Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

28 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив , що 04 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким останній отримав 2 500 доларів США з умовою їх повернення до 01 листопада 2014 року . Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. По закінченню зазначеного строку відповідач борг, повернув частково в сумі еквівалентній 473 доларів США, які були отримані позивачем 11 листопада 2014 року. [PERSON] не повёрнутого залишку боргу становить 2 027 доларів США. Враховуючи викладене просить стягнути залишок заборгованості згідно розписки з врахуванням офіційного курсу долара США у 21.42 гривень 57 копійок за 100 доларів США ,що становить 43 429 гривень 89 копійок, урахувати 3% річних від простроченої заборгованості,яка становить 1067 гривень 14 копійок, індексу інфляції від простроченої заборгованості,яка становить 6 2851.82 грн. ,а також пеню ,яка становить 16\~898.09 грн. всього загальна сума заборгованості за договором позики, складає 81 834 гривень 18 копійок. Також прохав стягнути моральну шкоду , яка була завдана йому відповідачем в сумі 2000 00 грн., а також судові витрати , які становлять 818.00 грн. Всього просить стягнути з відповідача на свою користь 81834.18 грн. В судове засідання позивач не зявився ,надав до суду заяву про розгляд справи за своєю відсутністю, позовні вимоги прохав задовольнити в повному обсязі,не заперечував проти розгляду справи в заочному провадженні. Відповідач в судові засідання не зявлявся, про час і місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових викликів, поважної причини своєї неявки суду не повідомив. Від відповідача не надійшло до суду повідомлення про причину неявки, то суддя, за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Враховуючи неяву сторін , відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судовий процес за допомогаю звукозаписувального технічного засобу не здійснювався. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається,що 04 червня 2014 року між позивачем та відповідачем в письмовій формі укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США, а відповідач зобовязався повернути йому таку ж суму позики у строк до 01 листопада 2014 року. Позивач свої обовязки виконав , передавши відповідну суму. Відповідач свої зобовязання виконав частково ,повернувши 473 доларів США, які були отримані 11 листопада 2014 року, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Остання сума боргу залишається до теперішнього часу не повернутою. Відповідно до положень ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошових коштів. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Окрім того згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому (позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання повинні виконуватися належним чином в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Предметом договору позики у справі, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Частиною 3 ст. 533 Цивільного кодексу України передбачено, що використання іноземної валюти , а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках , порядку та на умовах , встановлених законом. Пунктом 12 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів ,що виникають із кредитних правовідносин»,зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець просить стягнути кошті в іноземній валюті суд в резолютивний частини рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті ,що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 Цивільного кодексу України. З вказаного розяснення слідує, що стягнення кредитних коштів за угодою позики,укладений в іноземній валюті можливе лише тоді коли позивач просить стягнути такі кошти в іноземній валюті. Оскільки позивач за вищевказаною угодою позики просить стягнути кошти в національній валюті виходячи з положень передбачених ст. 11 ЦПК України суд вважає можливим задовольнити його вимоги у визначеній ним валюті в зазначеному розміру виходячи з курсу НБУ України на час звернення до суду 21.42 гривень 57 копійок за 100 доларів США .Таким чином з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 43\~429.89 грн. За правилами ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник ,який прострочив виконання грошового зобовязання ,на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стосовно стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням інфляції суд вважає що така вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як передбачено нормами Закону України «Про індексації грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін)- це показник що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги , які купує населення для невиробничого споживання , а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції що розраховується Державним комітетом статистики України визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України тобто купівельної спроможності гривні ,а не іноземної валюти. Одже індексації в наслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня , а іноземна валюта , яка була предметом договору ,індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 року у справі 6-36736 вов 10), тому норми ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання у гривні ,з огляду на що вимога позивача щодо стягнення індексу інфляції є такою що не ґрунтується на законі і задоволенню не підлягає. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди , суд вважає такими що не підлягають задовольню оскільки умовами договору позики, сторонами не передбачено стягнення моральної шкоди ,пені або штрафу у разі порушення умов договору позики,окрім того така вимога не відповідає положенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Таким чином стягненню підлягає сума заборгованості за договором позики , з урахування 3 % річних від простроченої заборгованості , що становить 44 496.1 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі в частині задоволених вимог. Оцінюючі надані суду докази у їх сукупності ,надавши їм належну правову оцінку суд вважає ,що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial