Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

26 червня 2018 року позивач [PERSON], яка діє від свого імені, від імені та в інтересах свого недієздатного сина [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ЗМР, треті особи: районна адміністрація ЗМР по Комунарському району як орган опіки та піклування, Державний нотаріус Шостої Запорізької нотаріальної контори Дмитрієва Н.П., про визнання за нею та за [PERSON] по 1/2 частині права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], у порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] та батько позивача [PERSON] - [PERSON] На момент смерті позивач та померлий [PERSON] спільно проживали та були зареєстровані у кв. [ADDRESS]. Окрім позивачів, на момент смерті [PERSON] були живі його батькі: [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON], померлий [INFO], які за своє життя зверталися із заявами про прийняття спадщини після сина. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2007 року була затверджена мирова угода, відповідно до якої [PERSON] сплатила батькам померлого чоловіка в рахунок компенсації за спірну частку квартири грошову компенсацію у розмірі 9 000 грн. Однак через некоректне викладення умов мирової угоди, реєстрація права власності на вказану квартиру не була проведена. З метою отримання свідоцтв про право на спадщину після померлого [PERSON] позивачі звернулися до нотаріальної контори, проте у їх видачі було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2018 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 14 грудня 2018 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON], яка діє від свого імені та від імені свого недієздатного сина, повідомлена своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не з'явилася, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що на фіксуванні судового процесу не наполягає. Відповідач ЗМР, повідомлена своєчасно та належним чином про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання свого представника не направила, надала заяву про розгляд справи за відсутності останнього. Треті особи: орган опіки та піклування районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району та державний нотаріус шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П., повідомлені своєчасно та належним чином не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. У зв'язку із неявкою всіх учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], 08 грудня 1993 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON]., [INFO], було укладено шлюб. У свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], батьками вказані [PERSON] та [PERSON] 01 листопада 1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни, відповідно до якого [PERSON] набув права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року (в редакції від 18 липня 1963 року, чинній на час укладення договору) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. На виконання Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56 «Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», [PERSON] були подані до Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації документи - договір міни, для реєстрації права власності на квартиру. Тобто право власності на квартиру майно набуте по [PERSON] правомірно, відповідно до чинного на момент вчинення правочину законодавства. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізької міської ради, актовий запис № 9066. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції від 27 грудня 1996 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. З матеріалів спадкової справи № 685, заведеної Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою після померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що 17 листопада 1999 року батьками померлого - [PERSON] та [PERSON]. було подано заяву про прийняття спадщини. Спадкова справа не містить інформації про видачу вказаним особам свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого, проте в останніх наявна копію ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2004 року по справі № 2-111/04. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на момент смерті [INFO] [PERSON] були зареєстровані у кв. [ADDRESS], тобто у розумінні ст. 559 ЦК Української РСР (в редакції від 27 грудня 1996 року), вважаються такими, що прийняли спадщину. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2004 року затверджена мирова угода по цивільній справі № 2-111/04, відповідно до якої [PERSON] зобов'язується оплатити 9 000 грн. [PERSON] та [PERSON] в рахунок компенсації вартості частини спірного приміщення за адресою [ADDRESS]. В свою чергу [PERSON] та [PERSON] відмовляються від своїх вимог до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину житлового приміщення адресою [ADDRESS]. Зазначено, що розрахунок між сторонами здійснено під час укладення Мирової угоди та підтверджується розпискою. Згідно зі ст. 553 ЦК Української РСР (в редакції від 27 грудня 1996 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що батьки померлого [INFO] [PERSON], - [PERSON], [PERSON] після отримання грошової компенсації відмовилися від своїх вимог щодо прав на спадщину після померлого сина - [PERSON] Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00021165046 [PERSON], помер [INFO]. Згідно із свідоцтвом про смерть [PERSON] померла [INFO]. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2008 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним. Встановлено опіку над ним та призначено опікуном його мати - [PERSON] 11 березня 2017 року [PERSON] звернулася до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від свого імені та від іменні свого недієздатного сина [PERSON] із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], після померлого [INFO] [PERSON] Проте відповідно до постанови державного нотаріусу від 18.03.2017 року у видачі свідоцтв відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. 01 січня 2004 року набув чинності ЦК України, відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень якого з 01 січня 2004 року втратив чинність ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року. Згідно зі ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 18 вересня 2018 року, відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], відсутні, що підтверджується Інформаційною довідкою № 138117011. З наведеного вбачається, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] належним чином не зареєстровано за позивачами відповідно до чинного на теперішній час законодавства. Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи, що позивач не має можливості оформити спадкове майно відповідно до вимог законодавства, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. При цьому, одним із способів захисту цивільного права є визнання права власності. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Згідно роз'яснення Міністерства юстиції України №19/32-319 від 21.02.2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника повинно вирішуватися в cудовому порядку. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). 3.1. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не була проведена, що іншим чином підтвердити право власності позивачів на квартиру неможливо, то суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на квартиру підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] просить судовий збір з відповідача не стягувати, а покласти на неї, то судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: approved