Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

26 травня 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст. 235 ЦК України. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] та відповідач [PERSON] є її внуками. У 2003 році [PERSON], який був піклувальником неповнолітньої [PERSON], запропонував свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням та утриманням її житла в належному стані. За ці послуги запропонував скласти заповіт на користь [PERSON] на 53/100 частини квартири [ADDRESS], що належала їй на праві власності. На таку пропозицію вона погодилася і 21 липня 2003 року уклала з ним у Дванадцятій державній нотаріальній конторі міста Києва заповіт на свою частку в спірній квартирі. Тексту цього документа вона не читала, вважаючи, що там в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вона з ним домовилася. 18 липня 2007 року вона прописала [PERSON] в своїй квартирі. [PERSON] та [PERSON] жодного дня її не утримували, а в 2015 році відповідач по телефону стала погрожувати їй, що продасть квартиру. У зв'язку з цим вона звернулася до адвоката та з відповіді бюро технічної інвентаризації від 30 квітня 2015 року дізналася, що фактично між нею та [PERSON] укладений договір дарування, чого вона не бажала. Вважає, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний односторонній правочин - заповіт є удаваним правочином, тому просить визнати договір дарування недійсним. У судовому засіданні позивач та її представник підтримала заявлений позов та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] була власником 53/100 частини квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 23 серпня 2002 року за реєстром № 3-1431, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 29 серпня 2002 року за № 31893. 21 липня 2003 року [PERSON] уклала договір дарування 53/100 частин квартири з [PERSON], в інтересах якої діяв її піклувальник [PERSON] Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І., зареєстрований 21 липня 2003 року в реєстрі за № 6с 21-281 (а.с. 4-5). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. На підтвердження своїх доводів щодо вчинення іншого правочину, [PERSON] просила в якості свідків допитати [PERSON] та [PERSON] Допитана судом свідок [PERSON] показала, що позивач її мати, а відповідач її племінниця. [PERSON] також її племінник. Про договір дарування вона дізналася десь через два роки після його укладення. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] скористались станом здоров'я матері, яка перенесла інсульт і уклали договір. [PERSON] обіцяв доглядати матір. Свідок [PERSON] показала суду, що знає [PERSON], оскільки вони разом працювали. Вона розповідала їй, що підписала якийсь договір. Про зміст договору нічого не говорила, але потім стало відомо про укладення договору дарування. Про свій намір укладати договір також нічого не говорила. [PERSON] фактично не знає. Бачила, як та приходила до бабусі. На підтвердження своїх доводів позивач надала нотаріально завірену копію заяви [PERSON] від 18 липня 2006 року, якою [PERSON] зобов'язувалась до 18 липня 2007 року знятися з реєстраційного обліку зі спірної квартири. Крім цього, сторона позивача зазначає, що остання має ряд захворювань і на підтвердження цього надала суду витяг з історії хвороби, результати медичних досліджень. Оцінивши покази свідків, суд приходить до висновку, що їм нічого конкретно не відомо безпосередньо щодо укладення договору дарування. Про цей договір їм стало відомо лише зі слів позивача після його укладення. Відповідно ч. 2 ст. 235 суб'єкт, який вимагає застосування наслідків удаваного правочину, повинен довести, що він учинений з метою приховати інший правочин. Зі змісту позовної заяви і пояснень [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що вона не мала наміру укладати договір дарування з метою приховати інший правочин, а саме заповіт. Позивач стверджує, що вона вважала, що укладає саме заповіт за яким [PERSON] зобов'язаний буде її доглядати, утримувати квартиру. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що покази свідків, довідки про стан здоров'я [PERSON], заява [PERSON] про зобов'язання знятися з реєстраційного обліку не свідчать про укладення договору дарування квартири з метою приховати інший правочин - заповіт. Вбачається, що стороною позивач не надано суду належних доказів на підтвердження своїх вимог. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed