Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

28.12.2019р. позивачі звернулись до суду з позовом, який в подальшому вточнили та мотивували тим, що вони та відповідач зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира відповідно до Свідоцтва про право власності на житло №6853 від 15.04.1999р. належить на праві спільної сумісної власності їм, відповідачу та [PERSON] , яка померла [INFO] . Квартира є 4-кімнатною, загальна площа 84,58кв.м., житлова -53,0кв.м. Всі житлові кімнати ізольовані. На даний час відповідач займає окрему житлову кімнату площею. Більше п`яти років їх спільне з відповідачем проживання в одній квартирі не ладиться та постійно погіршується. Відповідач вже тривалий час ніде не працює, веде паразитичний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, оплату за житлово-комунальні послуги відповідно до своєї частки не здійснює, веде себе по відношенню до них агресивно, погрожує застосуванням до них фізичного насильства, були випадки, коли під час сварки він погрожував їм ножем. Відповідач проникав до їх кімнат, обшукував речі, у зв`язку з чим вони вимушені були поставити на двері до своїх кімнат замки. Відповідач ставиться до них неповажливо, ображає, демонструє непристойні і провокаційні жести, виражається нецензурною лайкою, на зауваження не реагує, що спричиняє значний вплив на їх емоційний стан, викликає побоювання за свою безпеку та безпеку близьких осіб. На фоні такого спілкування у них постійно виникають сварки, які переростають у серйозні побутові конфлікти, у зв`язку з чим вони неодноразово звертались із заявами до поліції. Також в жовті 2019р. звертались до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] , однак судом в задоволенні цієї заяви було відмовлено. Зокрема, одним із мотивів такого рішення суду стало те, що між ними фактично існує спір щодо спільного користування зазначеною квартирою, який повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства іншим законним способом. Вони вважають, що подальше їх спільне з відповідачем користування зазначеною квартирою є неможливим, протягом тривалого часу досягти домовленості з відповідачем щодо порядку користування вони не можуть, будь-які їх пропозиції він відхиляє, що порушує їх право власності, у зв`язку з чим вони вимушені звернутися до суду з цим позовом. Зокрема, з метою вирішення питання подальшого користування та розпорядження квартирою, враховуючи, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, на даний момент в порядку спадкування визначена лише частка, яка належала [PERSON] і яка успадкована позивачем [PERSON] (5/6 частин) та відповідачем [PERSON] (1/6 частина), жодний із співвласників не заявляє про збільшення чи зменшення розміру свої частки, тобто вони є рівними, просять визначити, що частки в квартирі [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , становить кожного 1/7 частина, [PERSON] - 11/42 частин (1/7 частина +5/6 частин), [PERSON] 1/6 частина (1/7 частина +1/6 частина). Також, виходячи з вимог ст.365 ЦК України, просять припинити право власності відповідача [PERSON] на 1/6 частину зазначеної квартири, оскільки його частка по зрівнянню з розміром їх спільних часток є незначною, не може виділена в натурі шляхом надання ізольованого житлового приміщення, квартира є неподільною річчю, спільне користування квартирою протягом тривалого часу між ними є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди правом відповідача, зокрема, через те, що припинення відбувається за рахунок грошової компенсації вартості його частки в квартирі в розмірі 97746,66грн., яка визначена за ринковими цінами і відповідач має об`єктивні та реальну можливість придбати собі інше ізольоване житлове приміщення. Зазначена грошова компенсація внесена на депозитний рахунок суду. У У зв`язку з припиненням права власності відповідача на 1/6 частину спірної квартири просять за їх спільною домовленістю визнати право власності на цю частку за позивачем [PERSON] , а відповідача [PERSON] виселити зі спірної квартири після спливу 30 днів з часу набуття рішенням суду у цій справі законної сили. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 29.01.2020р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.02.2020р. підготовче провадження закрито і призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивачі позов підтримали повністю з підстав, викладених у уточненій позовній заяві, просять його задовольнити. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] додатково суду пояснив, що він разом з дружиною, яка померла в лютому 2019 [INFO] ., має чотирьох синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та доньку [PERSON] . Однією родиною з кінця 90-х років вони мешкають в 4-кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була ними набута в спільну сумісну власність в порядку спільно приватизації. Він з дружиною створили усі належні умови для проживання та розвитку своїх дітей, дали їм змогу навчатися, отримати спеціальність. Для усіх були створені однакові умови проживання. Але в якийсь час стосунки з сином [PERSON] відповідачем у цій справі стали погіршуватись, він не реагував на їх зауваження, став ігнорувати їх як батьків та рідних братів та сестру.. З часом спілкування взагалі стало конфліктним. [PERSON] перестав працювати і утримувати себе. Поки була жива дружина, вона за рахунок їх спільних коштів купувала продукти харчування, готувала їжу та годувала [PERSON] . Останній фактично повністю знаходився на їх з дружиною матеріальному забезпеченні, хоча інші діти працювали, давали гроші на спільні потреби, їжу, оплату комунальних послуг. На фоні таких відносин у них постійно виникали сварки, [PERSON] постійно щось не влаштовувало. Через таке спілкування відповідач зараз займає окрему ізольовану кімнату площею 14,0кв., вони вимушені були розміститися в інших трьох кімнатах: він з сином [PERSON] займає кімнату площею 15,9кв.м. (зала), сини [PERSON] та [PERSON] - кімнату площею 13,9кв.м., донька [PERSON] як єдина жінка кімнату площею 9,2кв.м.. Коли їх не було вдома, він залишався один і мав доступ до будь-якої кімнати, оглядав особисті речі інших мешканців, шкодив їх, викрадав гроші та майно. Вони вимушені були поставити замки на дверях в кожну зі своїх кімнат. При цьому, [PERSON] постійно поводиться агресивно, висловлюється на їх адресу нецензурною лайкою, відмовляється від вирішення питань спільного користування майном, організації побуту, через його неадекватну реакцію з ним неможливо домовитись про спільне користування кухнею, побутовими приладами. З їх боку жодних перешкод у вільному користуванні ним спільними приміщеннями в квартирі кухнею, коридором, санвузлом не чиниться. Через сварки вони вимушені були звертатись до поліції, але жодних позитивних результатів вони не дали, співробітники поліції роз`яснили, що між ними наявні спірні цивільно-правові стосунки, які повинні вирішуватись в суді. Такі стосунки роблять неможливим їх спільне проживання в одній квартирі, але будь-яким чином добровільно вирішити це питання неможливо, оскільки [PERSON] відмовляється розмовляти і домовлятись. Для нього особисто як на батька такі стосунки з сином є прикрими, він розчарований таким ставленням [PERSON] до нього, хвилюється, переживає через такі стосунки, переніс інсульт, зараз постійно приймає ліки. На даний момент він вважає звернення до суду з цим позовом єдиним можливим шляхом вирішення питання щодо спільного користування квартирою. Також пояснив, що позивачі пропонували відповідачу укласти мирову угоду в межах розгляду цієї справи, якою передбачався продаж спільної квартири усіма співвласниками і отримання кожним із них грошових коштів відповідно до їх часток, але від укладання цієї угоди відповідач відмовився, своїх пропозицій не виказав. \~ \~ \~ \~Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали суду аналогічні пояснення, додавши, що на даний момент стосунки з [PERSON] є занадто гострими. Через його негативне ставлення до них, постійні провокаційні дії, неадекватну поведінку, вони не можуть вільно поводитись в своїй квартирі, вимушені стримувати себе та постійно уникати конфліктних ситуацій, що спричиняє їм значні фізичні та психологічні незручності. Знайти порозумінні вони з [PERSON] щодо користування квартирою не можуть протягом вже тривалого часу і на даний момент не бажають з ним спільно мешкати. Жодні їх пропозиції щодо користування та розпорядження квартирою він відхиляє. На даний момент вважають, що встановлення судом порядку користування квартирою не вирішить їх спору. Єдиним можливим варіантом вважають саме припинення права власності відповідача на його частку за рахунок грошової компенсації та його виселення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що вже тривалий час понад 12 років він не може знайти порозуміння з членами своєї родини батьком, братами та сестрою. Його підтримувала тільки мати. Вважає, що таке непорозуміння виникло саме з вини позивачів, а не його. Негатив з часом накопичувався і після смерті матері вони остаточно перейшли у фазу гострого конфлікту, коли його обмежили в праві вільного користування квартирою, кухнею, балконом, коміркою, меблями, побутовою технікою та іншими спільними речами. Він бажає жити спокійно і доводи позивачів, що саме він провокує суперечки, є неправдивими. Саме вони першими починають виказувати на його адресу різноманітні претензії, зауваження, чіпляються до нього, принижують, влаштували йому такий «булінг». Вони навмисно створюють в квартирі непридатні для спокійного життя умови - голосно розмовляють, гучно включають телевізор, слухають музику або грають на музичних інструментах, здійснюють ремонтні роботи та інше. На його зауваження вони не реагують, через що між ними постійно виникають сварки, бійки. Усі його пропозиції щодо користування квартирою ними відхиляються, вони не згодні надати йому в користування приміщення квартири, які б за розміром відповідали розміру його частки. Вважає, що підстав для звернення їх до суду з цим позовом немає, оскільки позивачі не пропонували йому вирішити спір добровільно, зокрема, піти до нотаріуса та визначити розмір часток в праві власності. Він не заперечує, що їх частки після приватизації квартири є рівними, а частка померлої матері спадкується ним та батьком. Проти припинення його права власності на частку в квартирі він заперечує, оскільки у нього немає іншого житла, в цій квартирі він мешкає з дитинства, має там свій побут і не бажає залишати її. Запропонована компенсація не забезпечить йому придбання іншого окремого житла, мешкати із сусідами в комунальній квартирі він не бажає. Якщо позивачів не влаштовує порядок користування, вони можуть придбати собі інше житло та виселитися. Він такого наміру не має. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що не підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Згідно з ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до\~ст.3\~Конституції України\~людина,\~її життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і\~безпека визнаються\~в Україні\~найвищою соціальною\~цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст.21,24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають\~рівні конституційні\~права і\~свободи та\~є рівними\~перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Ст.41\~Конституції України\~гарантує,\~що кожен\~громадянин має\~право володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~яка набувається\~в порядку,\~визначеному законом. Ніхто\~не може\~бути протиправно\~позбавлений права\~власності.\~Право приватної\~власності є\~непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні\~своїх прав\~та виконанні\~обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Усім\~власникам забезпечуються\~рівні умови\~здійснення своїх\~прав. Держава\~не втручається\~у здійснення\~власником права\~власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст.355 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно з ст.358,364 ЦК України,\~право\~спільної часткової\~власності здійснюється\~співвласниками за\~їхньою згодою.\~Співвласники можуть\~домовитися про\~порядок володіння\~та користування\~майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю.\~Кожен із\~співвласників має\~право на\~надання йому\~у володіння\~та користування\~тієї частини\~спільного майна\~в натурі,\~яка відповідає\~його частці\~у праві\~спільної часткової\~власності.\~У разі\~неможливості цього\~він має\~право вимагати\~від інших\~співвласників,\~які володіють\~і користуються\~спільним майном,\~відповідної матеріальної\~компенсації.\~Співвласник має\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Крім того, згідно з ч.1\~ст.365 ЦК України\~право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2\~ст. 365 ЦК України). Згідно з\~ст.369,370\~ЦК України\~співвласники майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~володіють і\~користуються ним\~спільно,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними. Розпоряджання\~майном,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Співвласники\~мають право\~на виділ\~у натурі\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У\~разі виділу\~частки із\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~кожного із\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними,\~законом або\~рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Суд встановив, що позивачі [PERSON] (батько), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (син) та відповідач [PERSON] (син) зареєстровані та фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло №6853, яке видано 15.04.1999р. Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, вказана квартира в порядку приватизації належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . \~ \~ \~ \~ [INFO] померла [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке виданого 11.10.2019р. приватним нотаріусом ЗМНО Філіповою Л.П., реєстровий №397, [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] набув право власності на 5/6 частин спадкового майна, яке складається в т.ч. з 1/7 частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем іншої 1/6 частини спадкового майна є син померлої [PERSON] , якому Свідоцтво про право на спадщину за законом не видано. Спадкоємці за законом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від спадщини відмовились на користь батька [PERSON] . Відповідно до даних технічного паспорту зазначена квартира [ADDRESS] має загальну площу 84,58кв.м., житлову 53,0кв.м., складається з чотирьох ізольованих житлових кімнат: кімната №4 15,9кв.м., кімната №6 9,2кв.м., кімната №8 13,9кв.м. з лоджією, кімната №9 14,00кв.м., а також кухні 10,3кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., ванної 2,6 кв.м., коридору 13,6кв.м., комори 1,0кв.м. Відповідно до Висновку про вартість майна б/н, складеного 14.11.2019р. суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 14.11.2019р. становить 586\~480,00грн. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 05.11.2019р., яке набрало законної сили 12.12.2019р., відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , заінтересовані особи [PERSON] , Хортицьке ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, про видачу обмежувального припису. Вказаним рішенням суду встановлено, що заявники, з одного боку, та заінтересована особа [PERSON] , з іншого боку, протягом тривалого часу не можуть досягнути домовленості щодо спільного користування квартирою [ADDRESS] та її утримання, прийняття спадщини після смерті дружини та матері, через що між ним виникають сварки та бійки, у зв`язку з чим вони звертались до поліції. Наявний між сторонами спір щодо користування спільним нерухомим майном, усунення перешкод в здійсненні права власності повинен вирішуватись відповідно до норм ЦК України, а не шляхом застосування до [PERSON] обмежувального припису. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За змістом ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. При цьому, суд враховує, що за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів або інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.29 рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994р.) З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку,\~проаналізувавши вищевикладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість та законність позовних вимог. Так, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира первісно була об`єктом права спільної сумісної власності сімох осіб позивачів, відповідача та померлої [INFO] . [PERSON] . Після смерті [PERSON] як одного із співвласників і прийняттям спадщини спадкоємцями за законом, визначена, виходячи із кількості співвласників та рівності розміру їх часток, за [PERSON] частка спільного майна 1/7 частина, була успадкована позивачем [PERSON] (5/6 частин від 1/7 частки) та відповідачем [PERSON] (1/6 частина від 1/7 частки). Інші позивачі відмовились від прийняття спадщини після смерті матері на користь батька [PERSON] . Таким чином, на даний момент визначені частки у праві спільної власності позивача [PERSON] - 5/42 частин квартири, відповідача [PERSON] 1/6 частина спірної квартири, право власності на які вони набули в порядку спадкування після смерті [PERSON] . При цьому, неотримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом і відсутність державної реєстрації його права власності на вказану частку квартири, на думку суду, не впливає на вирішення цього спору, оскільки спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття. В той же час, частки сторін в спільному майні, набуті ними в порядку приватизації квартири, є невизначеними і на даний момент не можуть бути визначені в позасудовому порядку через наявність між сторонами спору щодо користування та розпорядження квартирою, у зв`язку з чим суд вважає необхідним задовольнити відповідні позовні вимоги позивачів та визначити розмір часток сторін, виходячи із закріпленого в ст.370 ЦК України принципу рівності часток та відсутності з боку співвласників, в т.