Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

28 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати. У позовній заяві позивачкою зазначено про те, що вона працювала у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» з 19 січня 1983 року по 05 листопада 2001 року. У звязку з тим, що відповідач не виплатив їй заробітну плату, вона вимушена була звернутися за захистом своїх трудових прав до суду і рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2013 року (справа № 2/243/2830/2013) з ВАТ «Содовий завод» було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 99 грн. 03 коп. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 10.10.2016 року з ВАТ «Содовий завод» на її користь було стягнуто індексацію заробітної плати у сумі 188,06 грн. та середній заробіток у сумі 20628,24 грн. Виконавчий лист за цим рішенням вона надала ліквідаційній комісії ВАТ «Содовий завод» та він був прийнятий для виконання. 10.11.2016 р. вона отримала довідку ліквідатора, в якій зазначено про неможливість виконати рішення суду. Відповідно до листа Фонду Державного майна України станом на 01.01.2013 р. у Реєстрі державних корпоративних прав обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод». Постановою № 5/174Б від 04.09.2003 Господарського суду Донецької області ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Посилаючись на те, що частка державної власності у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» складає 100 %, позивач відповідно до положень статей 619 та 625 ЦК України вважає, що Фонд державного майна України несе субсидіарну відповідальність за невиконання боржником ВАТ «Содовий завод» зобовязання по цьому судовому рішенню, та просила на підставі положень Конституції України, статей 116,117, 221, 232, 233, 237-1 КЗпП України стягнути з Фонду державного майна України на її користь заборгованості по заробітній платі у сумі 99,03 грн. та індексацію заробітної плати у сумі 188 грн. 06 коп. Позивач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, проте не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги просила задовольнити. Представник відповідача Фонду державного майна України, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, у судове засідання не прибув, суду були подані письмові заперечення на позов та клопотання про проведення розгляду справи у відсутність представника фонду. У письмових запереченнях зазначено про те, що у реєстрі корпоративних прав держави обліковується ВАТ «Содовий завод», 100% акцій статутного капіталу якого належить державі в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області. Крім того, постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року у справі № 5/174Б ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, введено ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 12.12.2013 року ліквідатором призначено [PERSON] Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута. Згідно з ч.9 статті 111 Цивільного кодексу України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи. Голова Фонду державного майна [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. З урахуванням поданих сторонами клопотань, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність позивачки та представника відповідача на підставі наданих сторонами доказів. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до положення ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так з мотивувальної частини рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2013 року, вбачається, що [PERSON] з 19 січня 1983 року до 05 листопада 2001 року працювала у ВАТ «Содовий завод». На час її звільнення з підприємства ВАТ «Содовий завод» мав перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 99,03 грн., яку стягнуто рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 06 серпня 2013 року /а.с.7-8/. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини другої статті129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людей і основоположних свобод 1950 року. Згідно частини 2 статті 2 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємства, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до довідки № 01-23/705 від 10 листопада 2016 року, виданої ліквідатором ВАТ «Содовий завод», рішення суду від 06.08.2013 р. про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 99,03 грн. та рішення суду від 10.10.2016 р. про стягнення індексації у сумі 188,06 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20628,24 грн. виконати не є можливим, оскільки заборгованість ВАТ «Содовий завод» з заробітної плати станом на 01.11.2016 р. складає 4062,0 тисяч гривень /а.с.6/. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» визнано 04 вересня 2003 року банкрутом, введена ліквідаційна процедура, ліквідатором підприємства призначено [PERSON] Крім того, встановлено, що виконавчі документу - виконавчий лист № 2/243/2830/2013 за рішенням Словянського міськрайонного суду від 06.08.2013 року та виконавчий лист № 2/243/3582/2016 за рішенням Словянського міськрайонного суду від 10.10.2016 року не виконані. Відповідно до ч.2 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше. Згідно з абз. 15 ч.1 статті 25 «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на ліквідатора покладено обовязок щодо реалізації майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом. Згідно з ч.2,3 ст.111 ЦК України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливу місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи.\~\~ Відповідно до ч.2 ст. 152 ЦК України та ч.2 ст.3 ЗУ «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов?язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов?язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов?язаних з діяльністю товариства тільки в межах належних їм акцій. До акціонерів не можуть застосовуватись будь-які санкції, що обмежують їх права. У відповідності ст.1 Закону України «Про господарскі товариства» господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об?єднання майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Відповідно д ч. 1 ст. 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Субсидіарна (додаткова) відповідальність виникає у випадках, передбачених договором або законом. Суть субсидіарної відповідальності полягає у залученні поряд з основним боржником додатково (субсидіарного) боржника. Частиною 1 ст. 176 ЦК України визначено, що держава, автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов?язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Із заявлених позовних вимог убачається, що фактично [PERSON] у судовому порядку повторно ставиться питання про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 99,03 грн. та індексації заробітної плати у сумі 188 грн. 06 коп., але вже з іншого відповідача Фонду державного майна України, в той час як повинні бути виконаними у порядку передбаченому чинним законодавством, судові рішення з цих же питань. Відповідно до положень частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із наданих позивачем доказів на підтвердження заявлених позовних вимог убачається, що [PERSON] було надано суду відповідь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, відповідно до якої 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод» обліковується у Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області як державний пакет акцій /а.с.3/. Таким чином, відповідач по справі - Фонд державного майна України не є органом управління відкритим акціонерним товариством «Содовий завод», з якого за вищевказаним судовим рішенням підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі та індексація заробітної плати, тому Фонд навіть не може бути належним відповідачем по цій справі. Позивачем у порядку положень статті 33 ЦПКУкраїни не ставилося перед судом питання щодо заміни неналежного відповідача або про залучення до участі у розгляді справи іншої особи як співвідповідача. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову [PERSON] до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 99,03 грн. та індексації заробітної плати у сумі 188 грн. 06 коп., оскільки законом не передбачена додаткова (субсидіарна) відповідальність Фонду державного майна України поряд із відповідальністю ВАТ «Содовий завод» і який не є правонаступником товариства. При зверненні до суду позивачем не проводилася сплата судового збору, виходячи із положень статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Outcome: dismissed