.07.2017 року має заборгованість у розмірі 65664,54 грн., яка складається з наступного: 6557,55 грн. - заборгованість за кредитом; 52303,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; заборгованість за пенею та комісією - 3200,00 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3103,07 грн. - штраф ( процентна складова). У судове засідання представник позивача не з'явився, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляла, письмової заяви про розгляд справи в її відсутність суду не надала. До суду надала відзив на позовну заяву, згідно якого просила в задоволенні вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовити, посилаючись на пропуск останнім строку позовної давності. Зазначила, що вказаний в розрахунку платіж за 26.12.2014 року в сумі 200,00 грн. нею не проводився, оскільки з 15.11.2014 року по 31.01.2015 року перебувала за межами України в республіці Польща і фізично не мала можливості його здійснити. Жодній особі вона не надавала повноважень щодо проведення оплати, тому позивач, звернувшись до суду в жовтні 2017 року, пропустив строк позовної давності. Крім того, в порушення ст. 61 Конституції України Банк застосовує подвійну цивільно-правову відповідальність за одне й те саме порушення. Крім того, 22.05.2018 року відповідачем до суду подано письмову заяву про застосування строку позовної давності. 30.05.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив АТ КБ «Приватбанк» відповідно до якої позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки строк випущеної картки до останнього дня 01.2015 року, Банк звернувся до суду з позовом 26.10.2017 р., тому позовна давність ними не пропущена. Щодо подвійної відповідальності вважають, що штраф і пеня є окремими видами неустойки, тому порушення ст. 61 Конституції України відсутнє. Представник відповідача адвокат Цвик М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити повністю, посилаючись на відзив. Додатково просила врахувати, що позивачем не долучено до матеріалів справи Пам'ятки, яка відповідно до анкети-заяви разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та Банком кредитний договір, тобто є невід'ємною частиною договору. Крім того, приписи ст.1048, 1050 ЦК України, правова позиція Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) та умови договору, укладеного між сторонами щодо строку дії картки та самого договору, вказують, що щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто як зазначено в позовній заяві кінцевого терміну повернення, що відповідає строку дії картки, то до останнього дня першого місяця 2013 року. Суд, дослідивши наявні докази у справі, з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, заслухавши представника відповідача приходить до наступного. Судом встановлено, що 14.03.2011 року [PERSON] підписано заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк відповідно до якого сторони по справі погодили, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Згідно даного договору банк надав відповідачу кредит у сумі 6600 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України (в подальшому ЦК України) визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного видну договорів не вимагалася. Зміст кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054, ч. 1 ст. 1048 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частина 1 ст. 629 ЦК України встановлює обов'язковість виконання договору сторонами. Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі, а відповідач зі свого боку зобов'язання по кредитному договору не виконала та станом на 31.07.2017 року має заборгованість у розмірі 65664,54 грн., яка складається з наступного: 6557,55 грн. - заборгованість за кредитом; 52303,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; заборгованість за пенею та комісією - 3200,00 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3103,07 грн. - штраф ( процентна складова). Разом з тим, відповідач [PERSON] просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, посилаючись на відсутність підтвердження переривання строку позовної давності та на строк дії картки. Ст. 256 ЦК України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). При цьому, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки кредитний договір, укладений між сторонами, встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами (обов'язковим щомісячним платежем, який становить 7 відсотків від суми заборгованості, але не менше 50 грн. до 25 числа місяця наступного за звітним) та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача на стягнення заборгованості з цих щомісячних платежів вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12. Частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до наданого листа за вих. номером 30.1.0.0/2-20171026/232 від 30.05.2018 року за підписом юрисконсульта Гаренко Н.В., [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 14.03.2011 року отримала картку [NUMBER], яка має термін дії до останнього дня 07.2013 року, яка в подальшому була перевипущена на картку 5577212705644030 з терміном дії до останнього дня 01.2015 року. Отже, суд вважає, що сторонами погоджено кінцевий строк повернення кредиту до 31.01.2015 року. Відтак , у межах строку кредитування відповідач мав повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа місяця наступного за звітним, а починаючи з 01.02.2015 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами. Ст. 12, 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд не приймає до уваги, твердження відповідача про неможливість сплати грошових коштів 26.12.2014 року в сумі 200,00 грн. в зв'язку з перебуванням за межами України та неотримання нею платіжної карти № 5577212705644030. Так, надана копія закордонного паспорту не спростовує факту використання карти № 5577212705644030 після липня 2013 року та надходження грошових коштів 26.12.2014 року на її рахунки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів. Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, строк позовної давності відносно вимог банку з повернення кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагорода, неустойки - пені, штрафів, витрат банку складає 50 років. Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з урахуванням вимог ст. 1048, 1050, 1054 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки строк кредитування по кредитному договору закінчився 31.01.2015 року стягненню підлягають проценти, нараховані за період з 14.03.2011 року по 31.05.2015 року в сумі 1817,06 грн. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Щодо позовних вимог про стягнення штрафів. Суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у Постанові за № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року про те, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також суд враховує, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а звідси штраф не може бути постійною величиною. Отже, приймаючи до уваги те, що на момент розгляду справи відповідач не виконала своїх зобов'язань перед позивачем, суд частково задовольняє вимоги АТ КБ «Приватбанк» та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 14.03.2011 року, яка станом на 31.07.2017 року становить 11 575 грн. 57 коп., з яких: -6 557 грн. 55 коп. - заборгованість за кредитом; -1 817 грн. 06 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;. -3 200 грн. 96 коп. - пеня. В частині стягнення 500 грн. 00 коп. штрафу (фіксована частина) та 3 103 грн. 07 коп. штрафу (процентна ставка) слід відмовити. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог (91,98% від 1 600 грн. 00 коп.) - в розмірі 1 471 грн. 68 коп.

Outcome: partial