Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

28.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати їх такими, що втратили право користуватися житлом в належному йому на праві приватної власності житловому будинку № 13 по 2-му провулку Штепіна в м. Новоград-Волинський Житомирської області (далі Будинок). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить Будинок, в якому зареєстровані: його колишня дружня [PERSON] та її донька [PERSON] відповідачі по справі. Останні в Будинку не проживають з початку липня 2014 року, однак при цьому продовжують перебувати на реєстраційному обліку і добровільно не бажають знятися з реєстрації, чим порушують його права та перешкоджають вільному розпорядженню майном. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не прибули. Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду вони були повідомлені належним чином, зокрема судова повістка направлялась за останнім відомим їх місцем реєстрації, однак про причини неявки суду не повідомили, заперечення проти позову не подали, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Заслухавши пояснення позивача та свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на праві власності, зокрема на підставі договору дарування від 04.03.2003 року, належить Будинок, в якому також зареєстровані: його колишня дружина [PERSON] та її донька [PERSON] відповідачі по справі. Останні за вказаною адресою, починаючи з липня 2014 року, не проживають, їх особисті речі в Будинку відсутні та вони мають інше житло, що підтверджується актами депутата міської ради від 26.02., 14.05. та 14.07.2015 року, заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 20.11.2014 року про розірвання шлюбу між сторонами. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили в судовому засіданні факт не проживання колишньої дружини позивача [PERSON] та її доньки [PERSON] в Будинку понад 1 рік. В будинку, окрім позивача та відповідачів, проживає неповнолітній [PERSON], [INFO], спільний син сторін [PERSON] та [PERSON] Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність»). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. [PERSON] власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад 1 рік. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Будинокналежить позивачу, відповідачі колишні члени сімї власника житлового приміщення, не проживають в ньому без поважних причин понад 1 рік, однак продовжують перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушують права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на думку суду, не буде порушенням прав її неповнолітнього сина [PERSON], зокрема частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки після розлучення його батьків, сторін по справі, рішенням суду визначено місцем його проживання разом з батьком, позивачем по справі. Крім того, згідно ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України особа може мати кілька місць проживання, а місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Outcome: approved