Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

28 серпня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Свої вимоги мотивує тим, що в липні 2015 року до нього звернувся представник [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти на суму 300000 доларів США, які відповідач начебто надавав йому за розпискою від 17 березня 2014 року. Вважає договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, недійсним та ставить під сумнів автентичність розписки оскільки ні сума грошей, ні дата написання розписки та повернення грошей не узгоджуються з тими домовленостями, які були між ним та відповідачем. Правовідносини, що склались між ними, мали місце в 2008 році, проте суми операцій були інші. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року відкрито провадження в справі. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року за клопотанням сторони позивача в справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження в справі. 30 травня 2016 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повідомлено про неможливість надання висновку судової експертизи. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року відновлено провадження в справі та призначено її до судового розгляду. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні заяви сторони позивача про зупинення провадження в справі в зв'язку з хворобою позивача. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року про відновлення провадження в справі повернуто заявнику. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року за клопотанням сторони позивача в справі повторно призначено судову експертизу. 30 жовтня 2017 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повторно повідомлено про неможливість надання висновку судової експертизи. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Належних доказів поважності причин неявки та неможливості зявитись у судове засідання як позивача, так і його представника до суду подано не було. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності сторони відповідача та ухвалити рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У попередніх судових засіданнях представник позивача пояснював, що розписка була написана особисто [PERSON], оскільки він отримав в борг грошові кошти. Також зазначав, що в провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за оспорюванню розпискою. [PERSON] не звертався з зустрічним позовом про визнання розписки недійсною в тій справі, а звернувся з окремим позовом до Солом'янського районного суду м. Києва. Провадження в цивільній справі про стягнення боргу зупинено до розгляду зазначеної справи про визнання недійсним договору позики. Вважав, що сторона позивача [PERSON] зловживає своїми процесуальними правами з метою відтермінування розгляду цивільної справи про стягнення боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить наступного. Судом встановлено, що 17 березня 2014 року складено розписку, в якій зазначено, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 300000 доларів США (триста тисяч доларів США) та зобов'язався повернути їх до 28 лютого 2015 року (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Нормами ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. У матеріалах справи міститься копія оспорюваної розписки, оригінал якої знаходиться в матеріалах цивільної справи Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за оспорюванню розпискою (а.с. 6). Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При звернення в суд з позовом позивач [PERSON] посилається на те, що договір позики, укладений у формі розписки від 17 березня 2014 року, є недійсним. Він ставить під сумнів автентичність розписки оскільки ні сума грошей, ні дата написання розписки та повернення грошей не узгоджуються з тими домовленостями, які були між ним та відповідачем. Правовідносини, що склались між ними, мали місце в 2008 році, проте суми операцій були інші. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження зазначених у позовній заяві обставин та вимог у грудні 2015 року стороною позивача було заявлено клопотання про витребування у [PERSON] оригіналу розписки від 17 березня 2015 року та клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 44-45). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року за клопотанням сторони позивача в справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження в справі. У червні 2016 року на адресу суду надійшло повідомлення від 30 травня 2016 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів. Зазначено, що 09 березня 2016 року експертами було заявлено клопотання про необхідність надання оригіналу досліджуваного документу та достовірних вільних зразків почерку та підпису [PERSON] Станом на 25 травня 2016 року клопотання експертів виконано не було, а за наявними матеріалами проведення цієї експертизи неможливе (а.с. 36-38, 46-48). У листопаді 2016 року представником позивача повторно подано заяву про витребування оригіналу розписки та призначення судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 68-69). 08 грудня 2016 року представник відповідача [PERSON] звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з заявою про повернення йому оригіналу боргової розписки з метою проведення судової експертизи (а.с. 75). Листом від 16 грудня 2016 року Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області повідомив про те, що ухвалою суду від 17 листопада 2015 року провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу зупинено та за вимогами ст. 138 ЦПК України, повернення оригіналу розписки неможливе без шкоди для розгляду справи (а.с. 76). У січні 2017 року стороною відповідача подано заперечення проти повторного клопотання про проведення експертизи. Зазначено, що в липні 2015 року [PERSON] звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за борговою розпискою. У межах розгляду цієї справи було подано заяву про забезпечення позову, в додатках до якої було надано оригінал розписки. [PERSON] усвідомлюючи можливість настання невигідних для нього наслідків у вигляді стягнення коштів, ініціював розгляд справи у Солом'янському районному суді м. Києва з вимогами про визнання розписки недійсною з одночасним зупиненням провадження в справі про стягнення боргу (а.с. 73-74). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року за клопотанням сторони позивача в справі повторно призначено судову експертизу. В ухвалі суду вказувалось про проведення судової експертизи, за наявності такої можливості, за матеріалами справи, з урахуванням факту перебування оригіналу розписки в матеріалах іншої цивільної справи, що перебуває на розгляді в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області (а.с.90-91). 30 жовтня 2017 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повторно повідомлено про неможливість надання висновку судової експертизи. Зазначено, що 12 червня 2017 року експертами було заявлено клопотання про необхідність надання оригіналу розписки від 17 березня 2014 року та додаткових вільних та експерементальних зразків підпису та почерку [PERSON] Станом на 27 жовтня 2017 року необхідні матеріали не надійшли (а.с. 93-94, 105-106). У судовому засіданні 14 лютого 2017 року представником відповідача надано суду копію висновку спеціаліста № 945 по почеркознавчому дослідженню підпису та рукописних записів, складеного 22 травня 2016 року спеціалістом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. У зазначеному висновку спеціалістом зроблено категоричний висновок про те, що рукописний текст в розписці від 17 березня 2014 року та підпис від імені [PERSON] виконаний самим [PERSON] (а.с. 80-87). При проведенні цього дослідження спеціалісту надавався та оцінювався оригінал розписки від 17 березня 2014 року, виконаної від імені [PERSON] Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З таких обставин, враховуючи неможливість проведення експертизи за відсутності оригіналу розписки, який знаходиться в матеріалах іншої цивільної справі, суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору позики не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження обставин не написання чи не підписання позивачем оспорюваної розписки, а також доказів того чи мали місце будь-які виправлення в розписці щодо суми боргу, дати написання розписки та повернення грошових коштів, позивачем при розгляді справи надано не було. Суд також враховує, що позивач [PERSON] не позбавлений процесуального права на подання заяви про проведення судової експертизи в межах розгляду цивільної справи про стягнення боргу, в матеріалах якої знаходиться оригінал розписки. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed