Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

27. 10. 2014 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивувано тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на договору купівлі-продажу від 04. 07. 1989. У зазначеній квартирі зареєстрований також відповідач [PERSON] (колишній чоловік позивача), але останній у вказаному будинку не проживає, оплату за комунальні послуги відповідач не здійснює, особистих речей відповідача в будинку немає. Позивач самостійно утримує вказану квартиру. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. До судового засідання позивач не з'явилася, суду надала заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи була належним чином повідомлений. Справу розглянуто відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на договору купівлі-продажу від 04. 07. 1989. За даною адресою, окрім позивача, зареєстрований також і відповідач [PERSON]. З відповідачем позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі в період з 18. 07. 1987 по 23. 04. 1998. Шлюб між сторонами розірвано. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинено з 1998 року. Відповідач постійно не проживає в спірному будинку з 1998 року, що підтверджується актом про не проживання від 03. 10. 2014, складеним за участю свідків (сусідів) [PERSON], [PERSON], завіреним ПП «ЖЕК-10», які підтвердили факт не проживання відповідача. Відповідач змінив місце проживання, забрав свої особисті речі, та проживає на теперішній час за іншою адресою, однак до теперішнього часу залишається зареєстрованим в спірному будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач не проживає у будинку більше 1 року без поважних причин, суд вважає його особою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Вимог про відшкодування понесеного судового збору позивач не заявляла, а тому питання розподілу судових витрат судом не розглядалося. На підставі викладеного,

Outcome: approved