Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

27 серпня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] боргу в сумі 5 800 грн та судових витрат. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що 29 березня 2013 року між нею, з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений договір позики, за яким позивачка надала, а відповідач взяв у борг гроші в сумі 7 000 грн. відповідач частину боргу в сумі 1 200 грн повернув, а решту повертати відмовляється, у зв'язку з чим [PERSON] звернулася з позовом до суду. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, долученою до матеріалів справи (а.с. 6). За умовами договору, [PERSON] одержав від позивачки у борг 7 000 грн. Позивачка вказала, що відповідач борг повернув лише частково - в розмірі 1200 грн.. На її вимогу повернути решту заборгованості відмовив, мотивуючи відсутністю коштів. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, а також той факт, що позивачка свій процесуальний обов'язк доказування виконала, надала до суду належний доказ укладення між нею та відповідачем договору позики - оригінал розписки, підписаний відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення. Як вказує ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову, позивачка сплатила судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп., що підтверджується квитанцією №k17/L/1 від 21 серпня 2014 року (а.с. 1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов, стягує з відповідача суму заборгованості за договором позики та судові витрати. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved