Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

29.01.2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просила надати дозвіл на виготовлення проїзного документу та тимчасові багаторазові виїзди за межі України до Федеративної Республіки Німеччина неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] Позов мотивований тим, що за рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] був розірваний і визначено місце проживання їх спільної дитини [PERSON] разом із позивачем. Остання 03.01.2013 року уклала шлюб із громадянином Німеччини, в зв'язку з чим планує періодично разом з донькою виїжджати до чоловіка за кордон, проти чого відповідач [PERSON] невмотивовано заперечує. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила надати дозвіл на виїзди дитини за кордон до досягнення нею 16 років. Причини неявки в судове засідання відповідача [PERSON] та представника сектору опіки та піклування виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області суду невідомі. Про час та місце судового розгляду були повідомлені, зокрема через оголошення в пресі, однак про причини неявки суду не повідомили, заперечення проти позову не подали. Від відповідача Новоград-Волинського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутності його представника, при вирішенні справи поклались на розсуд суду. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 10.11.2005 року позивач та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 23.09.2009 року судом був розірваний. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. 03.01.2013 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини [PERSON], який зареєстрований та проживає в м. Раштадт з 28.01.2013 року. В зв'язку із одруженням вона намір періодично виїжджати до чоловіка в Німеччину разом із донькою від попереднього шлюбу. 17.10.2013 року [PERSON] в установленому законом порядку взяв на себе зобов'язання забезпечити проживання та утримання позивача та її дитини за весь час їх перебування на території Німеччини. Частиною 2 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 pоку №57 (далі - Правила), передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтями 141, 155 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, здійснення яких має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і не всупереч її інтересам. Згідно ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 272 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права здійснюються батьками в інтересах малолітніх дітей. Тобто дитина є носієм права, але не може його здійснювати самостійно. Виходячи із презумпції розумності й добросовісності дій учасників цивільних правовідносин, яка зводиться до того, що дії вважаються розумними й добросовісними, доки не доведене протилежне, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, тому суд приходить до висновку, що поїздка з дитиною за кордон ініціюється позивачем з урахуванням інтересів і потреб дитини. Матеріали справи не містять будь-які докази стосовного того, що позивач, заявляючи вказані позовні вимоги, діє всупереч інтересам дитини чи наражає дитину на небезпеку. Виїзд дитини за кордон з матір'ю з метою розширення свого кругозору, вивчення іноземної мови та оздоровлення, не можна вважати перешкодою для батька у спілкуванні з дитиною, оскільки така дія не є спрямованою на віддалення дитини від батька, а в даному випадку зумовлена забезпеченням дитині умов для відпочинку та оздоровлення і вчиняється в її інтересах. Крім того, дозвіл на виїзд не позбавляє батька права спілкуватися і перебувати з дитиною. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, що свідчить про його небажання у позасудовому порядку вирішити спір, та не надав жодного заперечення проти позову або будь-яких доказів, які б вказували на те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон суперечитиме її інтересам, матиме несприятливі наслідки для її здоров'я, перешкоджатиме гармонійному розвитку дитини. Його відмова від дачі згоди на короткотермінові поїздки дитини за межі України є зловживанням батьківськими правами і порушенням прав дитини на вільний розвиток особистості, а тому позов в частині до відповідача [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. В той же час позивачем не доведено про порушення її прав іншими відповідачами, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial