Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

27.05.2019 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила виділити в натурі частки із спільної часткової власності, припинити право спільної часткової власності на 43/100 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником 43/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . Співвласниками інших частин вказаного домоволодіння є [PERSON] , [PERSON] . Вказане домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-1, житлового будинку літ. Б-1, житлового будинку літ. В-1, літньої кухні літ. Г, сараю Д, літньої кухні літ. Е, літньої кухні літ. Ж, сараю літ. З, погребу з шийкою літ. К, вбиральні літ. Л, сараю літ. М, сараю літ. Н, вбиральні літ. О, сараю літ. П, сараю літ. Р, навісу літ. С, споруд № 1-8, замощення І. Згідно із висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, зазначене домоволодіння може бути поділене. Відтак, після поділу домоволодіння [ADDRESS] позивачу належить: житловий будинок літ. А-1 житловою площею 45,6 кв. м., загальною площею 73,4 кв. м. (колишня літ Б-1), літня кухня літ. Б (колишня літ. Е), вбиральня літ. В (колишня літ. Л), сарай літ. Г (колишня літ. Р), вбиральня літ Д (колишня літ. О), сарай літ. Е (колишня літ. П), сарай літ Ж (колишня літ. Н), навіс літ. з (колишня літ. С), споруди № 1-7, замощення І. Оскільки інші співвласники не бажають йти на контакт із позивачем щодо виділу в натурі часток із спільного майна, позивач змушена звернутись до суду. Ухвалою судді від 28.05.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 07.06.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 02.10.2019 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, у якій вона просила справу розглядати без її участі, а також відзив на позовну заяву, у якому вона не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Ухвалою судді від 13.11.2019 року по цивільній справі було призначено судово-технічну експертизу та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Ухвалою судді від 25.02.2021 року провадження по справі було поновлено. Ухвалою суду від 12.08.2021 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] у заяві від 12.08.2021 року просила справу розглядати без участі позивача та її представника, позовні вимоги з урахуванням уточнених підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 43/100 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.10.2010 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим № 6478 (а.с. 7) Із відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 27.12.2008 року № 15488 вбачається, що [PERSON] належить 21/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , а [PERSON] належить 1/10 частка вищезазначеного домоволодіння (а.с. 9). У висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночної експертизи № ГО-95, складеного судовим експертом Алімовою Л.І. 02.02.2021 року, зазначено, що можливих варіантів поділу будинку за адресою: [ADDRESS] з урахуванням права власності на домоволодіння - 43/100 частки [PERSON] , 21/100 частки - [PERSON] , 1/10 частки - [PERSON] 1/10 частку домоволодіння з технічної точки зору неможливо виділити в натурі. Так як співвласники не володіють домоволодінням в цілому, наданий єдиний варіант розділу - фактичне використання. Перерозподілення долів у власності прийняло вигляд: 43/100 частки [PERSON] - 47/100 з відшкодуванням компенсації іншим співвласникам у розмірі 35197,70 грн.; 21/100 частки [PERSON] - 53/100 з відшкодуванням компенсації іншим співвласникам у розмірі 265403,40 грн.; 1/10 частки [PERSON] не можливо виділити в натурі, розмір компенсації на її користь складає 83500,30 грн. (а.с. 134-150). Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо. Разом з тим, відповідач [PERSON] не надавала згоди на виплату їй грошової компенсації за 1/10 частку у спільному майні. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності у відповідача [PERSON] можливості сплатити компенсацію іншим співвласникам у розмірі 265403,40 грн., тож суд не може пересвідчитись у тому, чи не буде виплата вказаної компенсації становити надмірний тягар для відповідача. При цьому, інші варіанти поділу експертом не запропоновані. Врахувавши обставини справи, інтереси усіх учасників спільної часткової власності, а також те, що правовий статус забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідачів не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed