Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

28.07.2014 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] в якому просить припинити право останньої на аліменти, стягнуті на її користь ухвалою Залізничного районного суду м. Києва від 12.05.1998 р. у розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку у зв'язку з тим, що одержувач аліментів перестала потребувати матеріальної допомоги, а також в зв'язку з неспроможністю позивача надавати матеріальну допомогу. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідно до ухвали Залізничного районного суду м. Києва від 12.05.1998 року він сплачує на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/2 частини від усіх видів доходу. Проте, на сьогоднішній день у нього істотно змінилося матеріальне становище, яке унеможливлює надання матеріальної допомоги відповідачці. Зокрема позивач стверджує, що на сьогоднішній день він є пенсіонером, не працює, за станом здоров`я сам потребує матеріальної допомоги, оскільки йому необхідні кошти на ліки, на відпочинок, на проведення операції, на пост-операційну реабілітацію. Крім того, у нього на утриманні перебуває малолітня дитина та дружина, яка не працює, оскільки опікується дитиною. Позивач також посилається на те, що відповідачка не є інвалідом, а виникла у неї колись хвороба не є наслідком перебування сторін у шлюбі. До того ж, відповідачка отримує пенсію на себе та пенсію на утримання її родича, в зв'язку з чим отримує додаткові соціальні виплати. Позивач, також, посилається на те, що за 16 років після розірвання шлюбу з відповідачкою вона отримала від нього кошти на однокімнатну квартиру, кошти на побудову гаражного боксу, та додаткове фінансування з його боку. Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просить припинити право [PERSON] на утримання, відповідно до п. 3 ст. 82 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги [PERSON] повністю і просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість та недоведеність. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.05.1998 року Залізничний районний суд м. Києва постановив ухвалу про затвердження мирової угоди у цивільній справі № 2-1321/98 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на користь одного з подружжя, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 10.04.1998 року до поновлення її працездатності або вступу нею в новий шлюб (а.с. а.с. 19-20). Ухвала набрала чинності і була звернута до виконання. На даний час виконавчий лист, виданий на підставі зазначеної ухвали 09.09.2013, перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві. Відповідно до ч. 3 ст. 82 СК України право одного з подружжя на аліменти, які було присуджено за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати таку матеріальну допомогу. З аналізу зазначеної норми вбачається, що наявність обставин - припинення потреби одержувача аліментів в матеріальній допомозі та/або припинення можливості платника аліментів надавати матеріальну допомогу - має бути встановлена судом. Кожна з цих обставин може бути предметом спору, тому вона встановлюється судом і підлягає доведенню заінтересованою стороною. Суд з'ясовує наявність зазначених обставин виключно на момент розгляду справи. Про припинення потреби одержувача аліментів в матеріальній допомозі мо\-жуть свідчити укладення одержувачем аліментів з третіми особами договорів до\-вічного утримання, ренти, спадкового договору на умовах надання утримання. Позивач просить суд припинити право [PERSON] на утримання у зв'язку з неспроможністю позивача надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 статті 59 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Разом з цим, позивачем суду не надано доказів на підтвердження викладених ним в позовній заяві обставин, достатніх для задоволення позову про припинення права на отримання аліментів. Судом встановлено, що позивач є пенсіонером за вислугою років з 01.08.1996 року (а.с. 90). [PERSON] отримує пенсію: у 2013 році в розмірі 4 108,58 грн. щомісяця, а з грудня 2014 отримує 4 112,43 грн. щомісяця, з яких 50 % утримується на користь [PERSON] (а.с. 100). Судом також встановлено, що позивач має на утриманні малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.83). Згідно заяв [PERSON] та [PERSON] від 19.07.2014 року вони підтвердили, що знаходяться між собою у фактичних шлюбних відносинах з 2005 року, проживають разом, ведуть спільне господарство (а.с. 80). Разом з цим, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що у нього на утриманні знаходиться [PERSON] і він зобов'язаний її утримувати, оскільки [PERSON] є повнолітньою, працездатною особою, і може забезпечувати себе самостійно. Доказів на підтвердження того, що вона за станом здоров`я позбавлена можливості працевлаштуватися матеріали справи не містять. Суд також вважає безпідставиними і такими, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] змінився його матеріальний стан і на даний час він не спроможній надавати матеріальну допомогу відповідачці, виходячи з наступного. Як вбачається з ухвали Залізничного районного суду м. Києва від 12.05.1998 року, при її постановленні суд враховував, що [PERSON] працює заступником генерального директора авіаційно-транспортного агентства «Крунк» м. Києва. Разом з цим, згідно копії трудової книжки серії [NUMBER], 01.06.1998 року [PERSON] звільнений з роботи в авіаційно-транспортному агентстві «Крунк» м.Києва за власним бажанням (а.с. 14-16). Це останній запис в трудовій книжці позивача. Таким чином, судом встановлене, що менше ніж через місяць після постановлення ухвали суду від 12.05.1998 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням і після цього в трудовій книжці відсутні відомості про його місце роботи. Разом з цим, з травня 1998 року позивач сплачував аліменти відповідачці і відсутність у нього роботи не була цьому перешкодою. Посилання позивача [PERSON] на те, що стан його здоров`я змінився настільки, що він не може сплачувати аліменти відповідачці, суд оцінює критично, виходячи з наступного. Згідно довідки від 15.09.1994 рок № 2673, [PERSON] страждає на ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз Но, Мочекам`яну хворобу, камні обох нирок, хронічний пієлонефрит. Захворювання отримані під час проходження військової служби (а.с.89). Як вбачається з виписного епікризу із історії хвороби № 5086, [PERSON] страждає на гіпертонічну хворобу 2 ступеня більше 15 років. Крім цього, страждає на Гіпертоничну та дисциркуляторну енцефалопатію 1 ст., Хронічний холіцестит в фазі ремісії, Хроничний латентний панкреатит в фазі ремісії, Жировий гепатоз, Сечокам`яна хвороба, Хронічний пієлонефрит (а.с.88). З іншої медичної документації вбачається, що [PERSON] у 2007 році, у жовтні 2014 проходив лікування з приводу хвороб, про які зазначено вище, отриманих під час проходження військової служби, ще до травня 1998 року - дати призначення аліментів. Даних про те, що позивач на час розгляду справи в суді потребує хірургічного лікування, пост хірургічного реабілітаційного лікування позивачем суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що позивач на момент призначення аліментів у 1998 році вже перебував на пенсії і, менше ніж через місяць після призначення аліментів звільнився з роботи, мав хвороби отримані ще під час проходження військової служби. Даних про те, що стан його здоров`я та матеріальний стан змінився настільки, що він не в змозі сплачувати аліменти відповідачці суду не надано. Наявність у нього на утриманні ще одного утриманця - малолітнього сина, на думку суду, може бути підставою для зменшення розміру аліментів порядку, передбаченому ч. 3 ст. 80 СК України, про що позивач не просить, а не для припинення права відповідачки на отримання аліментів. До того ж, судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноособовим власником нерухомості - квартири [ADDRESS], загальною площею 118,80 кв.м (а.с. 121), та двох автомобілів: «LEXUS RX 350», 2008 р.в., об'єм двигуна 3,5 л, та автомобіля «SUBARU FORESTER», 2008 р.в., об'єм двигуна 2,0 л (а.с.120), що враховується судом при вирішенні даної справи. Наявність боргових зобов'язань позивача не звільняє його від обов'язку утримувати непрацездатну колишню дружину. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що стан здоров`я та матеріальний стан платника аліментів суттєво не погіршився, майже всі обставини які існують на даний час існували і на день ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання відповідачки, крім наявності ще одного утриманця - малолітнього сина, що не може бути враховано як погіршення матеріального стану платника аліментів настільки, що дає підстави для припинення права відповідачки на отримання аліментів. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачка перестала потребувати допомоги через те, що не має інвалідності, виходячи з наступного. Згідно посвідчення, виданого [PERSON] 03.02.2000, вона є інвалідом 2-ої групи з 01.09.1999 і довічно (а.с.57). Інвалідність [PERSON] підтверджується копіями довідок огляду МСЕК, з яких вбачається, що з 20.02.1997 року [PERSON] була встановлена 3-я група інвалідності за загальним захворюванням, а з 25.02.1998 року їй встановлена 2-га група інвалідності за загальним захворюванням безстроково (а.с.60). Медичною документацією, наданою відповідачкою, підтверджується той факт, що вона до цього часу є інвалідом 2-ої групи за загальним захворюванням. Позивачем зазначені обставини не спростовані. Відповідачка [PERSON] отримує пенсію з 01.09.2012 - 906,68 грн., з 01.12.2013 - 934,00 грн., з 01.12.2013 - 999,00 грн. довічно (а.с. а.с. 115, 127, 128). Судом також встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва та отримує пенсію, як опікун над недієздатним братом [PERSON], у 2013 році - 261,00 грн. щомісяця, а у 2014 році - 274, 75 грн. щомісяця (а.с. а.с. 112-113). Посилання позивача про те, що вказані гроші відповідачка використовує на свої власні потреби і, таким чином, має додаткове матеріальне забезпечення, є безпідставними та необґрунтованими. Відомостей про те, що [PERSON] отримує інші доходи матеріали справи не містять. Доводи позивача про те, що [PERSON] отримує додаткові доходи з інших, ніж зазначено вище, джерел, належним чином не доведені. Таким чином, позивачем не доведено, що відповідачка перестала потребувати матеріальної допомоги. Виходячи з обставин зазначених вище, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed