Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

27.07.2020 до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування поданого позову [PERSON] вказує, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 17 жовтня 1998 року. Від шлюбу мають спільних дітей - [PERSON] та [PERSON] . Подружнє життя у сторін не склалося через різні погляди на сімейне життя, втрату поваги один до одного та зраду чоловіка, у зв`язку з чим у сім`ї постійно відбуваються сварки. Можливості зберегти сім`ю немає. У зв`язку з наведеним позивач звернулася до суду та просить розірвати шлюб, а також неповнолітнього сина [PERSON] залишити проживати з позивачем. Позивач надала суду заяву про підтримання позовних вимог та про розгляд справи за її відсутності. Вказала, що спору щодо місця проживання дітей у них з відповідачем немає. Відповідач у поданій суду заяві не заперечує проти задоволення позову. На підставі ст. 247 ЦПК України фіксування судового розгляду не здійснюється. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04 травня 2018 року, виданого Виконавчим комітетом Дяківської сільської ради Славутського району Хмельницької області, [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, про що зроблено відповідний актовий запис № 4(а.с. 4). Даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 червня 2004 року та серії [NUMBER] від 06 березня 1999 року, батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 5,6). Надаючи правову оцінку вказаним обставинам суд враховує наступне. Відповідно до ч.3 ст.105, СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно із ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб підлягає розірванню, якщо буде встановлено, що подальше сумісне мешкання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно із ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд враховує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Як видно з позовної заяви, сторони припинили шлюбні відносини, подружніх стосунків не підтримують, взаємна повага та любов відсутні, майновий спір між сторонами відсутній. У поданій до суду заяві позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач у поданій заяві позов визнає. Враховуючи формальне існування шлюбу між сторонами, неможливість продовження подружнього життя, суд вважає, що позов слід задовольнити. Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимоги позивача про залишення проживати із нею неповнолітнього сина [PERSON] , суд враховує наступне. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином для вирішення питання щодо місця проживання неповнолітньої дитини в судовому порядку, необхідно встановити наявність між батьками, які окремо проживають, спору щодо визначення місця проживання дитини. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами існування спору щодо місця проживання [PERSON] разом з одним із батьків, а тому у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. Судові витрати підлягають розподілу у порядку визначеному ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial