Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

28.01.2020 позивач звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства Банк «БІГ Енергія» в особі управителя майном Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокінвестгруп» про стягнення коштів, в якому просить стягнути з банку на її користь 388 896 грн. 90 коп. - плати за користування вкладом, 69 034 грн. 95 коп. - 3 проценти річних за неправомірне користування грошима та 174\~428 грн. 31 коп. - втрат від інфляції, а всього 632 360 грн. 16 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами був укладений договір №707/07/038 від 22.01.2007, згідно п. 1.2 якого позивачем був розміщений вклад терміном з 22.01.2007 по 22.01.2009 з процентною ставкою за користування коштами 16,9% річних. Рішенням суду від 09.04.2009 року встановлено, що позивач 22.01.2009 року звернулась до відповідача з вимогою повернути внесені кошти, що відповідає умова укладеного договору, але коштів не отримала та рішенням суду стягнуто на її користь заборгованість по вкладу в розмірі 1\~150 582 грн. Рішення суду не виконано, вклад з відсотками позивачу не повернуто. Таким чином, оскільки відповідач безпідставно користується грошовими коштами вкладу, позивач просить стягнути проценти за користування вкладом згідно ст. 536 ЦК України, відповідно до якої розмір процентів встановлюється договором, у даному випадку 16,9 % річних з 01.02.2018 по 31.01.2020, що становить 388896 грн. 90 коп. Також, відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на її користь 3% річних за неправомірне користування грошовими коштами за період з 01.02.2018 по 31.01.2020 в сумі 69 034 грн. 95 коп. Позивачем також розраховані втрати від інфляції за період з 01.02.2018 по 31.01.2020 на суму 174 428 грн. 31 коп. В судове засідання позивач не з`явилась, надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та ВАТ Банк «БІГ Енергія» був укладений договір № 707/07/038 від 22.01.2007, згідно якого позивачем на депозитний рахунок банку був розміщений вклад в сумі 978 102 грн. 34 коп. терміном з 22.01.2007 року по 22.01.2009 з процентною ставкою за користування коштами 16,9 % річних. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.04.2009 було стягнуть на користь позивача вклад з відсотками за користування вкладом в сумі 1\~150\~582 грн. 54 коп. Проте, позивачем не отримано суму вкладу та відсотки, що свідчить про те, що відповідач безпідставно користується грошовими коштами вкладу з дня закінчення строку дії договору, тобто з 01.02.20018 по 31.01.2020, таким чином відповідач неправомірно не видає належні позивачу кошти всупереч вимогам ст. 1068 ЦК України і умовам договору, чим порушує свої грошові зобов`язання. Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини п`ятої статті 1061 Цивільного кодексу України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. За таких обставин, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківському вкладу за прострочений строк, як того просить позивач з 01.02.2008 по 31.01.2020 із розрахунку 16,9 % річних в сумі 388 896 грн. 90 коп. Постановою Правління Національного банку України від 24 лютого 2010 року № 97 було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 1 березня 2010 року ВАТ Банку «БІГ Енергія». Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми зазначеного вище Закону є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 вищевказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2, 3 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, також не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини 2 статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. З 1 березня 2010 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ВАТ Банку «БІГ Енергія» з ринку, що унеможливлює стягнення коштів з банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що після запровадження у ВАТ Банку «БІГ Енергія» процедури виведення банку з ринку, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку який є пріоритетним відносно інших законодавчих актів. Оцінивши фактичні обставини справи, та визначивши їх правовий характер, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України не можуть бути задоволені оскільки інфляційні втрати не є витратами, що безпосередньо пов`язані із здійсненням ліквідаційної процедури. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою в розумінні положень ст. 549 ЦК і ст.230 ГК. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11). Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору за неналежне виконання умов договору, та не входять до складу основного зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду від № 569/613/19 від 03.02.2020). Оскільки передбачені ст. 625 ЦК України три проценти річних не є санкцією, яка передбачена статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 69 034 грн. 95 коп. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 4579 грн. 31 коп. судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial