Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

28.08.2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] підписав заяву № б/н від 02.09.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 4500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого станом на 22.07.2019 року виникла заборгованість у сумі 30462,16 грн., яку позивач просить стягнути в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що факт отримання кредиту підтверджується випискою про рух коштів по рахунку відповідача. Наявність заборгованості за простроченим тілом кредиту представник позивача обгрунтовував тим, що відповідач не вносив обов`язкових щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим банком, відповідно до пунктів 1.1.3.1.6 та 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, було збільшено розмір кредитного ліміту на кредитній карті та вказані кошти списані в рахунок погашення щомісячних платежів. Представник відповідача проти позову заперечив. Зазначив, що інших кредитних карток, окрім карти № [NUMBER] , термін дії якої закінчився у березні 2010 року, відповідач не отримував. Окрім того, посилаючись на виписку про рух коштів, вказав, що востаннє відповідач поповнював кредитну карту 08.05.2016, із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 28.08.2019, а відтак позов поданий після спливу строку позовної давності і в задоволенні такого повинно бути відмовлено. Також, представник позивача зазначив, що виписка про рух коштів по розрахунковому рахунку є неналежним та недопустимим доказом і не може підтверджувати отримання кредиту відповідачем, оскільки викладена на іноземній мові. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. В ході судового розгляду встановлено, що 02.03.2007 року Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] , шляхом підписання заяви. Відповідно до змісту вказаної заяви відповідач просив відкрити йому рахунки і надати платіжну карту встановивши суму кредитного ліміту у 2000 грн., строком дії до 03/10, під проценти у розмірі 36% у рік з розрахунку 360 днів у році, встановивши порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості та можливістю погашення заборгованості як шляхом внесення коштів на карту так і списання банком коштів з дебетної карти [NUMBER]. Також, у заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується випискою про рух коштів по рахунку за період з 01.01.1999 по 02.12.2019. Як вбачається із розрахунку представленого позивачем, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором не виконував у строки і це призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 22.07.2019 року становила 30462,16 грн. з яких: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 8702,77 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 18432,62 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 1400,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу, та також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 штраф (фіксована частина), 1426,77 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються АТ КБ «Приватбанк», відтак такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Положеннями ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника відсутні відомості про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути із відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту та складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором станом на 22.07.2019, посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами; процентна ставка; права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, зокрема право списувати кошти з рахунків клієнта відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум , що підлягають сплаті банку за договором, у разі настання термінів платежів (п.1.1.3.1.6 Умов) та право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт (п.2.1.1.2.3 Умов); відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункти 1.1.7.11 та 1.1.7.31 згаданих Умов) та інші положення. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Окрім цього, позивачем взагалі не представлено жодного доказу, що відповідач на момент підписання заяви був ознайомлений хоч з якимись Тарифами та Умовами надання банківських послуг. Посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що відповідача при підписанні заяви про приєднання було ознайомлено саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, витяг з яких долучено до позовної заяви, спростовується тим, що у п.1.1.7.58 цих Умов міститься посилання на події, які мали місце через сім років після підписання позивачем заяви про приєднання. Крім того, роздруківка Умов та правил надання банківських послуг із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02 березня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28 серпня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року в справі№342/180/17 вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо не підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Вид банківського кредиту, з огляду на його характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є - споживчим кредитуванням, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року в справі №342/180/17 зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів Банку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. За таких обставин, суд вважає, що законних підстав для стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 8702,77 грн, пені за прострочене зобов`язання в розмірі 18432,62 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в розмірі 1400 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. та штрафу (процентної складової) - 1426,77 грн., немає. Окрім того, суд бере до уваги що відповідно до підписаної відповідачем заяви про приєднання від 02.03.2007, сторонами передбачено лише два способи погашення заборгованості по кредитному ліміту, зокрема шляхом внесення коштів на карту клієнтом та списання банком коштів із дебетної карти клієнта. Таким чином, застосований позивачем спосіб погашення заборгованості шляхом збільшення кредитного ліміту та стягнення таких коштів в рахунок погашення заборгованості суперечить досягнутим між сторонами домовленостям у заяві про приєднання. Враховуючи, що згідно поданих позивачем розрахунків у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту та відсотками нарахованими на тіло кредиту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Посилання представника відповідача на те, що виписка про рух коштів по рахунку відповідача є неналежним та недопустим доказом, суд відхиляє, оскільки наведена у ній інформація є зрозумілою без перекладу. Не заслуговує на увагу і посилання представника відповідача на те, що відповідач не отримував інших кредитних карток, окрім карти № [NUMBER] , оскільки факт користування ним іншими кредитними картами спростовується випискою про рух коштів по рахунку відповідача. Щодо твердження представника відповідача про сплив строку позовної давності, то таке не заслуговує на увагу, оскільки випискою про рух коштів по рахунку підтверджується погашення заборгованості 29.05.2018. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed