Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

27 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,3 кв. м. В обґрунтування позову вказує, що перебуває у шлюбі з [PERSON] з 19 серпня 2014 року, з серпня 2020 року вони проживають окремо. 04 квітня 2017 року вона придбала спільну квартиру за власні кошти та кошти її батьків [PERSON] та [PERSON] . Відповідач участі у придбанні квартири не приймав. У зв`язку з викладеним, уважає що квартира є її особистою приватної власністю та просила позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник Кашин В.А. позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та підтвердив, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за власні кошти та кошти її батьків. Він будь-якої участі у придбанні квартири не приймав, оскільки стабільного заробітку не мав. Дослідивши надані докази, суд уважає, що позов підлягає задоволенню в порядку, визначеному ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Старокостянтинівського районного управління юстиції у Хмельницькій області. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу 04 квітня 2017 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,3 кв. м. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що ними для доньки була придбана квартира, в якій вона проживала з першим чоловіком [PERSON] , в шлюбі з яким [PERSON] мала дитину. Однак після розлучення в 2010 році та одруження з [PERSON] у 2014 році виникла необхідність у придбанні житла більшого за площею. Тому їх донька [PERSON] отримавши кошти від реалізації квартири [ADDRESS] , того ж дня придбала спірну квартиру, доклавши близько 10 000 доларів США, які вони їй надали. [PERSON] працює в ТОВ «Ясен-Подділля», а [PERSON] у дошкільному навчальному закладі №3 в м. Старокостянтинові, мають стабільний дохід, що дозволив їм надати їх доньці [PERSON] допомогу у придбанні спірної квартири. Відповідач будь-якої участі у придбанні квартири не приймав. Зазначені обставини [PERSON] не заперечуються, а також підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, довідками виданими [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] про їх офіційне працевлаштування, а також відомостями Пенсійного фонду України про розміри страхових внесків та розмір заробітної плати, з яких вони сплачені, за період з 2007-2020 років. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна квартира позивачкою була придбана за особисті кошти, то вона не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. Ураховуючи викладене та беручи до уваги визнання відповідачем [PERSON] позову, суд уважає обґрунтованими посилання позивача на те, що квартира є її особистим його майном, незважаючи на той факт, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, а тому позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі. Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved