Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

26 травня 2015 року [PERSON] (далі позивач) із урахуванням змін до позовної заяви від 22 червня 2015 року звернулася в суд із зазначеним позовом до [PERSON] (надалі відповідач), посилаючись на такі обставини. Відповідач після припинення шлюбних відносин у добровільному порядку не виконує свій батьківський обов'язок по утриманню малолітнього сина [PERSON], [INFO], хоча є працездатною та здоровою особою, що надає йому можливість працювати та утримувати дитину. Дитина перебуває повністю на утриманні позивача та проживає разом із нею. Позивач також вказує, що відповідач має у власності нерухомість, яку може здавати в оренду та розводить голубів від чого отримує певний дохід. Окрім цього позивач зазначає, що їх син хворів у червні місяці, на що позивач змушена була понести додаткові витрати на лікування в сумі 1223,30 грн., оскільки відповідач відмовився допомогти їй власними коштами. Зважаючи на ці обставини, просила позов задовольнити, зокрема стягувати в її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи таке стягнення з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також просила стягнути з відповідача половину понесених нею додаткових витрат на лікування сина в розмірі 611,65 грн. А також позивач відповідно до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України (далі СК України) просила стягувати з відповідача аліменти на своє утримання щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку в розмірі 300 грн.. Відповідач [PERSON] в письмових запереченнях, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з тих підстав, що немає жодних доходів, оскільки на роботі ні за трудовим ні за цивільно-правовим договором не працює. Окрім цього, відповідач зазначає, що здійснює догляд за особою похилого віку й знаходиться на обліку в УСЗН Монастириської РДА Тернопільської області, що підтверджується довідкою. В судовому засіданні 02 липня 2015 року відповідач вказав, що визнає позов частково, а саме в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 400 грн. щомісячно, в іншій частині просив у позові відмовити. Окрім цього, відповідач визнав факт того, що син дійсно хворів і позивач змушена була нести матеріальні витрати на купівлю медикаментів, разом з тим не погодився з розміром понесених додаткових витрат, оскільки вважав їх необґрунтованими, а докази (товарні чеки) якими позивач доводила розмір витрат вважав недопустимими. 07 липня 2015 року в судових дебатах відповідач заперечив позов повністю та просив разом із своїм представником [PERSON] відмовити в його задоволенні. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне. 07 травня 2012 року між сторонами в Вістрянській сільській раді Монастириського району Тернопільської області зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (серії І-ИД № 079465) (а.с. 4). Від шлюбу з відповідачем у них 10.02.2013 року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (серії І-ИД № 170823) (а.с. 4). Як визнали сторони в судовому засіданні, між ними фактично шлюбні стосунки припинені й вони проживають окремо, а з 18 червня 2015 року згідно заочного рішення шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до довідки Вістрянської сільської ради від 24 червня 2015 року № 380 син [PERSON], проживає разом з позивачем [PERSON] в селі Вістря Монастириського району Тернопільської області, спільно із [PERSON] матірю позивача (а.с. 57). Визначаючись із заявленим позовом суд бере до уваги таке. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч. 2 ст. 51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дітей. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є молодою, здоровою та працездатною особою, на утриманні інших дітей та непрацездатних осіб немає, офіційно не працевлаштований, однак здійснює догляд за особою, що досягла 80-річного віку й знаходиться на обліку в УСЗН Монастириської РДА Тернопільської області, що підтверджується довідкою (а.с. 43). Також судом встановлено, що через догляд за особою похилого віку в відповідача є незручності з працевлаштування за професією. Зясовано також судом, що відповідач має незначний дохід у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки та компенсаційної виплати за догляд особи, що досягла 80-річного віку. Відповідач має власне підсобне господарство та є власником нерухомого майна, зокрема житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: вул. Липова, 3, с. Горигляди Монастириського району Тернопільської області. В судовому засіданні також встановлено, що позивач [PERSON] не працює та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Встановлено також, що дитина проживає спільно з позивачем окремо від відповідача. Як пояснила позивач в суді, влаштувати в дитячий садок сина до досягнення ним трирічного віку змоги немає, оскільки в садку відсутня група дітей такого віку. З огляду на це, позивач змушена до досягнення сином трьох років перебувати у відпустці по догляду за дитиною, що перешкоджає їй працевлаштуватися і самостійно себе утримувати. Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] розводить голубів, і як він сам зазначив це хоббі, йому приносить лише одні матеріальні видатки, оскільки на утримання близько п'ятидесяти голубів щомісячно витрачається щонайменше 450 грн. Ці обставини в судовому засіданні підтвердила свідок зі сторони відповідача [PERSON] Враховуючи встановлені обставини суд прийшов до переконання, що відповідач спроможний сплачувати аліменти як на дитину так і на колишню дружину, а догляд відповідачем за особою похилого віку, на думку суду, може розглядатися лише як підстава для зменшення запропонованого позивачем у позовній заяві розміру аліментів, а не як підстава для звільнення відповідача від виконання передбачених сімейним законодавством обовязків. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач є молодою, здоровою та працездатною особою, на утриманні інших дітей та непрацездатних осіб немає, офіційно не працевлаштований, бере до уваги те що відповідач здійснює догляд за особою похилого віку, що створює йому певні незручності в працевлаштуванні, має незначний дохід, власне підсобне господарство, є власником нерухомого майна, також суд зазначає, що витрати які несе відповідач на утримання голубів, останній міг би спрямувати на утримання свого сина та колишньої дружини, а відтак вважає, що вимоги позивача щодо стягнення аліментів, як на утримання сина так і дружини, підлягають до часткового задоволення. Зокрема, суд приходить до висновку, що буде справедливим стягувати аліменти з відповідача в користь позивача на утримання малолітнього сина, в твердій грошовій сумі в розмірі по 400 грн. щомісячно, починаючи з 26 травня 2015 року до досягнення дитиною повноліття, а на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років в розмірі 100 грн. шомісячно. Саме такий розмір на переконання суду, буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дитини та матері й буде справедливим для відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З приводу позовної вимоги про стягнення додаткових витрат суд приходить до такого висновку. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, позивач [PERSON] понесла додаткові витрати на дитину в розмірі 1223 грн. 30 коп., що були повязані виключно потребами дитини, зокрема лікуванням сина. Як слідує з виписки з історії хвороби № 2156 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] з 07 по 16 червня 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом гостра респіраторна інфекція, інтоксикаційний синдром, гострий обструктивний бронхіт (а.с. 39). За цей час на медикаменти позивач витратила 1223 грн. 30 коп., що підтверджується товарними чеками від 07, 08, 09, 10, 12, 13 червня 2015 року (а.с. 35-37). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні погодився, що певні витрати позивач [PERSON] на купівлю медикаментів дійсно понесла, однак заперечив з приводу їх розміру, покликаючись не фальшивість товарних чеків та недопустимість цих доказів. Проте, доказів на підтвердження таких обставин суду не надав. В судовому засідання 02 липня 2015 року судом оглянуто оригінали товарних чеків й ознак невідповідності їх копіям, що містяться в справі не виявлено. Окрім цього, суд вважає, що зазначені докази відповідають засобам доказування передбаченим ч. 2 ст. 57 ЦПК України. Більше того, відповідач [PERSON] визнав факт того, що позивач все ж таки несла додаткові витрати на дитину, а відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, доказуванню не підлягають. Окрім цього, суд бере до уваги й те, що відповідач [PERSON] подав до суду аналогічний товарний чек, на підтвердження понесених ним витрат на купівлю медикаментів для сина, лише з відтиском печатки іншого продавця медикаментів (а.с. 62). Як передбачено ст. 212 ЦПК суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на зазначені обставини й вимоги процесуального законодавства, суд приходить до переконання про допустимість товарних чеків, як письмових доказів, що підтверджують розмір додаткових витрат понесених позивачем [PERSON] на дитину. Згідно зі статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже відповідач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, що мають істотне значення для звільнення його від участі в додаткових витратах на дитину. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. За таких обставин суд приходить до переконання про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] половини розміру понесених позивачем додаткових витрат на дитину, а тому позов [PERSON]Я в цій частині є підставним і підлягає до задоволення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання до суду позову про стягнення аліментів. Згідно із ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Отже, з відповідача [PERSON], слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. від яких позивач був звільнений та 243 грн. 60 коп. судового збору сплаченого за позовну вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину. В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача в її користь витрати на правову допомогу. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до роз'яснень викладеними в п. 48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Понесені позивачем витрати на правову допомогу підтверджуються договорами про надання правової допомоги від 25.05.2015 року (а.с.5), розрахунком (а.с.7), додатковою угодою до договору про надання правової допомоги від 08.06.2015 року (а.с.15), розрахунком (а.с. 32) згідно яких адвокатом [PERSON] була надана [PERSON] допомога щодо написання позовної заяви, змін до неї та представлено інтереси клієнта в суді, вартістю 900 грн. Позивачем за надання адвокатської допомоги було сплачено 25 травня 2015 року 400 грн., що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №9 від 25.09.2015 року (а.с.6) та 22 червня 2015 року 500 грн. що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №11 від 22.06.2015 року (а.с.31) Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, що визначається у відповідному судовому рішенні. З урахуванням наведеного та враховуючи, що позов позивача [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 523 грн. 35 коп. витрат на правову допомогу, тобто сума пропорційно задоволених вимог.

Outcome: approved