ч. відповідача [PERSON] , заперечень щодо цього, вимог про збільшення розміру його частки. Враховуючи вказане, суд вважає, що частка в спільному майні - квартирі [ADDRESS] позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] становить кожного 1/7 частина. Частка позивача [PERSON] 1/7 частина в порядку приватизації та 5/42 частин в порядку спадкування, а усього 11/42 частин. Частка відповідача [PERSON] 1/7 частина в порядку приватизації та 1/42 частина в порядку спадкування, а усього 1/6 частина. Вирішуючи позовні вимоги про припинення права власності відповідача [PERSON] на належну йому 1/6 частку спірної квартири, суд виходить з того, що як міжнародні акти, так і законодавство України дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, усім власникам гарантується рівність їх права власності, не існує жодних привілеїв та обмежень в здійсненні ними свого права за будь-якими ознаками. Проте власність охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, вирішуючи питання правомірності (легітимності) обмеження чи припинення права власності, слід з`ясувати, чи існує розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. За змістом діючого законодавства первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює досягнення співвласниками згоди щодо спільного володіння, користування та розпорядження спільним майном, відповідний спір вирішується судом. В даному випадку законодавством України передбачена можливість припинення права власності особи на частку в спільному майні за рішенням суду на вимогу інших співвласників за наявності передбачених ч.1 ст.365 ЦК України обставин та за рахунок грошової компенсації. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п.13 ч.1 ст.365 ЦК України, з обов`язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, справа №6-68цс12, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа\~№908/1754/17. При цьому, питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, також вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Як достовірно встановлено судом, сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Вони зареєстровані, проживають та фактично користуються нею. Спірна квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, є 4-кімнатною, має чотири ізольовані житлові кімнати, в силу технічних характеристик є неподільною річчю, тому не може бути поділена в натурі між шістьма співвласниками з виділенням кожному із них ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які б за розміром відповідали їх часткам в праві спільної часткової власності. Так, на 1/7 ідеальну частку у праві спільної власності позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожному з них припадає 12,08кв.м. (84,58кв.м.:7) загальної площі та 7,57кв.м. (53,0кв.м.:7) - житлової площі. На 11/42 ідеальних часток позивача [PERSON] припадає 22,15кв.м. (84,58кв.м.:42х11) загальної площі та 13,88кв.м. (53,0кв.м.:42х11) - житлової площі. На 1/6 ідеальну частку відповідача [PERSON] припадає 14,09кв.м. (84,58кв.м.:6) загальної площі та 8,8кв.м. (53,0кв.м.:6) - житлової площі. Шістьох окремих ізольованих кімнат, які б відповідали розміру ідеальних часток кожного із співвласників, в квартирі немає. Житлова кімната №5 площею 9,2 кв.м., яку на даний момент займає єдина в родині жінка [PERSON] , приблизна за площею до розміру ідеальної частки позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідача [PERSON] . Житлові кімнати [ADDRESS] площею 13,9кв.м., [ADDRESS] площею 14,0 [ADDRESS] м. розміру ідеальної [ADDRESS] позивача [PERSON] Однак, з позовними вимогами про встановлення порядку користування спірною квартирою, в т.ч. з відступленням від розміру ідеальних часок співвласників, жодний співвласник зазначеної квартири в т.ч. відповідач [PERSON] , не звертався. Як пояснили в судовому засіданні позивачі, встановлення порядку користування спірною квартирою без істотного порушення прав усіх співвласників є неможливим як в силу технічних характеристик квартири, так і в силу характеру особистих стосунків між ними та відповідачем, відсутності між ним порозуміння в питанні спільного користування квартирою, тому такий спосіб захисту їх прав є неефективним. Виходячи з обставин цієї справи, зокрема, технічної характеристики квартири, кількості співвласників та практики Верховного Суду, суд вважає, що належна відповідачу [PERSON] 1/6 частка квартира, яка в абсолютному розмірі дорівнює 14,09кв.м. загальної площі та 8,8кв.м. житлової площі є\~незначною. Крім того, суд вважає достовірно встановленим та доведеним, що протягом тривалого часу між сторонами існують неприязні особисті стосунки, виникають конфліктні ситуації, в т.ч. з питання спільного користування зазначеною квартирою. На момент розгляду справи сторони не досягнули домовленості про спільне володіння та користування квартирою і суд вважає, що таке є неможливим. Вказані обставини встановлені рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.11.2019р. та фактично не заперечуються сторонами. Пояснення відповідача [PERSON] щодо можливості в подальшому досягти згоди щодо спільного користування квартирою фактично зводяться до необхідності позивачів безумовно прийняти його пропозиції, а не знайти компромісні рішення. Крім того, його доводи щодо можливості домовитись з позивачами суперечать його ж поясненням про тривалість конфліктної ситуації між ними, виникнення сварок і бійок з приводу користування квартирою, відсутності можливості порозумітися, неприйнятність обома сторонами пропозицій одна одної, чинення позивачами йому перешкод в користуванні квартирою, з приводу усунення яких він особисто до суду не звертався. Також суд вважає, що припинення права власності відповідача [PERSON] на його 1/6 частку в спільній квартирі не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, оскільки судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не можуть досягти згоди щодо спільного користування квартирою, відповідач заходів щодо утримання спільного майна не здійснює, що ним не спростовано під час судового розгляду справи. Та обставина, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, сама по собі не може свідчити про завдання істотної шкоди його інтересам у випадку припиненням права власності на частку у цій квартирі, оскільки припинення права співвласника на частку в спільному майні допускається лише за умови внесення іншими співвласниками відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав особи, право на частку якої припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. На думку суду, така процедура, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, направлена на забезпечення виконання іншою стороною у справі своїх зобов`язань перед такою особою. Так, позивачем [PERSON] внесена на депозитний рахунок суду грошова компенсація вартості належної відповідачу [PERSON] 1/6 частки квартири в розмірі 97\~746,66грн., яку суд вважає справедливою сатисфакції відповідачу за його частку в квартирі, оскільки така компенсація визначена, виходячи з дійсної ринкової вартості квартири (під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості) на підставі Висновку про вартість майна, складеного 14.11.2019р. суб`єктом оціночної діяльності ФОН [PERSON] , і, на думку суду, є достатньою для придбання іншого житла. Заперечуючи проти розміру грошової компенсації з підстав її недостатності для придбання іншого окремого житла, відповідач [PERSON] , незважаючи на роз`яснення суду щодо обов`язку сторони довести суду свої доводи та заперечення, не надав суду доказів, які б спростовували визначену позивачами дійсну ринкову вартість спірної квартири та наданий ними на підтвердження цієї обставини Висновок від 14.11.2019р. Клопотання про призначення судової експертизи в судовому засіданні він також не заявив. За таких обставин, при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації вартості частки відповідача [PERSON] в спільному майні суд вважає наданий позивачами Висновок про вартість майна від 14.11.2019р.. належним та допустимим доказом. При цьому, суд зауважує, що отримання грошової компенсації при припиненні права власності особи на частку в спільному майні на підставі ст.365 ЦК України, на відміну від ст.364 ЦК України, не потребує згоди особи, право власності якої припиняється. З урахуванням встановлених під час розгляду даної справи обставин, беручи до уваги, що спірна квартира є неподільною, виділ 1/6 частки в натурі та спільне користування квартирою є неможливими, обставини, які б свідчили про спричинення істотної шкоди правам та інтересам відповідача [PERSON] у випадку припинення його права власності, не доведені, розмір грошової компенсації вартості відповідної частки визначений за дійсною ринковою вартістю квартири і є достатнім, а також враховуючи загальні засади цивільного судочинства, суд вважає, що припинення на вимогу позивачів права власності відповідача [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] є легітимним, справедливим та більш ефективним способом вирішення наявного між сторонами спору щодо володіння та користування спільним майном, у зв`язку з чим відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню. Позовні вимоги про визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/6 частину спірної квартири в порядку припинення права власності на неї відповідача [PERSON] за внесену ним на депозитний рахунок суду грошову компенсацію цієї частки також підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку такі вимоги ґрунтуються на загальних положеннях набуття та припинення права власності, в т.