Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

28 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд: -стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття; -стягнути з відповідача аліменти на її утримання, у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, до досягнення малолітньою дитиною - [PERSON], [INFO], 3- річного віку. Позов обґрунтований тим, що сторони протягом певного часу проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В період спільного проживання, а саме 16.12.2015 року вона народила дочку [PERSON], яка на момент звернення до суду та на момент розгляду справи в суді проживає з позивачем. 25.12.2015 року сторони зареєстрували шлюб. Відповідач ухиляється від утримання дитини, добровільно допомоги не надає, тому посилаючись на вимоги ст.ст. 180-183 СК України, позивач просила суд стягнути аліменти у розмірі, зазначеному вище. Крім того, [PERSON] зазначає, що знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на її утримання, що ставить її та дитину у скрутне матеріальне становище, а відповідач, будучи працездатною особою, має можливість надати їй допомогу, тому позивач до досягнення трирічного віку дитиною просить стягнути аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від його заробітку щомісяця. Ухвалою судді від 05.05.2018 року відкрите провадження по справі. Ухвалою суду від 23.06.2018 року за результатами підготовчого провадження призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позов, надавши пояснення про обставини, викладені у позові. При цьому позивач наполягала на стягненні судових витрат у розмірі 2700 грн., які нею були витрачені на оплату послуг адвоката [PERSON], з якою вона уклала договір про надання правової допомоги, і в рамках цього договору вона сплатила обумовлену суму, яку вона просить стягнути з відповідача. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти стягнення аліментів на утримання дитини та дружину у визначеному позивачем розмір, однак заперечував проти стягнення з нього судових витрат у такому розмірі, і вважав такі витрати завищеними. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлені фактичні обставини справи, які не ос порені сторонами, а саме. [PERSON] та [PERSON] являється батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження дитини (а.с. 11). Малолітня дитина проживає та зареєстрована з матірю, про що свідчать відповідні довідки виконавчого комітету Перещепинської ради Новомосковського району (а.с. 12). Відповідач працює, отримує постійний дохід, надав суду довідку про доходи. До правовідносин, що виникли між сторонами суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від\~\~ 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 180 СК України \~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України визначені способи виконання батьками обовязку утримувати дитину. Судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання дитини. Зважаючи на визнання позову відповідачем, суд, у відповідності до вимог ч.3 ст. 181 СК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у частці від заробітку. На виконання вимог ст. 182 СК України, суд бере до уваги майновий стан платника аліментів, який має постійний дохід, не має інших утриманців, даних про стан здоровя платника аліментів та стану здоровя дитини суду не надано, а тому з урахуванням всіх обставин по справі, а також з урахуванням вимог ч.1 ст. 183 СК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі ? частки від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. Визначений позивачем та визнаний відповідачем розмір аліментів, на думку суду, буде необхідним для дитини та достатнім для її гармонійного розвитку дитини. У відповідності до ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Зважаючи на фактичні дані, встановлені судом, щодо проживання дитини з матірю, а також на вік дитини, яка не досягла 3-років та перебування матері у відпустці по догляду за дитиною, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною 3-х років. З урахуванням вимог ст. 191 СК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти з моменту звернення до суду, тобто з 28.03.2018 року. У відповідності до вимог п. ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати у виді судового збору, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір». Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат на правову допомогу, слід звернути увагу на наступне. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному\~статтею 137 ЦПК України. Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3\~ст. 137 ЦПК України). У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України\~в редакції від 18.03.2004 року). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до\~ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до Договору про надання юридичної допомоги від 25 січня 2018 року, позивач [PERSON], як клієнт, доручає адвокату [PERSON] представляти його інтереси в судах, з усіма необхідними для цього повноваженнями, які надано з питань, повязаних із захистом його майнових і особистих прав. Відповідно до розділу п підписаного договору про надання правової допомоги адвокат отримує гонорар, на визначення розміру якого впливають строки, результати вирішення спірних правовідносин, ступінь тяжкості справи, тощо, порядок обчислення гонорару здійснюється на підставі фіксованого розміру або погодинної оплати, затверджених у прейскуранті, з якими клієнт ознайомлений до підписання договору. Розмір гонорару визначається в акті про надання юридичних послуг. Прейскурант, яким затверджено розмір погодинної оплати адвоката [PERSON] суду не подано, матеріали справи містять акт виконаних робіт про надання правової допомоги, у відповідності до якого вже 28 січня 2018 року [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] грошові кошти за надання правової допомоги у розмірі 2700 грн. На інтервю з клієнтом, консультацію та складення позовної заяви адвокатом витрачено 4 години, за подання матеріалів до суду позивач сплатила адвокатові 200 грн. Слід звернути увагу, що акт вже виконаних робіт був підписаний позивачем з адвокатом 28 січня 2018 року, в тому числі подання матеріалів до суду, а позов зареєстрований канцелярією суду 28 березня 2018 року, а тому відсутність у договорі з адвокатом визначеного розміру витрат на правову допомогу, та сам по собі акт виконаних робіт без квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інших банківських документ, касових чеків чи будь-яких інших документально підтверджених та оформлених у встановленому порядку платіжних документів, не можуть бути підставою для стягнення витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved