Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

26 січня 2015 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та просила суд визнати заповіт від 30.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та який зареєстровано у реєстрі №287, складений [PERSON] на імя [PERSON] недійсним, посилаючись на наступні обставини. 23.11.2013р. померла [PERSON], яка є сестрою позивачки. Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй частину квартири №16 по пр..[PERSON], 5-А в м.Одесі. ЇЇ син [PERSON] своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не встиг, оскільки 10.02.2014р. помер. Після його смерті позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і дізналася про існування заповіту, складеного 30.01.2014р., складеного [PERSON] на ім.»я [PERSON] Позивачка посилалася на те, що заповідач [PERSON] не міг зробити таке розпорядження заповіт, оскільки він, як особа, яка страждає на алкоголізм, знаходився на обліку в Обласній психіатричній клінічній лікарні. Останні декілька тижнів тяжко хворів на цироз печінки, не міг ходити, але за телефоном позивачку постійно просив про допомогу та повідомляв, що тільки їй бажає залишити усе своє майно. Таким чином позивачка вважає, що під час складення заповіту було відсутнє вільне волевиявлення заповідача. Також позивачка посилалася на те, що заповіт [PERSON] складено з порушенням порядку його складання та посвідчення, оскільки у заповіті повинно бути зазначено, що заповідачем прочитано заповіт у голос до його підписання. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] наполягав на визнанні заповіту недійсним з підстав порушення порядку та форми посвідчення заповіту. Представник відповідача [PERSON]-айловича [PERSON] позов [PERSON] про визнання заповіту недійсним не визнав у повному обсязі та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачка [PERSON] постійно проживає у Державі Ізраїль, в м. Одесу останні роки не приїзджала, з заповідачем та його матірю не спілкувалася, останні декілька років [PERSON] доглядав за матірю заповідача та здійснював догляд за самим заповідачем і саме він госпіталізував його в клініку [PERSON]. Тому, [PERSON] на свій розсуд та за своєю волею вирішив заповісти усе своє майно [PERSON], для чого самостійно і запросив до себе нотаріуса та рішення про складення заповіту було тільки його побажанням. За клопотанням представника відповідача до участі у справі було залучено у якості третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], яка у судове засідання не зявилася, але надала письмові пояснення щодо посвідчення заповіту та просила суд у задоволенні позову відмовити та справу розглядати у її відсутність. Дослідивши всі матеріали справи та заслухавши сторони, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] повинно бути відмовлено з наступних причин. 30 січня 2014 року [PERSON] склав заповіт на усе своє майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося на імя [PERSON]. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі під №287. Заповіт на прохання заповідача було записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (шляхом компютерного набору) та складено у заповідача вдома, у звязку з хворобою ніг довірителя. Сторонами не заперечується, що 10 лютого 2014 року [PERSON] помер. Відповідно до ст. 10 ЦПК України вибір захисту своїх порушених прав належить позивачу та кожна зі сторін повинна довести те на що посилається. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна зі сторін зобовязана надати докази, які підтверджують ті обставини на які вона посилається. Під час розгляду справи судом встановлено: Позивачка [PERSON], звернувшись у січні 2015 року з позовною заявою про визнання заповіту недійсним, посилалась на те, що вона є тіткою померлого [PERSON], але за час судового розгляду не дала суду документів, які можуть підтвердити родинні стосунки позивачки та померлого. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, право за звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним виникає тільки у тих осіб, чиї інтереси зачіпляє оспорюваний правочин, а так як позивачка не надала документів та не просила суд витребувати відповідні докази, що підтверджують родинні стосунки між нею та заповідачем, то вона не довела чи є у неї право на оспорювання заповіту. Позивачка посилалася у своєму позові на те, що вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак не надала на підтвердження цього будь-яких доказів. Більш того представником позивачки не заявлялося клопотань про витребування копії спадкової справи. Позивачка, первісно посилаючись на те, що померлий знаходився на обліку у Обласній психіатричній клінічній лікарні та з цих підстав заповіт не відповідає волевиявленню заповідача, не надала цьому будь-яких доказів та не просила суд витребувати відповідні докази. У подальшому представник позивачки обрав тільки одну підставу, яка є умовою визнання заповіту недійсним невідповідність волевиявлення, у звязку з порушенням форми заповіту, так як на думку представника позивача заповіт не було прочитано у голос заповідачем до його підписання. З такими доводами представника позивача погодитися неможливо, оскільки у посвідчувальному написі на заповіті, який зроблено під час підписання заповіту, зазначено, що заповіт прочитано заповідачем уголос особисто до його підписання та підписано заповідачем особисто у присутності нотаріуса. Відповідно до пояснень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], яка посвідчувала заповіт, заповіт особисто був прочитаним заповідачем уголос до його підписання та підписаний заповідачем особисто у її присутності. Під час здійснення нотаріальної дії заповіт було зареєстровано у реєстраційній книзі нотаріуса, про що зроблено відповідний запис та підписано заповідачем особисто. Відповідно до ч.5 ст. 52 Закону України «Про нотаріат» зазначений запис у книзі є доказом вчинення нотаріальних дій. Посвідчену належним чином копію нотаріального запису у книзі нотаріальних дій, нотаріус надала на вимогу суду. Згідно до п.4 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 віл 22.02.2012р. «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до ст..44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Також, у своїх поясненнях нотаріус засвідчила, що заповіт було складено у присутності заповідача та підписано ним особисто, особу заповідача встановлено у відповідності до його паспорту, про що є посилання у книзі записів нотаріальних дій та встановлено вільне волевиявлення особи заповідача скласти заповіт, про що свідчить його особистий підпис. Підпис заповідача є доказом вільного волевиявлення у відповідності до ч.13 ст.44 Закону України «Про нотаріат» та п.4 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. На запитання представника відповідача, представник позивача відповів, що позивачка знає підпис заповідача і з цих підстав заповіт не оспорює. Тобто, позивачка визнала справжність підпису заповідача на заповіті та з цих підстав недійсності підпису заповіт не оспорювала. Також представник позивачки під час судового розгляду підтвердив, що заповідач останній час важко хворів та заповіт міг бути складеним у нього вдома. Таким чином, судом встановлено, що заповіт відповідає вільному волевиявленню заповідача, підписаний ним особисто та не містить протиріч. Відповідно до ст..ст.1247,1248 Цивільного кодексу України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку , затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). З аналізу оспорюваного заповіту, він відповідає вимогам зазначеної статті. Про виконання таких дій нотаріусом [PERSON] свідчить особистий підпис заповідача та запис у заповіті про те, що заповіт був прочитаним заповідачем особисто уголос. Також, відповідачем суду надано документи, які свідчать про те, що [PERSON] здійснював поховання матері заповідача та самого [PERSON] і позивачка у цьому участі не приймала. Також, представник позивачки, надаючи пояснення, підтвердив що [PERSON] тривалий час знайомий з матірю померлого та з заповідачем. Тому твердження позивачки [PERSON], що заповіт складено на імя малознайомої людини не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Посилаючись на викладене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є необгунтованими, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed