Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

27.07.2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 11.02.2017 року по даний час позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Однак на даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання повністю припинено, у зв`язку з чим нею подано окремий позов до суду про розірвання шлюбу. Зазначає, що під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Однак, вона самостійно не може забезпечити сину належний рівень необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а тому, відповідач, який здоровий та працездатний, може сплачувати аліменти на утримання свого сина. При сплаті відповідачем аліментів в розмірі 3 000,00 грн. буде забезпечена рівність сторін щодо обов`язку утримання сина. А тому, просила суд стягувати з відповідача аліменти на утримання сина щомісячно в розмірі 3 000 грн. до досягнення ним повноліття. Ухвалою суду від 14.08.2020 року після усунення позивачем недоліків позовної заяви відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась, одночасно з поданням позову подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Крім того, в поданій 15.10.2020 року суду заяві позов в частині сплати аліментів в сумі 2 000 грн. визнанав. Вказав, що стабільного заробітку немає, так як не працює. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони (а.с. 7). Як вбачається з наявної в матеріалах справи та дослідженої судом в якості письмового доказу довідки Виконавчого комітету Липівської сільської ради Тисменицького району за №247 від 27.07.2020 місцем проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та позивачки є [ADDRESS] (а.с. 12). Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конвенцією про права дитини, Сімейним кодексом України та Законом України «Про охорону дитинства». Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 51 Основного Закону - батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Нормою ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ст. 182 цього кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривень. Згідно з ч.2 ст.182 КК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналізуючи зазначені норми закону, суд дійшов висновку, що батьки дитини повинні забезпечити її утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму, встановленого для певного віку дитини, як мінімальної гарантії для збереження її здоров`я та розвитку. При цьому кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно, оскільки обов`язок щодо утримання дітей покладений на обох батьків. Одночасно мінімальним рекомендованим розміром аліментів є розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за умови достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, всупереч змісту вищевказаної норми, позивачем суду не було надано достатніх доказів на підтвердження необхідності стягнення з відповідача аліментів у визначеній нею сумі. Зокрема, позивачем не підтверджено жодними доказами розмір середньомісячних витрат на утримання дитини, який з урахуванням принципу рівності обов`язку батьків щодо утримання дитини становить 6 000 грн. (3 000 грн х 2 = 6 000 грн.), а виключно вказано, що нею зазначені найнеобхідніші матеріальні витрати, що потребує дитина, ці витрати з часом будуть зростати і ці обставини є загальновідомими та доказуванню не підлягають. Крім того, суд звертає увагу на те, що зазначені серед витрат на дитину витрати на медичне лікування відповідно до ст. 185 СК України є додатковими витратами на дитину та за їх наявності стягуються в окремому порядку. Одночасно з урахуванням принципу рівності обов`язку батьків щодо утримання дитини позивачем не вказано суму власних доходів, та не зазначено приблизний розмір доходу відповідача. При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на постанову ВС КЦС від 31.10.2018 року у справі за №461/4936/16, оскільки остання стосується інших правовідносин, які є відмінними від обставин даної справи. Зокрема, відповідачем у поданій суду заяві від 15.10.2020 року зазначено, що він не працює, а відтак стабільного доходу не має. Позивачем доказів працевлаштування відповідача суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, виходячи з принципів розумності та справедливості, оскільки двоє батьків зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, визначений позивачкою розмір аліментів 3 000,00 грн. на утримання сина, якому на момент ухвалення рішення 2 роки 9 місяців, є завищеним та непідтверджений жодними доказами. Таким чином суд вважає, що з урахуванням конкретних обставин справи, визнання позову відповідачем в сумі 2 000 грн., яка є більшою за мінімальний рекомендований розмір аліментів для дитини у віці до 6 років, з нього слід стягувати аліменти на утримання сина саме в такому розмірі щомісячно, який буде відповідати інтересам дитини та зможе забезпечити йому належний фізичний та духовний розвиток. Усі інші доводи і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні та не надали можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Частиною 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 840,80 гривень судового збору.

Outcome: partial