Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

26 січня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначено, що 12 червня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року шлюб розірваний. В період шлюбу, за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу сторонами була придбана квартира [ADDRESS]. Відповідач в добровільному порядку розділити спільне майно відмовляється та оскільки діти на даний час проживають разом із позивачкою та знаходяться на її утримані, вона просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя: вказаної квартири, визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири та за [PERSON] право власності на 1/3 квартири, залишивши її у спільній часткові власності сторін, судові витрати по справі позивачка просить стягнути з відповідача. (а.с.2-4) Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про виключення майна з переліку спільної сумісної власності подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, який було прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом. (а.с.а.с.36-41, 53) В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 12 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. 08 серпня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб укладений між сторонами розірвано. 28 вересня 2010 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана за власні кошти [PERSON], які були отримані від [PERSON] згідно договору позики до початку спільного життя з [PERSON], а тому просить суд задовольнити зустрічний позов, виключити майно, вказану вище квартиру з переліку спільної сумісної власності подружжя сторін, визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на вказану квартиру. На підтвердження своїх доводів позивач за зустрічним позовом посилається на рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року у цивільній праві № 200/15726/14-ц, згідно якого встановлено факт передачі [PERSON] позики [PERSON] для придбання спірної квартири (а.с.37-41). Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності - відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виключення майна з спільногї сумісної власності та визнання права власності - задоволено. Визнано за [PERSON], [INFO], номер облікової картки платника податків [NUMBER] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м. Стягнуто з [PERSON], [INFO], номер облікової картки платника податків [NUMBER], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON], [INFO], номер облікової картки платника податків [NUMBER] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], витрати по сплаті судового збору в розмірі: 2 144 (дві тисячі сто сорок чотири) грн. 23 коп. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, [PERSON] звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову [PERSON] за наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] районний суд виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи. З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. (а.с.5, 42). 09 березня 2011 року у сторін народилась донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] актовий запис № 370. (а.с.7) 26 липня 2012 року народилась донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], відповідний актовий запис № 1067. (а.с.6) 08 серпня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа № 201/5815/14-ц) шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.а.с.10, 43) Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року (провадження № 22-ц/774/7962/14) рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року скасовано, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - відмовлено. (а.с.44) Ухвалою від 28 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року скасувала, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року залишила в силі. (а.с.46) . Ставлячи питання про розподіл спільно нажитого майна подружжя [PERSON] вказало спірною квартиру [ADDRESS] Зазначена квартира була придбана [PERSON] 28 вересня 2010 року у свого брата [PERSON], за договором купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 1893. (а.с.11, 47) 29 вересня 2010 року в Державному реєстрі правочинів був зареєстрований вище вказаний договір купівлі-продажу, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 9055469 від 29 вересня 2010 року, реєстраційний номер № 4136430. (а.с.12). Визнаючи вказану квартиру особистою приватною власністю [PERSON] районний суд послався на преюдиційність рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року у цивільній справі №200/15726/14-ц, яким було встановлено отримання [PERSON] безпроцентної цільової позики від [PERSON] у розмірі 215 000,00 грн. саме з метою купівлі останнім квартири № 35, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Але колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду помилковим. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч.1 ст. 61 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 63 СК України, передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до абз.2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як вбачається з тексту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS], укладеного 28 вересня 2010 року покупець квартири, а саме [PERSON] не зробив жодного застереження щодо грошових коштів за які придбалася квартира, не зазначив, що квартира придбається на кошти, що належать йому особисто, та не визначив правовий статусу квартири, як його особистої приватної власністі. Правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] на підставі договору позики від 12 травня 2010 року, укладеного у простій письмовій формі, у вигляді розписки, відносяться саме до зобов'язання сторін, що до займу та повернення грошових коштів, а не їх цільового використання, оскільки саме цільове використання грошових коштів не було оформлено сторонами належним чином, а тому твердження [PERSON], що саме визначення в розписці підстав займу грошей на покупку квартири є преюдицією, колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставним. Також, колегія вважає суттєвою ту обставину, що зайом грошей на покупку квартири [ADDRESS], відбувся за місяць до реєстрації шлюбу з громадянкою [PERSON] та був обумовлений саме метою створення сім'ї, та використання коштів в інтересах сім'ї, а не покупку квартири на свої особисті цілі. При цьому висновок суду, що позивачка не брала участь в придбані нерухомого майна шляхом надання власних коштів, а тому не має права на таке майно, колегія суддів вважає помилковими, оскільки позивачка [PERSON] взагалі не повинна доводити свою участь у придбанні майна власними коштами знаходячись у зареєстрованому шлюбі. За вказаних обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю, як недоведені суду належними та допустимими доказами задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м. підлягають задоволенню частково у розмірі 1\\2 частині на спірну квартиру.

Outcome: partial