Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

27 грудня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дніпрометробуд» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді провідного інженера. У вересні 2017 року її було звільнено за згодою сторін, проте заборгованість по заробітній платі було остаточно сплачено лише у грудні 2017 року. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні (60 днів) у сумі 15 348,60 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. (а.с.а.с. 1 3, 13, 18, 21 24). У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши, що вона працювала у відповідача на посаді провідного інженера. У вересні 2017 року її було звільнено за згодою сторін, проте заборгованість по заробітній платі було остаточно сплачено лише у грудні 2017 року. Представник відповідача до суду не зявився, був повідомлений належним чином, подав відзив на позов (а.с.а.с. 30 33). Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Судом було встановлено, що позивачка працювала у відповідача на посаді провідного інженера виробничо-технічного відділу (а.с. 6). 29 вересня 2017 року відповідачем було видано наказ № 75-ок про звільнення позивачки за згодою сторін (а.с. 7). 22 грудня 2017 року відповідач остаточно погасив перед позивачкою заборгованість по заробітній платі (а.с.а.с. 8 10). Відповідно до частин першої, третьої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що на час звільнення позивачка дійсно не отримала усі належні їй кошти в сумі 13 598,66 грн., отже позов в цій частині підлягає повному задоволенню (а.с.а.с. 8 10). У відповідності з частиною першою статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За правилами, встановленими частиною першою статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, складає 15 348,60 грн. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок). Абзацом третім пункту 2 Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою повязана відповідна виплата. За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Заробітна плата позивача за два фактично відпрацьованих місяці, що передували звільненню, складає 11 000,00 грн. (а.с. 11). Кількість робочих днів згідно за два фактично відпрацьованих місяці (серпень, вересень 2017 року) склала 43. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 11 000,00 ч 43 = 255,81 грн./день. Кількість робочих днів, належних оплаті за час вимушеного прогулу за період від 29.09.2017 року по 22.12.2017 року, складає 60. Таким чином, сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивачки складає: 60 х 255,81 = 15 348,60 грн. Вимоги позивачки про відшкодування відповідачем моральної шкоди підлягають задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність у діях відповідача безперечної вини у порушенні права позивачки на своєчасне та повне одержання заробітної плати. Між тим, на думку суду, розмір моральної шкоди, запропонований позивачкою, є завищеним, і її необхідно компенсувати в сумі 5 000,00 грн. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути компенсацію судових витрат останньої в сумі 1 409,60 грн. (а.с. 20).

Outcome: partial