ч. припинення права власності на частку в спільному майні відповідно до положень ст.365 ЦК України. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , незважаючи на те, що заявили спільну вимогу про припинення права власності відповідача [PERSON] на частку в квартирі, не заперечують проти визнання права власності на цю частку за їх батьком позивачем [PERSON] . В той же час, підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача [PERSON] після спливу 30 дні з моменту набрання цим рішенням суду законної сили суд не знаходить і в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі. Так, ст.47 Конституції України, ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ст.109 ЖК України виселення\~із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.\~ Виселення\~проводиться добровільно або в судовому порядку.\~ Зокрема,\~підстави виселення\~передбачені ст.109\~(виселення\~у випадку\~звернення стягнення\~на передане\~в іпотеку\~жиле приміщення),\~ст.110\~(виселення\~у випадку\~знесення житлового\~будинку,\~його обвалу,\~переобладнання в\~нежитлове),\~ст.114\~(виселення\~робітників і\~службовців,\~що припинили\~трудові відносини\~з підприємствами,\~установами,\~організаціями найважливіших\~галузей народного\~господарства,\~які надали\~жиле приміщення,\~у зв`язку\~із звільненням\~за власним\~бажанням без\~поважних причин,\~або за\~порушення трудової\~дисципліни,\~або за\~вчинення злочину;\~\~громадян,\~які одержали\~жилі приміщення\~в будинках\~колгоспів,\~якщо вони\~виключені з\~членів колгоспу\~або вийшли\~з колгоспу\~за власним\~бажанням; громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав), ст.116 (якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними), ст.157 ( виселення\~членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) \~випадках, передбачених\~ч.1 ст.116 цього Кодексу). Звертаючись до суду з цими вимогами, позивачі не зазначили та жодним чином не обґрунтували наявність вищевказаних підстав для виселення відповідача [PERSON] із спірної квартири. Посилання позивачів на те, що протягом тривалого часу між сторонами існують неприязні стосунки та виникають конфліктні ситуації, спільне користування квартирою є неможливим, суд вважає недостатнім для прийняття рішення про виселення відповідача із спірної квартири. Також є недостатнім для цього є ухвалення судом рішення про припинення права власності відповідача [PERSON] на частку спірної квартири, оскільки припинення права власності на житло автоматично не позбавляє особу права користуватись житловим приміщення. Отже, суд вважає позовні вимоги про виселення на даний момент передчасними та не обґрунтованими. Підсумовуючи вищевикладене, позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачів понесені ними судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Так, кожним із позивачів за подання позовних вимог про визначення частки в спільному майні (вимога немайнового характеру) було сплачено судовий збір в сумі 840,00грн., у зв`язку з задоволенням цієї позовної вимоги з відповідача слід стягнути на користь кожного позивача по 840,80грн. За подання позовних вимог про припинення права власності відповідача на частку в спільному майні та визнання права власності на цю припинену частку (дві вимоги майнового характеру) позивачем [PERSON] було двічі сплачено судовий збір по 1320,18грн., виходячи з вартості цієї частки в квартирі [ADDRESS] ( [ADDRESS] та в житловому будинку [ADDRESS] (34\~271,66грн). В подальшому позивачі вточнили свої позовні вимоги, виключивши вимогу про припинення права власності відповідача на частку в зазначеному житловому будинку та визнання права власності на частку в цьому житловому будинку за позивачем [PERSON] , у зв`язку з чим судовий збір за позовні вимоги про припинення права власності відповідача на частку в квартирі [ADDRESS] та визнання права власності на цю частку за позивачем [PERSON] повинен визначатися, виходячи з вартості цієї частки (97\~746,66грн), та становить 977,46грн. У зв`язку із задоволенням цих позовних вимог з відповідача слід стягнути на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 977,46грн.х2=1954,92грн. Загалом на користь позивача [PERSON] з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2795,72грн (840,80грн. +1954,92грн.). Надмірно сплачений позивачем [PERSON] судовий збір в сумі 342,64грн.х2=685,28грн. підлягає поверненню позивачу на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial