Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

29.01.2018 року до суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про визнання права власності на частину будинку до відповідача [PERSON] 26.02.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02.03.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 110 травня 2018 року . 10.05.2018 року розгляд справи відкладений в зв'язку з неявкою сторін в судове засідання. Справу призначено до розгляду на 25.06.2018 року. 25.06.2018 року розгляд справи відкладений в зв'язку з неявкою сторін в судове засідання. Справу призначено до розгляду на 10.10.2018 року. 28.08.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. 10.10.2018 року проведене підготовче судове засідання. Представником позивача надана відповідь на відзив. Справа призначена до розгляду на 13.11.2018 року Згідно заявлених позовних вимог за уточненою позовною заявою позивач просить визнати за ним право спільної часткової власності на ? частину житлового будинку А-1, житловою площею 34.9 кв.м., з надвірними будівлями: саманною, обкладеною цеглою верандою а-1; цеглового гаражу Б; саманної, обкладеної цеглою літньої кухні В; цеглового сараю Г, Д; саманного, обкладеного цеглою сараю Ж.З; цеглового погрібу И; дерев'яної вбиральні Н; споруди 1-4; колодязь к; розташованих по вул.. Бригадна, 18 в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області , а іншу ? частину цього нерухомого майна, відповідно залишити [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 19 травня 1984 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON], в бюро запису актів цивільного стану Вільногірського міськвиконкому Дніпропетровської області. Актовий запис № 57. В шлюбі з відповідачкою народилась донька [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24.06.2014 року у справі № 174/191/14-ц шлюб між ним та відповідачкою розірваний. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними був придбаний в спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 03.12.2002 року, житловий будинок А-1, жилою площею 34.9 кв.м., з надвірними будівлями: саманною, обкладеною цеглою верандою а-1; цеглового гаражу Б; саманної, обкладеної цеглою літньої кухні В; цеглового сараю Г, Д; саманного, обкладеного цеглою сараю Ж.З; цеглового погрібу И; дерев'яної вбиральні Н; споруди 1-4; колодязь к; розташованих по вул.. Бригадна, 18 в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Покупцем за даним договором виступала одноособово відповідач. Після укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, право одноособової власності відповідача було зареєстроване в КП «Верхньодніпровське БТІ», про що на зворотній стороні договору зроблена відповідна помітка. Оскільки на час придбання ними житлового будинку діяли норми КпШС, саме у відповідності із даними нормами у них виникло право спільної сумісної власності на придбане домоволодіння. Літом 2017 року він запропонував відповідачу нотаріально оформити за ним право власності на ? частину домоволодіння. Однак відповідач відмовила йому в цьому, що і стало підставою звернення до суду. Позивач та представник позивача в судове засіданні не з'явились, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутність. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що його довіритель не пропустив строку позовної давності, виходячи з позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15. Так як його довіритель ще до подачі позову пропонував відповідачу добровільно поділити спірне домоволодіння шляхом укладення договору, однак літом 2017 року відповідач відмовилась від його укладання, що вказує на те, що строк позовної давності розпочався влітку 2017 року. А позивачем позовну заяву подано в січні місяці 2018 року. Відповідач та представник в відповідача в судове засіданні не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували. А саме відповідач посилалась на те, що між нею та позивачем існувала інша домовленість. Представник позивача посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, яку просив застосувати до спірних правовідносин. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 травня 1984 року. Шлюб між сторонами був зареєстрований в бюро запису актів цивільного стану Вільногірського міськвиконкому Дніпропетровської області. Актовий запис № 57, що підтверджується, копією свідоцтва про шлюб. Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24.06.2014 року у справі № 174/191/14-ц шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний, що підтверджується копією рішення суду. Таким чином сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з19.05.1984 року по 24.06.2014 року. Під час перебування сторін у шлюбі, відповідно до договору купівлі - продажу жилого будинку та земельної ділянки від 03.12.2002 року, сторонами був придбаний житловий будинок А-1, жилою площею 34.9 кв.м., з надвірними будівлями: саманною, обкладеною цеглою верандою а-1; цеглового гаражу Б; саманної, обкладеної цеглою літньої кухні В; цеглового сараю Г, Д; саманного, обкладеного цеглою сараю Ж.З; цеглового погрібу И; дерев'яної вбиральні Н; споруди 1-4; колодязь к; розташованих по вул.. Бригадна, 18 в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Покупцем за даним договором купівлі-продажу зазначена [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі продажу. Таким чином судом встановлено, що домоволодіння, розташоване за адресою: вул. Бригадна, 18 в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області придбане в період шлюбу між сторонами, тому є об'єктом спільної сумісної власності. Так як відповідно до ч.1,2 ст. 22 КпШС України, який був чинний в період придбання домоволодіння, Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КпШС України При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином незалежно від того, що покупцем за договором купівлі-продажу домоволодіння виступала відповідач, домоволодіння було набуте у спільну сумісну власність подружжя. Відповідно і позивач і відповідач є співвласниками спірного домоволодіння, як майна набутого в період перебування у шлюбі. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить визнати за ним право власності на ? частину зазначеного вище домоволодіння, як на спільне сумісне майно, придбане в період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином розірвання шлюбу між сторонами в червні місяці 2014 року не припинило право спільної сумісної власності на придбане сторонами домоволодіння і у позивача залишилось право на розподіл спільного сумісного майна, в тому числі і шляхом визнання за ним права власності на його ідеальну частку, а саме на ? частини зазначеного вище домоволодіння. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилається на пропуск відповідачем строку позовної давності, яку просить застосувати до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 СК України - Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином з положень, встановлених ст. 72 СК України вбачається, що сирок позовної давності до правовідносин щодо розподілу майна, яке є спільною сумісною власністю перебіг строку позовної давності розпочинається не з дати розірвання шлюбу, а з часу, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В постанові Верховного суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-258цс15 зазначено, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права та вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Як зазначено позивачем у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача, позивач намагався вирішити спірне питання та поділити спірне домоволодіння в добровільному порядку влітку 2017 року, але отримав відмову відповідача. Відповідачем та представником відповідача будь-яких доказів на спростування даних доводів позивача суду не надано. За даних обставин суд вважає, що у позивача строк позовної давності почався з літа 2017 року, тобто з часу, коли позивач дізнався про порушення свого права, яке виразилось у відмові відповідача добровільно розділити спільне сумісне майно, і на час подання позовної заяви, трирічний строк позовної давності для позивача не сплинув. Відповідно підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в зв'язку зі спливом строку позовної давності, суд не вбачає. В свою чергу, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так як спірне домоволодіння придбане подружжям Луцко в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з вищенаведених обставин та враховуючи рівність часток кожного із подружжя відносно майна, що є спільною сумісною власністю, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати за кожною із сторін право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Бригадна, 18 в с. Посуньки Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved