Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

28 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила (а.с. 14). В обґрунтування уточненого позову позивач посилається на те, що 17 грудня 2013 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого вони мають дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею і повністю знаходиться на її утриманні, відповідач з ними не спілкується, матеріально не утримує та вихованням дитини не займається. Спільне життя із відповідачем не склалося з самого початку, він покинув її та поїхав проживати за місцем своєї реєстрації до АР Крим, де змінив громадянство на російське. Шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведуть та проживають окремо. Спір щодо поділу майна відсутній. Просить розірвати шлюб, укладений з відповідачем та визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], з нею. Ухвалою суду від 03 жовтня 2018 року позовну заяву було залишено без руху, з наданням строку для усунення її недоліків (а.с. 10-11). 26 жовтня 2018 року позивач усунула недоліки позовної заяви (а.с. 14). Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року було відкрите провадження у справі (а.с.\~18-19). Ухвалою суду від 08 квітня 2019\~року справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, але у позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні таких обставин. Судом установлено, що сторони уклали шлюб 17 грудня 2013 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 98 та видане свідоцтво про шлюб (а.с. 5). 23 січня 2015 року у сторін від шлюбу народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження, наданим суду у копії (а.с. 6). На підставі ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружжя тривалий час не підтримує шлюбні відносини, не веде спільне господарство, не проживає спільно, позивач втратив почуття любові та поваги до чоловіка, спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливим, за таких обставин суд приходить до переконання, що подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, що мають істотне значення, і шлюб підлягає розірванню. У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Встановлено, що позивач [PERSON] не змінювала прізвище в звязку з реєстрацією шлюбу, тому, підстав для зміни її прізвища немає. Що стосується вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини суд дійшов таких висновків. Згідно приписів ст. 160 СК України 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На підставі статті 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 статті 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, разом з тим згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що в порушення вищезазначених норм процесуального Закону позивачем не надано суду будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів наявності у сторін спору щодо визначення місця проживання малолітнього сина, не надано доказів ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, стан та належність умов для проживання, наявності доходів сторін, а тому у задоволенні позову в цій частині належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial