Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

26 серпня 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в якому просила стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором кредиту від 22 серпня 2007 року на загальну суму 17850,93 доларів США та пеню за відповідним договором в сумі 4204,91 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №70п/08/2007-840, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 23000 доларів США під 14,49% річних із щомісячною платою за управління кредитом із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, в сумі мінімально необхідного платежу 336,35 доларів США до 20 числа кожного місяця, з кінцевим терміном повернення - 20 серпня 2022 року. Крім того, відповідно до п. 3.3.3. кредитного договору в разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу, а також у випадку прострочення строку виконання зобовязань, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення. 22 серпня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки. Відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] поручись перед банком за належне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Посилаючись на те, що станом на 6 серпня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 17850,93 доларів США з яких 16307,71 доларів США - заборгованості за кредитом, 1425,50 доларів США заборгованість за відсотками, 117,72 доларів США- заборгованість по сплаті за управління кредитом та 4204,91 грн - пеня за порушення сплати кредиту, ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів вказаних сум заборгованості за кредитним договором. В свою чергу, відповідачі 28 квітня 2016 року звернулись до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» в якому просять визнати кредитний договір, договори поруки а також договір іпотеки укладені між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], [PERSON] і [PERSON] недійсними та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування доводів зустрічного позову зазначили, що 22 серпня 2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено спірний кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 23000,00 доларів США на строк кредитування до 20 серпня 2022 року із сплатою процентів за користування кредитом 14,49% річних. Того ж дня між [PERSON] і [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено договори поруки №70п/08/2007-840/п1 та №70п/08/2007-840/п2, за якими поручителі поручилися перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 серпня 2007 року між банком та [PERSON], [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки №70п/08/2007-840/і, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS]. Позивачі за зустрічним позовом вважають, що вищевказаний договір укладений з порушенням вимог діючого законодавства України. Зокрема кредитодавець в супереч вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не виконав свого обов'язку повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Таким чином вважають, що банк замовчав важливу інформацію про умови кредитування та свідомо ввів їх в оману щодо істотної умови договору - його ціни. Також відсутній в кредитному договорі графік платежів. Під час укладення договору позивач не міг оцінити його реальну вартість. Сплачуючи кошти в повернення кредиту, позивач позбавлений можливості контролювати, яким чином банк розподіляє їх на тіло та відсотки, не знає, скільки ще коштів йому потрібно сплатити. Зазначили, що банк вдався до обману при визначенні розміру щомісячного ануїтентного платежу, розмір якого становить 336,35 доларів США. Однак за підрахунками позивачів розмір щомісячного платежу відповідно до базових умов кредитування, вказаних в договорі, повинен становити 292,73 доларів США, що підтвердив відповідним розрахунком. Таким чином, банк щомісячно вимагає від [PERSON] сплатити зайвих 43,62 доларів США. Враховуючи наведене, із посиланням на вимоги ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 230 ЦК України, а також ЗУ «Про захист прав споживачів» просили визнати такий договір кредиту недійсним. Крім того, зазначали, що в супереч вимог п. 3.8 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банком під час надання [PERSON] кредиту в іноземній валюті не було виконано обовязку: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. На підставі наведеного позивачі просили визнати недійсними кредитний договір, та похідні від нього договори поруки та іпотечний договір від 22 серпня 2007 року. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» та її представник до суду не зявилась, надіслала заяву в якій справу просить розглядати без її участі. На задоволенні первісних позовних вимог наполягає. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити, та надала письмові заперечення, в яких наголошувала, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які на момент підписання досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, а тому вважає, що порушень ЗУ «Про захист прав споживачів» у даному випадку немає, тому вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідачі в судове засідання не зявились, надіслали до суду заяву, в якій справу просять розглядати без їх участі. Просять в задоволенні позову ПАТ КБ «Надра» відмовити, а зустрічний позов задовольнити з наведених у ньому підстав, також надали свої письмові пояснення. Врахувавши письмові пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення обох сторін, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №70п/08/2007-840, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 23000 доларів США під 14,49% річних із щомісячною платою за управління кредитом із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом, в сумі мінімально необхідного платежу 336,35 доларів США до 20 числа кожного місяця, з кінцевим терміном повернення - 20 серпня 2022 року (а.с.8-9). 22 серпня 2007 дня між [PERSON] і [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено договори поруки №70п/08/2007-840/п1 та №70п/08/2007-840/п2, за якими поручителі поручилися перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору. (а.с.10, 11) В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 серпня 2007 року між банком та [PERSON], [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки №70п/08/2007-840/і, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS](а.с.115-116). Відповідно до ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 1.2 Договору кредиту, кредит надається Позичальнику на споживчі цілі. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях, а тому, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. З п.3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Судом встановлено, що з Кредитного договору № №70п/08/2007-840 від 22 серпня 2007 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданого розрахунку на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача. Представник банку як спеціаліст з проведення розрахунку в судове засідання не з'явився. Із розрахунків [PERSON] (а.с.146-149) встановлено, що кінцева сума до сплати за розрахунком банку, майже на 10 000 доларів США більша ніж за розрахунком [PERSON], проведеному з урахуванням умов. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача на день розгляду справи відповідач суду не надав. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Таким чином, суд вважає, що банк не надав доказів, які б спростовували доводи позивачів за зустрічним позовом в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Так продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Судом встановлено, що графік погашення кредиту [PERSON] взагалі не видавався і які суми на які рахунки зараховувалися при проведенні ним платежів йому було невідомо. Що є також несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на розсуд банку. Отже, із встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору у постанові від 8.06.2016 (справа № 6-330цс16) дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві. Враховуючи вимоги закону, а також правові висновки ВСУ висловлені у постанові від 8.06.2016 (справа № 6-330цс16), суд приходить до висновку, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачів за зустрічним позовом. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що для забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON], [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» було укладено 22 серпня 2007 року договори поруки № 70п/08/2007-840/п1 та 70п/08/2007-840/п2 відповідно, за якими поручителі поручилися перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по даному кредитному договору. Та крім того, в забезпечення виконання того ж кредитного договору між банком та [PERSON], [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки №70п/08/2007-840/і, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задовольняючи позовну вимогу позивачів за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договори поруки а також договір іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного договору. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» не надано доказів в підтвердження своїх доводів та заперечень та спростування доводів позивачів за зустрічним позовом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Враховуючи, що за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору і договорів поруки та іпотеки, то позовні вимоги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості згідно умов відповідних договорів, не підлягають задоволенню.

Outcome: approved