Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

27.08.2021 до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на посаді продавця продовольчих товарів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 17 травня 2020 року працювала на посаді продавця продовольчих товарів у фізичної особи - підприємця [PERSON] . 13 травня 2021 року на підставі наказу № 21-К її звільнено за угодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП України. Не погодившись з наказом, вона 14 червня 2021 року звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовною заявою про поновлення на посаді з 14 травня 2021 року та стягнення із [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 травня 2021 року по день постановлення рішення суду про поновлення на роботі, виходячи з середньої заробітної плати 6 000 грн на місяць. Не дочекавшись рішення суду відповідачем видано наказ № 12-к від 07.07.2021 «Про поновлення на роботі [PERSON] » з 07.07.2021, а не з 14 травня 2021 року та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак поштою вона отримала наказ відповідача № 11-к від 02.07.2021 «Про прийняття на роботу», за яким її прийнято на роботу з 03.07.2021 згідно її заяви, при цьому заяви про прийняття на роботу вона до відповідача не подавала в 2021 році. Після отримання цих наказів, які підписані на її думку, різними особами вона не вийшла на роботу. Тоді, наказом № 13-к від 02.08.2021 «Про звільнення з роботи [PERSON] за прогули» її звільнено з посади продавця продовольчих товарів з 02.08.2021 за прогули на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивачка незгодна з цим наказом і звернулася до суду за захистом своїх прав, а саме право на працю. Просила поновити її на посаді продавця продовольчих товарів з 03 серпня 2021 року та стягнення із [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 серпня 2021 року по день постановлення рішення суду про поновлення на роботі, виходячи з середньої заробітної плати в розмірі 6 000 грн на місяць. Ухвалою судді від 30 серпня 2021 року провадження в справі відкрито та призначено до судового розгляду в спрощеному порядку (а.с.28). 10.09.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.31-32). В якому представник відповідача, зазначив, що 17 травня 2020 року [PERSON] була прийнята ФОП [PERSON] на роботу продавцем продовольчих товарів. В період з 26 березня 2021 року по 12 травня 2021 року [PERSON] була відсутня на роботі. Про причину відсутності на роботі не повідомила, проте з роботи вона не була звільнена до з`ясування причини її відсутності на роботі. У зв`язку з відсутністю [PERSON] на роботі, була проведена ревізія отриманих нею товарно-матеріальних цінностей. За актом ревізії від 29.03.2021 нестача склала 3758,44 грн. 13.05.2021 [PERSON] з`явилася на робочому місці та надала листок тимчасової непрацездатності. Проте вона пояснила, що не бажає працювати у подальшому і попросила звільнити її за згодою сторін. Цього ж числа вона була звільнена за згодою сторін і забрала трудову книжку. Проте письмову заяву про її звільнення за згодою сторін [PERSON] не залишила. 14.06.2021 [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду з позовом до ФОП [PERSON] про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (цивільна справа № 541/1402/21). Після отримання позовної заяви [PERSON] з`ясувалося, що її заява про звільнення за згодою сторін відсутня. Зважаючи на це ФОП [PERSON] , 07.07.2021 поновила [PERSON] на роботі. Таким, чином до ухваленні рішення у справі, був винесений наказ про поновлення [PERSON] на роботі та виплату середнього заробітку. Копія наказу була вручена [PERSON] поштовим зв`язком. Після отримання копії наказу ФОП [PERSON] від 07.07.2021 про поновлення на роботі, [PERSON] до 02.08.2021 жодного разу на робочому місці не появилася, трудової і санітарної книжок не надала і до роботи не приступила. На думку, представника відповідача, [PERSON] не має фактичного наміру поновлюватися на роботі і працювати. Замість цього вона намагається затягнути судовий процес та уникнути її поновлення на роботі за наказом ФОП [PERSON] з метою отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу у більшому розмірі за рахунок затягування процесу її поновлення на роботі. В зв`язку з цим просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що після винесення наказу про поновлення на роботі від 07.07.2021 не вийшла на роботу, тому що не згодна з цим наказом. Зазначила, що після отримання наказу про поновлення на роботі не повідомляла відповідача про своє рішення не виходити на роботу та причини такого рішення. Представник позивачки, адвокат Педорич В.І. позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив поновити її на посаді продавця продовольчих товарів з 03 серпня 2021 року та стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 серпня 2021 року по день постановлення рішення суду про поновлення на роботі, виходячи з середньої заробітної плати в розмірі 6000 грн на місяць. Відповідач та представник відповідачки, в судове засідання не з`явилися. У направленому відзиві, заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с.32). Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 17 травня 2020 року [PERSON] прийнята ФОП [PERSON] на роботу продавцем продовольчих товарів, а 13.05.2021 була звільнена за угодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.12). 14.06.2021 [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ФОП [PERSON] про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (цивільна справа № 541/1402/21). 07.07.2021 ФОП [PERSON] був винесений наказ №12-к про поновлення [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів з 07.07.2021, з внесенням відповідного запису в трудову книжку та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Копія наказу [PERSON] направлена поштовим зв`язком (а.с.18). Позивач підтверджує факт отримання нею цього наказу. Отже, відповідачем дотримано процедуру доведення до позивачки наказу про поновлення на роботі та необхідність приступити до роботи. Однак, після отримання копії наказу ФОП [PERSON] від 07.07.2021 про поновлення на роботі, [PERSON] на роботу не вийшла, до 02.08.2021 жодного разу на робочому місці не появилася, трудової і санітарної книжок не надала і до роботи не приступила. Цей факт підтверджує і сама позивачка в судовому засіданні. Наказом № 13-к від 02.08.2021 «Про звільнення з роботи [PERSON] за прогули» її звільнено з посади продавця продовольчих товарів з 02.08.2021 за прогули на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Наказ направлений позивачці по пошті на її адресу (а.с.20). Пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06 листопада 1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону. Як роз`яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 6 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (статті 149 КЗпП України). В статті 149 КЗпП України зазначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у цивільній справі № 6-2801цс15. Відповідно до частини першої статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Тобто до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов`язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника, які дотримані ФОП [PERSON] . А саме, відповідачем виявлено дисциплінарний проступок - прогул; додержано строки накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником, видано наказ про застосування дисциплінарного стягнення - звільнення, доведено наказ до відома працівника - направлено по пошті на її адресу проживання. Разом з цим, в судовому засіданні позивачка факт невиходу на роботу з 08.07.2021 по 01.08.2021 не спростовує. Будь-яких доказів, які б підтверджували поважність відсутності позивачки на роботі потягом цього часу, матеріали справи не містять. В матеріалах цивільної справи відсутні докази щодо наявності будь-які перешкоди для того, щоб [PERSON] приступила до роботи, тобто вона не скористалася своїм правом на працю та можливістю отримання заробітної плати за відпрацьований період. Крім того, після отримання наказу про поновлення на роботі вона не повідомила [PERSON] про те що не вийде на роботу та причини які спонукали її прийняти таке рішення. Згідно з положенням ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Підстави звільнення та поновлення на роботі [PERSON] з 14 травня 2021 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не є предметом розгляду цієї страви, тому судом не досліджувалися. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в їх задоволенні слід відмовити. Судові витрати у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивачка у відповідності до вимог п.1 ч.1ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від його сплати.

Outcome: dismissed