Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

28 листопада 2019 року на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 14940,04 грн та судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що згідно договору № DNQHFF18630053 від 09 червня 2011 року відповідачу було надано кредит у розмірі 3832,23 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 0,12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 12 листопада 2019року заборгованість за кредитним договором склала - 14940,04 грн, з якої 13752,42 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 687,62 грн - штраф (процентна складова) відповідно до п.2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг. У судове засідання представник позивача не з`явився, просив розглянути справу за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, згідно відзиву на позов просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, застосувати позовну давність. Згідно відзиву на позов відповідач вказує, що згідно рішення третейського суду, яке на даний час виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження, з неї було стягнуто заборгованість за наданим кредитом, однак кредитний договір між нею та банком укладено всупереч вимогам ЦК України, а також при укладенні кредитного договору було порушено Закон України «Про захист прав споживачів». Банк не обґрунтовує підстави стягнення пені, Умови кредитування не є договором та не регулюють порядок нарахування пені, Тарифи не підписані були, позивач просить застосувати декілька видів пені та штрафів за одне й те саме порушення. Відповідач просить застосувати строк позовної давності, враховуючи строк на який укладено договір, а саме з 09.06.2011 року по 08.06.2013 року. Згідно відповіді на відзив Банк наполягає на задоволенні позовних вимог, вказує, що відповідач підписавши кредитний договір зобов`язалась також виконувати умови, що містяться в Умовах та правилах надання банківських послуг, Тарифах Банку, на виконання Закон України «Про захист прав споживачів» відповідачу було надано всю інформацію при підписанні кредитного договору, умови оплати пені та штрафів, різновидів штрафних санкцій, визначені в Умовах та правилах надання банківських послуг. Позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки згідно пункту 1.7.31 Умов договору позовна давність збільшена до 50 років. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09 червня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом звернення з заявою позичальника № DNQHFF18630053. Згідно умов вказаної заяви позичальника № DNQHFF18630053 відповідачу надано кредит в розмірі 3832,24 грн. на строк з 09 червня 2011 року по 08 червня 2013 року включно зі сплатою 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, якщо інше не зазначено Умовах та правилах надання банківських послуг , щомісячний платіж встановлено в розмірі 159,88 грн. Згідно умов вказаної заяви позичальника № DNQHFF18630053 позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту, процентів, винагороди відповідно до заяви та Умов. Згідно умов вказаної заяви позичальника № DNQHFF18630053 при порушенні позичальником зобов`язань щодо погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої встановлено в Умовах та правилах за кожен день прострочення. Згідно умов вказаної заяви позичальника № DNQHFF18630053, відповідач згодна та ознайомилась з Умовами та правилами надання споживчого кредиту, погодилась, що заява, Умови та правила та Тарифи складають кредитно-заставний договір. За змістом 1.2.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договору. Згідно пункту 1.2.6 Умов надання банківських послуг у разі невиконання зобов`язань за договором, позичальник зобов`язався на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту на овердрафту), оплати винагороди банку. Як передбачено пунктом 1.5.25 Умов надання банківських послуг в разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом, клієнт сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,1 % від суми заборгованості, але не вище подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення. Пунктом 2.4.5.5. Умов передбачається, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 90 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 12 листопада 2019року заборгованість за кредитним договором склала - 14940,04 грн, з якої 13752,42 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 687,62 грн - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його вартості, штраф та пеню. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги штрафу, пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, у тому числі, положення, в яких визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати штрафу, пені. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин ( 09 червня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28 листопада 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у Заяві позичальника домовленості щодо оплати штрафу, пені, надані банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Заяві позичальника № DNQHFF18630053 від 09 червня 2011 року, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Таким чином, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі у зв`язку з його необґрунтованістю. Згідно із чч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Враховуючи, що право, за захистом якого звернувся позивач, не порушено, судом не застосовується позовна давність, що відповідає позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові у справі №753/19886/16-ц від 15 квітня 2020 року. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed