Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

29.05.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування державної реєстрації іншого речового права-оренди, зобов`язання повернути власнику земельну ділянку. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 6, 3334 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Перемозької сільської ради Лозівського району Харківської області, з цільовим використанням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323985000:02:000:0291. 02.09.2010 року позивач уклала договір оренди земельної ділянки з ФОП [PERSON] строком на 5 років. Як вказує [PERSON] , у грудні 2015 року вона звернулась до ФОП [PERSON] з проханням повернути земельну ділянку, оскільки строк дії договору закінчився, однак відповідач відмовився повертати та повідомив, що договір укладено не на 5 років, а на 49 років, на підтвердження чого надав їй примірник договору оренди землі. Після чого 21.02.2018 року адвокат позивача звернулася до міськрайонного управління Держгеокадастру у Лозівському районі та м.Лозова з адвокатським запитом, у відповідь на який було надано копію примірника договору оренди та інші документи, пов`язані з укладенням договору. З отриманих документів було встановлено, що договір дійсно укладено на 49 року, хоча позивач укладала договір оренди лише на 5 років. В примірниках договору оренди на 49 років, як зазначає позивач, невідома особа підписалася замість неї. У зв`язку з вказаним, позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила призначити судово-почеркознавчу експертизу. 15.08.2018 року суддею Поповим О.Г. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.10.2018 року ФОП [PERSON] подано відзив на позов, в якому вказано, що проти позову він заперечує, зважаючи на наступне: позивачем зазначаються неправдиві відомості, про укладення договору на 49 років [PERSON] знала з 02.09.2010 року, про що свідчить і звернення позивача з подібним позовом до Лозівського міськрайонного суду Харківської області в червні 2016 року (справа №629/2210/16-ц), який було залишено без розгляду. Твердження позивача щодо підписання нею 02.09.2010 року двох примірників договору та актів-передачі не відповідає дійсності, так як 02.09.2010 року було укладено усний договір та обумовлено те, що позивачу надається авансовий платіж за перші 5 років у розмірі 25 000 грн., які було передано [PERSON] в присутності [PERSON] під розписку. Також відповідач зазначає, що позивач не зверталася з вимогою розірвати договір, про намагання незаконно розірвати договір, [PERSON] дізнався у 2016 році, коли [PERSON] подала перший позов до суду. Щодо не підписання договору, відповідач вказав, що позивач підписала власноручно договір в присутності свідків 10.02.2012 року, при підписанні вона не забажала отримати другий примірник. В 2016 році, коли позивач звернулася до нього і попросила документи на землю, їх відразу було їй надано. Зважаючи на викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову. 16.10.2019 року позивачем було надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що позов, з яким вона зверталася у 2016 році було нею залишено без розгляду, так як вона зрозуміла невідповідність вимог намірам. Позивач наголошує на тому, що договір було укладено 02.09.2010 року строком на 5 років, який нею був підписаний та відповідач взяв на себе обов`язок зареєструвати договір. Щодо отримання орендної плати за 5 років у розмірі 25 000 гривень, позивач підтверджує даний факт. Враховуючи вказане, позивач просила вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Попова О.Г. від 16.10.2018 року було задоволено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Провадження по справі зупинено до проведення експертизи. 23.10.2018 року, у зв`язку з закінченням строку повноважень судді Попова О.Г., справу було повторно перерозподілено в провадження судді Жмуд Н.М. 06.11.2018 року, у зв`язку з відпусткою судді [PERSON] для догляду за дитиною, справу автоматично перерозподілено в провадження судді Каращук Т.О. Справу було повернуто до суду у зв`язку з неможливістю проведення експертизи експертною установою. 05.02.2019 року провадження по справі відновлено та призначено справу до розгляду. Повторно клопотань про проведення почеркознавчої експертизи позивачем не надавалося, на проведенні не наполягала. Позивач у судове засідання з`явилася, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, про час, місце та дату судового засідання була повідомлена належним чином, про причини не явки не повідомила. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, за наявними у справі матеріалами, у задоволенні позовних вимог просили відмовити. Зважаючи на вище викладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Неявка сторін та не надання відзиву на позов відповідачами не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. 02.09.2010 року позивач уклала договір оренди земельної ділянки з ФОП [PERSON] строком на 49 років, про що свідчить копія договору оренди землі(а.с.8-10). У висновку про погодження реєстраційної справи(ас.15) також значиться строк 49 років, про що зазначено і в заяві [PERSON] (а.с.58), наданої відповідачем. Відповідно до Акту прийому-передачі земельної ділянки до Договору оренди від 02.09.2010 року(а.с.11), [PERSON] передала ФОП [PERSON] земельну ділянку, площею 6, 3334 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Перемозької сільської ради Лозівського району Харківської області, з цільовим використанням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6323985000:02:000:0291. Вище вказана земельна ділянка належить позивачу [PERSON] на праві власності, про що свідчить копія Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №743360(а.с.16), Інформація з Державного реєстру від 23.11.2017 року (а.с.17). Згідно відомостей про договір оренди земельної ділянки(а.с.18), договір підписано 02.09.2010 року, а дата державної реєстрації та видачі значиться - 10.02.2012 року. [PERSON] отримала авансовий платіж у розмірі 25 000,00 грн. за договором від 02.09.2010 року від [PERSON] , про що свідчить розписка(а.с.47). У 2016 році позивач зверталася до суду з позовом про розірвання договору оренди землі від 02.09.2010 року, який було залишено без розгляду, як зазначається сторонами. З наданих сторонами матеріалів, не встановлено факту укладення договору строком на 5 років, як зазначала в позові [PERSON] . Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу Стаття 203. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз`яснено у п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N9, судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15), необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, зважаючи на надані сторонами докази, суд не вбачає підстав для визнання договору недійсним, так як позивачем не доведено існування підстав для встановлення недійсності. Відповідно до вказаного, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі та відповідно до ст.141 ЦПК України, покладає судові витрати на позивача. Вимоги щодо скасування реєстрації та зобов`язання повернути власнику земельну ділянку розглянуті судом не будуть, так як вони є похідними від вимоги про визнання договору недійсним, в якій суд відмовляє. На підставі ЗУ «Про оренду землі»,

Outcome: dismissed