Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

28 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Трудового договору від 09 січня 2020 року, укладеного між відповідачем і нею, з вказаної дати вона прийнята на роботу на посаду менеджера з персоналу зі встановленням 5-денного робочого тижня з двома вихідними днями, тривалістю робочого тижня 20 годин та режимом роботи протягом робочого дня з 11.00 до 15.00 годин, без перерви на обід (пункти 2.1,5.1 Договору). Згідно пунктів 3.1, 3.2 Трудового договору оплата праці мала здійснюватися згідно зі штатним розкладом, а виплата заробітної плати проводитися в національній валюті два рази на місяць. При цьому на картковий рахунок в установі банку відповідач офіційно перераховував половину мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, з вирахуванням податків і зборів, а фактично, не обліковано доплачував грошові суми таким чином, що в цілому заробітна плата становила 20000 гривень в місяць. В березні 2020 року, у зв`язку з введенням Урядом карантину відповідач попросив усіх працівників написати заяви про надання відпусток на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки», тобто, без збереження заробітної плати за згодою сторін. При цьому вона та решта працівників фактично продовжували виконувати свої трудові обов`язки у відповідача, у тому числі й дистанційно. Окрім того, в період з липня по серпень 2020 року вона неодноразово вибувала по своїй роботі і перебувала у відрядженнях у міста Кропивницький, Кременчук, Гадяч, Лохвиця. В порушення умов Трудового договору, чинного законодавства про працю, оплата роботи, починаючи з 23 березня 2020 року відповідачем фактично не здійснювалася з формальних підстав, оскільки ним було видано відповідний наказ про надання відпустки на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки» ( з яким під розпис вона не ознайомлена), хоча свою роботу продовжувала виконувати і під час карантину чесно, добросовісно і сумлінно, без зауважень з боку власника чи уповноваженого ним органу. Вважає, що за період з 23 березня по 26 серпня 2020 року відповідач заборгував заробітну плату в загальній сумі 40000 гривень, що визнавалося директором відповідача, в тому числі і станом на 26 серпня 2020 року. Фактично, виконуючи свою роботу відповідно до укладеного Трудового договору і після 23 березня 2020 року, маючи право на оплату такої роботи, гарантоване Конституцією України, вона неодноразово зверталася до директора Відповідача [PERSON] , яка визнавала таке право, обіцяла оплатити роботу, проте з тих чи інших причин ці виплати відтерміновувалися. Таким чином, за період роботи, починаючи з кінця березня 2020 року, відповідач постійно затримував і не виплачував їй та іншим працівникам заробітну плату у строки встановлені ст. 115 КЗпП України, чим порушував її трудові права, умови Трудового договору від 09.01.2020 року, ставив її і родину у скрутне матеріальне становище в умовах сьогодення та постійного росту цін на продукти харчування, ліки, комунальні послуги, транспорт. Така бездіяльність відповідача негативно впливала на її майновий, фізичний і психологічний стан в умовах, коли вона постійно хворіє, одна має утримувати двох малолітніх дітей, здійснювати за ними гідний догляд. Її подальші неодноразові звернення до директора відповідача [PERSON] з питань виплати заробітної плати за фактично виконану роботу залишалися без належного реагування та породили між ними особистий трудовий конфлікт, наслідком чого стало її незаконне звільнення з роботи під приводом ніби - то припинення трудового договору за угодою сторін. Так, під час чергового трудового конфлікту з директором відповідача [PERSON] , який виник 26 серпня 2020 року на робочому місці в офісі, розташованому в м. Полтаві, з приводу оплати її праці за період карантину, та попросила її написати заяву про звільнення з роботи, пообіцявши виплатити зароблену за час карантину заробітну плату в сумі 40000 гривень. Перебуваючи в пригніченому психологічному стані через вимогу про її звільнення, гостро потребуючи грошових коштів для підготовки дітей до школи, в період загострення наявної у неї хронічної хвороби, виконуючи настійливу вимогу директора відповідача про звільнення з роботи, розраховуючи на обіцяну нею виплату заробленого нею, у відчаї вона прийняла рішення написати таку заяву, хоча фактичного наміру звільнятися з роботи не мала, бо сподівалася на врегулювання трудового конфлікту. Директор вирвала з рук написану нею заяву, завізувала її, після чого її грубо вигнали з приміщення офісу. У написаній нею заяві вона не узгоджувала з директором відповідача усіх істотних умов угоди про припинення трудового договору, зокрема бажаної дати звільнення про яку взагалі не домовлялися. Окрему письмову угоду про припинення трудового договору у взаємно узгоджений строк вони не складали. Станом на 26 серпня 2020 року в дійсності не існувало домовленості між нею та відповідачем про припинення трудового договору за взаємною згодою. Також було відсутнє її невимушене волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Натомість в цей же день, тобто 26 серпня 2020 року директором відповідача видано наказ про її звільнення з роботи, з яким до цього часу під розпис вона не ознайомлена, його копія їй не видана до моменту подачі позову в суд через ухилення відповідача від отримання заяв, адресованих йому поштою з цих питань, що є самостійними доказами відсутності її невимушеної згоди на припинення трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Між тим, в день видачі спірного наказу вона знаходилася на робочому місці, у офісі відповідача, проте в супереч імперативним вимогам ст. 47 КЗпП України, той не видав їй належним чином оформлену трудову книжку та не провів зі нею повного розрахунку, в тому числі не виплатив ту суму заробітку під час роботи за період карантину, яку їй порадила вказати у своїй заяві директор відповідача 26 серпня 2020 року. Її заяви про згоду на пересилання трудової книжки поштою та видачу копії спірного наказу відповідач умисно не отримує, хоча з свого боку направляє листи, в яких пропонує отримати їх. Таким чином, внаслідок невидачі їй відповідачем трудової книжки в день звільнення (26 серпня 2020 року) з вказаної дати по цей час вона перебуває у вимушеному прогулі, оскільки не має змоги не тільки працевлаштуватися, але і стати на облік у Миргородському міськрайонному центрі зайнятості. Через це до стягнення з відповідача на її користь підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судом відповідного рішення. У зв`язку з вищевикладеним змушена звернутися до суду. 28 вересня 2020 року разом із позовною заявою подала заяву про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів задоволено частково. Зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» направити протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали суду про забезпечення доказів на адресу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області належним чином посвідчені документи: копію заяви [PERSON] про прийняття на роботу від 09 січня 2020 року; копію наказу про прийняття [PERSON] на роботу від 09 січня 2020 року; копію трудового договору від 09 січня 2020 року, укладеного між ТзОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» та [PERSON] ; копію заяви [PERSON] за березень 2020 року про надання [PERSON] відпустки в порядку ст. 26 ч. 3 Закону України «Про відпустки» з наявною на ній резолюцією керівника; копію наказу ТзОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» за березень 2020 року про надання [PERSON] відпустки в порядку ст. 26 ч. 3 Закону України «Про відпустки»; ксерокопію заяви [PERSON] від 26 серпня 2020 року про звільнення [PERSON] з роботи за угодою сторін з наявною на ній резолюцією керівника; довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] до моменту звільнення з роботи. Ухвалою судді від 08 жовтня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 29 жовтня 2020 року представник відповідача направив відзив на позовну заяву, вказав, що не погоджується з позовною заявою [PERSON] . Позивачка прийнята на роботу на неповний робочий день, оплата праці проводилася пропорційно відпрацьованому часу. Категорично заперечував про виплату заробітної плати позивачці у розмірі 20000 грн. 00 коп. та, що позивачка під час перебування у відпустці виконувала свої трудові обов`язки, оскільки ці обставини не відповідають дійсності. Оскільки позивач з часу перебування у відпустці не виконувала свої трудові функції то і нарахування заробітної плати останній не здійснювалося. Також заперечував, що позивачка не була ознайомлена з наказом на відпустку, оскільки в наказі про надання відпустки є підпис останньої. Не визнав ту обставину, що позивачка зверталася до директора відповідача [PERSON] з метою отримання коштів під час перебування у відпустці, що у відповідача перед позивачем є заборгованість із заробітної плати, затримку виплати заробітної плати, та що між позивачкою та директором відповідача існує будь - яких конфлікт, який призвів до звільнення позивачки. Визнав ту обставину, що позивачка дійсно власноручно написала заяву про звільнення за згодою сторін, в якій вказала щоб їй виплатили 50000 грн. 00 коп. та звільнили за згодою сторін. Будь - якого примусу чи тиску на написання заяви від посадових осіб відповідача не надходило, а тому обставину щодо примусу чи тиску на позивачку не визнають та заперечують. Крім того не визнає обставину, що позивачці обіцяли виплатити 40000 грн. 00 коп. Визнав, що позивачка вимагала щоб її як найшвидше розрахували, однак їй повідомили, що її звільнення відбудеться на наступний після написання заяви день, а саме 27 серпня 2020 року, заява написана 26 серпня 2020 року. Дата звільнення була узгоджена, оскільки позивачка чітко та не одноразово просила її звільнити з 27 серпня 2020 року. Зазначив, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку, не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Волевиявлення позивачки на припинення трудового договору існувало, з огляду на написану та подану нею власноручно заяву про звільнення. Позивачка жодного разу до відповідача про анулювання чи відкликання заяви на звільнення за згодою сторін товариства не направляла. Відповідна заява позивачки на звільнення була завізована керівником, в подальшому 27 серпня 2020 року проведені всі відповідні розрахунку та оформлено наказ на звільнення. Якщо роботодавець і працівник домовилися про звільнення за згодою сторін, анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Позивачка будь - яких заяв на відкликання заяви на звільнення за згодою сторін не надавала, а відповідач відповідно до заяви останньої здійснив звільнення позивачки. Щодо стягнення середнього заробітку, вказав, згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника. Згодою працівника може бути заява на ім`я керівника підприємства, установи, організації з проханням надіслати трудову книжку поштою (в заяві слід зазначити серію і номер трудової книжки). Трудова книжка надсилається поштою рекомендованим або цінним листом з описом вкладень та повідомленням про вручення. 27серпня 2020 року проводилися відповідні дії щодо порядку звільнення позивачки з товариства, в свою чергу позивачка на роботі цього дня була відсутня, відповідних заяви, тощо про направлення трудової книжки до відповідача не направляла. Цього дня відповідачем було направлено лист до позивача про отримання трудової книжки. 28 серпня 2020 року позивачка за трудовою книжкою особисто не з`явилася. 31 серпня 2020 року було прийнято рішення направити повторну заяву про видачу позивачці трудову книжку. З 27 серпня 2020 року позивачка не з`являлася до товариства з метою отримання трудової книжки. В свою чергу, після отримання від позивачки відповідного звернення від 23 вересня 2020 року ТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» відправило на адресу позивача трудову книжку та наказ на звільнення. З огляду на вище викладене вважав, що будь - які винні дії відповідача щодо затримання чи не видачі трудової книжки позивачу відсутні. У відповідача відсутня перед позивачем заборгованість із заробітної плати, позивачку було звільнено за згодою сторін відповідно до її заяви, тому остання була звільнена правомірно, а тому відсутні підстави до стягнення середнього заробітку з цих підстав. Просив відмовити в задоволені позовної заяви в повному обсязі з огляду на безпідставність позовних вимог. Позивач [PERSON] 03 листопада 2020 року подала відповідь на відзив, вказувала, що відповідач вимагав написання позивачем заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати. З огляду на те що таку заяву написали не тільки позивач, але й решта двадцять три працівники відповідача, згадані у його наказі від 17 березня 2020 року № 10. Заява про таку відпустку, як позивачем, так і рештою 23-ма працівниками, написані на бланку, вимагалося лише вказати посаду , прізвище та підписати. Факт виконання нею під час перебування у відпустці своїх посадових обов`язків, у тому числі і перебування у відрядженнях, так само, як і факт виконання своїх трудових обов`язків в цей же період рештою працівників зможуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та підтверджується скріншотами листування з ними, відомостями про телефонні розмови у виробничих питаннях, збереженими у її мобільному телефоні, копіями листів з електронної пошти, документами з кадрових питань, власноруч заповненими окремими з них у її присутність. Факт роботи у відповідача в період з 17 березня по 26 серпня 2020 року зможе підтвердити свідок [PERSON] , яка на підставі відповідного договору, укладеного між ними, у робочі дні, здійснювала цілодобовий догляд за її дітьми у її помешканні за адресою: [ADDRESS] та свідок [PERSON] , у якої вона проживала в м. Полтава, в період роботи у відповідача з 17 березня по 26 серпня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що будь - яких заяв про анулювання чи відкликання своєї заяви - повідомлення відповідача від 26 серпня 2020 року про наміри розірвання трудового договору з власної ініціативи, вона дійсно не подавала, оскільки 27 серпня 2020 року вже відбулося незаконне звільнення з роботи без узгодження його дати, про що того ж дня вона була повідомлена по телефону головним бухгалтером відповідача [PERSON] . При укладенні Трудового договору № 13-20 від 09 січня 2020 року між відповідачем і нею досягнуто згоди з усіх його істотних умов, у тому числі і щодо порядку та строків його припинення, які не суперечать загальним положенням про договір, визначеним ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України щодо свободи договору, змісту договору та обов`язковості договору. За цим Трудовим договором відповідач, як перший його підписант, узгодив з нею ту суттєву обставину, що відповідно до підпункту «а» пункту 11.1 Розділу 11 Договору «цей договір розривається за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України - далі КЗпП». а за пунктом 10.1 розділу 10 такого Договору сторони можуть достроково розірвати Договір з власної ініціативи тільки при повідомленні один одного не менш ніж за 2 тижні до дати розірвання Договору». Станом на 26 серпня 2020 року такий Трудовий договір був чинним, не змінений його сторонами та не скасований у судовому порядку, а відтак підлягав безумовному виконанню обома його сторонами. Таким чином, зважаючи на відсутність у її заяві від 26 серпня 2020 року зазначення бажаної дати її звільнення, відповідач, діючи умисно та свідомо, з наміром порушення її трудових прав, в супереч умов, передбачених у підпункті «а» пункту 11. 1 Розділу 11 та пункті 10.1 Розділу 10 Трудового договору № 13-20 від 09 січня 2020 року, провів її звільнення не 09 вересня 2020 року (кінцева дата розірвання Договору її мого повідомлення від 26 серпня 2020 року), а на наступний день після одержання такої заяви, тобто 27 серпня 2020 року, про що вона не просила, тобто, у період менший ніж за два тижні до дати розірвання Договору. Таким чином, в дійсності відбулося протиправне звільнення з роботи, яке не відповідало умовам Трудового договору. Просила заявлений позов задовольнити повністю, визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 27 серпня 2020 року № К-33 про її звільнення з роботи, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» на її користь в рахунок заборгованої заробітної плати за період фактичного виконання роботи під час карантину 40000 (сорок тисяч) гривень; середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням з роботи в період з 27 серпня по 28 листопада 2020 року - 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень; відшкодування судових витрат: по оплаті позову судовим збором в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок; відшкодування судових витрат по оплаті судовим збором заяви про забезпечення доказів в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, а також інші судові витрати, які мною будуть понесені у зв`язку із розглядом справи і документально підтверджені, у тому числі можливі витрати по залученню експертів та на професійну правничу допомогу. 19 листопада 2020 року директор ТОВ «Яріс. Системні технології дистрибуції» [PERSON]. направила заперечення, вказувала, що з даною позовною заявою відповідач як і з відповіддю на відзив не погоджується в повному обсязі, та вважає такі позовні вимоги безпідставними. У відповіді на відзив не заперечується та визнається позивачкою підписання, написаної не власноручно, а роздрукованої заяви на відпустку. Відповідач визнає, ту обставину, що така заява була підписана позивачкою і текст на такій заяві роздрукований. КЗпП України та Закон України «Про відпустки» не вимагає та не містить вимоги щодо надрукування чи написання заяви про надання відпустки власноручно чи інше. Відтак, таке твердження позивачки щодо підписання надрукованої, а не написаної заяви про відпустки не власноручно є довільним розумінням норм трудового законодавства. відповідач категорично заперечує та не визнає ту обставину, що під час перебування у відпустці позивачка виконувала будь - які трудові функції. Позивачка в період перебування у відпустці перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту Миргородської РДА на період дії карантину. Будь - який аудіозапис не спростовує написання позивачкою заяви на звільнення за згодою сторін, що долучено до матеріалів справи. Крім того, аудіозапис не спростовує тієї обставини, що наступного дня після написання заяви, остання не вийшла на роботу та не відкликала заяви, що не заперечується позивачкою. Аудіозапис наданий в судове засідання є неповним та наданий змонтованими частинами. Звільнення за згодою сторін проведене у повній відповідності до пункту 1 статті 36 КЗпП України, а також трудового договору укладеного між сторонами. В свою чергу, домовленість сторін підтверджується свідками по справі, та не бажанням позивачки продовжувати трудові правовідносини. В свою чергу, позивачка в позовних вимогах вказує на необхідність поновити на роботі, а не змінити дату звільнення з 27 серпня 2020 року на 09 вересня 2020 року. Інспекція праці дійсно зазначила про порушення строків повідомлення про отримання трудової книжки позивачки, визначених п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Однак таке, порушення тривало 2 дні - 27 та 28 серпня 2020 року (29, 30 серпня 2020 року вихідні), 31 серпня 2020 року таке повідомлення було направлено. Грошові кошти за таку затримку були вже виплачені позивачці. Звернула увагу, що позивачка не надає жодного обґрунтування суми в розмірі 50000 гри, 00 коп. (зазначено в заяві про звільнення), та 40000 грн. 00 коп., сума що зазначена в позовній заяві нічим не підтверджена. Повідомлення щодо трудової книжки було відправлено 31 серпня 2020 року, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з 27 серпня по 28 листопада 2020 року є протиправним. Просила відмовити в задоволені позовної заяви в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Чернюк В.Д. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовільнити, пояснив, що відповідно до трудового договору від 09 січня 2020 року, укладеного між відповідачем і [PERSON] , з вказаної дати вона прийнята на роботу на посаду менеджера з персоналу. З 17 березня 2020 року на період карантину позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, але фактично виконувала свою роботу. В липні - серпні 2020 року відповідач заборгував заробітну плату в загальній сумі 40000 гривень, що визнавалося директором відповідача в ході розмови 26 серпня 2020 року. 26.08.2020 позивачем [PERSON] була написана заява про звільнення під психологічним тиском, погодження дати звільнення не було, що є істотною умовою розірвання трудового договору за угодою сторін. Вважав, що [PERSON] звільнено з порушенням законодавства про працю та умов трудового договору, оскільки відповідно до п.10.1 Трудового договору, при розірванні даного договору сторони повинні повідомити один одного не менш ніж за два тижні до дати його розірвання. Заява, яку подала позивач є повідомленням про наміри розірвання трудового договору. Однак відповідачем було порушено умови договору та вимоги закону, і договір було розірвано. Просив визнати незаконним та скасувати наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» від 27.08.2020 року про звільнення [PERSON] з посади менеджера з персоналу з 27.08.2020 за угодою сторін, поновити [PERSON] на посаді менеджера з персоналу з 27 серпня 2020 року, стягнути заборгованість із заробітної плати за період фактичного виконання трудових обов`язків під час карантину в сумі 40000 гривень 00 копійок та понесені судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовільнити з підстав викладених в позові. Пояснила, що з 09 січня 2020 року за трудовим договором вона прийнята на роботу на посаду менеджера з персоналу. З 17 березня 2020 року по день закінчення карантину, її змусили написати заяву на відпустку без збереження заробітної плати, але вона фактично виконувала свою роботу дистанційно та від`їжджала у відрядження. Наказ про надання відпустки вона не підписувала. Заробітна плата їй виплачувалась офіційно та в конверті. Однак за липень - серпень 2020 року заробітна плата їй не була виплачена, вважає. що відповідач їй заборгував заробітну плату в загальній сумі 40000 гривень, що визнавала директор Товариства при написання заяви про звільнення. 26.08.2020 нею під тиском відповідача була написана заява про звільнення, але погодження дати звільнення не було, вона не планувала звільнятися та мала намір врегулювати трудовий конфлікт. Просила поновити її на посаді менеджера з персоналу з 27 серпня 2020 року, стягнути заборгованість із заробітної плати за період фактичного виконання трудових обов`язків під час карантину в сумі 40000 гривень 00 копійок. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції», Грущанський В.О. в судовому засіданні підтримав раніше направлений відзив на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позов з підстав викладених у відзиві. Суду пояснив, що дійсно [PERSON] працювала за трудовим договором, прийнята на роботу на неповний робочий день, оплата праці проводилася пропорційно відпрацьованому часу, в розмірі 2200-2300 грн. 26 серпня 2020 року позивач подала заяву про звільнення за згодою сторін, дійсно в заяві не був зазначений день звільнення, однак їй повідомляли, що її звільнення відбудеться на наступний після написання заяви день, а саме 27 серпня 2020 року. Згода щодо дати звільнення була узгоджена. Зазначив, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку, також не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Волевиявлення позивачки на припинення трудового договору існувало, з огляду на написану та подану нею власноручно заяву про звільнення та не звернення позивачки до відповідача про анулювання чи відкликання заяви на звільнення за згодою сторін. Відповідна заява позивачки на звільнення була завізована керівником, в подальшому 27 серпня 2020 року проведені всі відповідні розрахунку та оформлено наказ на звільнення. Трудова книжка була видана за заявою [PERSON] із запізненням зважаючи на вимоги законодавства. Позивачу виплачена компенсація за час затримки трудової книжки В задоволенні позову просив відмовити за безпідставністю, оскільки порушень трудового законодавства зі сторони відповідача не було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює головним бухгалтером у відповідача по справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції». З 27.08.2020 року [PERSON] була звільнена з роботи за її заявою, з її пояснень відомо, що вона далі працювати не буде. Того ж дня вона [PERSON] зателефонувала, щоб остання забрала трудову книжку та наказ про звільнення. 26.08.2020 [PERSON] була в офісі щоб отримати довідку про заробітну плату для органів соціального захисту, однак документи вона не забрала. При звільненні [PERSON] були виплачені всі кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції». З 09 січня 2020 року була прийнята на роботу [PERSON] на посаду менеджера по персоналу. З 17 березня 2020 року на період дії карантину [PERSON] була у відпустці без збереження заробітної плати. Окремих завдань в цей період їй не було, у відрядження не направлялася. 26.08.2020 [PERSON] подала заяву про звільнення. Заява була написана в головного бухгалтера. Дати звільнення в заяві не було, на наступний день [PERSON] не з`явилася на роботу, тому її було звільнено. Писати заяву [PERSON] ніхто не примушував. Трудова книжка була направлена після отримання заяви від [PERSON] про направлення трудової книжки. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він з позивачем [PERSON] не спілкувався і будь - які питання щодо виконання трудових обов`язків з нею не обговорював, оскільки перебував, як і інші працівники, у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину. Свідок [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони перебували у відпустці без збереження заробітної плати із 17 березня 2020 року до початку осені, у зв`язку зі запровадженням на території України карантину. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виклик яких клопотала позивач, в судове засідання не з`явилися, незважаючи на вжиття судом всі заходів щодо забезпечення їх явки в судове засідання. Судові повістки не були вручені, у зв`язку з відсутністю свідків за адресою зазначеною позивачем. Заслухавши сторони, свідків, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до заяви [PERSON] від 28.12.2019, наказу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» №К-56 від 28.12.2019 року та Трудового договору від 09 січня 2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» та [PERSON] , з 09 січня 2020 року остання прийнята на роботу на посаду менеджера з персоналу зі встановленням 5-денного робочого тижня з двома вихідними днями, тривалістю робочого тижня 20 годин та режимом роботи протягом робочого дня з 11.00 до 15.00 годин, без перерви на обід (а.с. 92-97). Згідно пунктів 3.1, 3.2 Трудового договору оплата праці працівників здійснюється згідно зі штатним розкладом, а виплата заробітної плати проводитися в національній валюті два рази на місяць. Відповідно до п. 11.1 а) Трудового договору цей договір розривається за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП. Згідно заяви [PERSON] від 17.03.2020 та наказу №10 від 17.03.2020 директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» [PERSON] надано відпустку на період встановленого КМУ на території України карантину з 17 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року включно, або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошеного карантину у випадку продовження його строку рішенням КМУ (а.с. 98-101). Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» в період дії Наказу №10 від 17 березня 2020 року [PERSON] перебувала з власної ініціативи у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 105). 26.08.2020 [PERSON] подала заяву про звільнення за згодою сторін та виплату грошової компенсації в розмірі 50000 грн. (а.с. 102). Наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» №К-33 від 27.08.2020 року [PERSON] звільнено з посади менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27.08.2020 за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст.36 Кодексу законів про працю України (а.с. 103). Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 79 грн. 23 коп.(а.с. 104). Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» від 16.11.2020, [PERSON] при звільненні 27.08.2020 здійснені виплати, в тому числі за час затримки видачі трудової книжки, за 2 дні (27.08.2020-28.08.2020) (а.с.180). Досліджений судом аудіозапис не містить інформації про погодження дати звільнення [PERSON] з посади менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» (а.с.172). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Наведені норми КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу , підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу . Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України від 26 жовтня 2016 року у справі №404/3049/15-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 570/894/16-ц. Судом встановлено, що позивач не мала можливості заявити про анулювання попередньої домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін, оскільки [PERSON] було повідомлено 27 серпня 2020 року про її звільнення, в зв`язку з чим вона вимагала направлення її відповідного наказу про звільнення та трудової книжки з наміром звернення до суду з позовом про поновлення своїх трудових прав. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що відповідно до положень ст. 233 КЗпП України [PERSON] в місячний строк звернулася до суду, оскільки трудову книжку та наказ про звільнення від 27.08.2020 отримала 01.10.2020 (а.с. 59). З позовом до суду звернулася 28.09.2020 (а.с. 1). [PERSON] подала заяву про звільнення без погодження дати звільнення, що є порушенням вимог ст. 36 КЗпП України та п. 11.1 Трудового договору від 09.01.2020 №13-20, однак була звільнена 27.08.2020, тому необхідно визнати незаконним та скасувати наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» №К-33 від 27.08.2020 року про звільнення [PERSON] з посади менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27.08.2020 за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 ст.36 Кодексу законів про працю України та поновити [PERSON] на посаді менеджера з персоналу Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» з 27 серпня 2020 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП необхідно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.08.2020 по 17.02.2021(день постановлення рішення) в розмірі 13549 гривень 87 копійок (174 дні*79,23середньоденна заробітна плата - 236,15 виплата за час затримки видачі трудової книжки за два дні). Оскільки позивачем всупереч вимог ст. 81 КУпАП не надано будь - яких доказів про фактичне виконання обов`язків під час карантину, а надані скріншоти спілкування не містять інформацію про виконання посадових обов`язків позивачем з 17 березня 2020 року передбачених трудовим договором та доказів розміру заробітної плати в цей період, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати за період фактичного виконання трудових обов`язків під час карантину в сумі 40000 гривень 00 копійок необхідно відмовити за недоведеністю. Суд погоджується з твердженнями позивача та її представника, що [PERSON] була позбавлена можливості звернутися до відповідача із заявою про анулювання домовленості про розірвання трудового договору, оскільки наступного дня після підписання заяви, 27 серпня 2020 року, був виданий наказ про звільнення, про що остання була повідомлена посадовими особами відповідача та вважає належним способом захисту порушених прав позивача, звернення до суду з вказаним позовом. З цих підстав, суд вважає необгрунтованими твердження представника позивача щодо можливості прийняття рішення судом про зміну дати звільнення [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог - що зумовлює стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Яріс. Системні технології дистрибуції» на користь держави 840 гривень 80 копійок судового збору та на користь [PERSON] 1261 гривня 20 копійок (а.с. 16,67) судових витрат пропорційно до задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: partial