Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

\~ 27 січня 2017 року представник позивача [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом в інтересах [PERSON] та [PERSON] до КП «ДМБТІ», [PERSON]В, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] та Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання довіреностей недійсними, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, визнання права власності на частину квартири. З урахуванням уточнених позовних вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] за статусом є громадянами України з постійним місцем проживання на консульському обліку в Німеччині, куди вони виїхали у 2000 році. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 червня 1997 року, квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. За життя [PERSON], 18.08.2000 року залишив заповіт, згідно з яким спадкодавець належну йому на день смерті частину квартири [ADDRESS] [PERSON] Після смерті 12.07.2008 року спадкодавця у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини та спадщину було відкрито. У червні 2012 року [PERSON] спеціально приїхала в Україну з метою оформлення своїх спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину. Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.06.2012 року №8264 встановлено, що 07.05.2010 року проведено державну реєстрацію права власності на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВМО №997713, ВМР №997714 реєстр 2-1113. Крім того, в інформаційній довідці зазначено, що підставою власності був дублікат свідоцтва про право власності від 26.11.2009 року, виданий КП МБТІ. Пізніше стало відомо, що спірний договір був укладений з [PERSON], [PERSON] від свого імені, та на підставі довіреностей від 02.04.2010 року та 06.04.2010 року, посвідчених приватним нотаріусом [PERSON] З тієї причини, що такі довіреності не могли надаватись співвласниками були виявлені відомості, які мають ознаки кримінального злочину. Таким чином, 19.06.2012 року під час оформлення спадкових прав після смерті [PERSON], який помер 12.07.2008 року спадкоємцем по заповіту [PERSON] був встановлений факт незаконного продажу зазначеної квартири на іншу особу. 23.11.2012 року в Самарському РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області було зареєстровано заяву про шахрайські дії з привласненням майна3, а саме квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Таким чином, 3-й співвласник квартири [PERSON], уклавши 07.04.2010 року у Восьмій дніпропетровській державній нотаріальній конторі договір купівлі-продажу квартири від свого імені на продаж своєї долі квартири, яка належала йому у формі спільної сумісної власності було незаконно продано за підробленими документами фактично без згоди та без відома інших співвласників, без уповноваження їх на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном. При таких обставинах, договір купівлі-продажу спірної квартири, як посвідчений на підставі сфальсифікованих довіреностей, повинен бути визнаний недійсним. Вказані обставини свідчать про незаконне заволодіння спірною квартирою. У п.2.3 договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2010 року зазначено, що загальна вартість квартири згідно витягу №344100 з реєстру прав власності на нерухомість, виданого КП «ДМБТІ» ДОР 26.01.2010 року становить 17043 грн. Архів курсів НБУ: валютний курс НБУ на 26.01.2010 року, згідно архіву курсів було встановлено, що долар США 8,008 грн. за 1 долар. Таким чином, згідно з договором, за дану квартиру сплачено 2128 дол. за курсом НБУ. Це нереально занижена ціна за квартиру. За інформаційною довідкою від 07.04.2016 року з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно виявилось, що власником цієї квартири є [PERSON], який набув право власності на цю ж квартиру за договором купівлі-продажу квартири від 20.12.2012 року. В інформаційній довідці зазначено підставу виникнення права власності: договір купівлі-продажу ВТВ №135219 реєстр №3556 від 20.12.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Підсумовуючи вищевикладене, [PERSON], один із співвласників спірної квартири помер 12.07.2008 року та [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] за заповітом. [PERSON] не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом в нотаріальній конторі, не зважаючи на те, що в спадковій справі є всі необхідні документи для оформлення її спадкових прав. Видача оспорюваної довіреності та факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру, порушили її права як спадкоємця. [PERSON], другий співвласник спірної квартири і є рідним сином [PERSON] та [PERSON] помер 04.12.2014 року та після його смерті зареєстровано спадкову справу. Його мати [PERSON] є зацікавленою особою відносно його 1/3 частки в квартирі, так як вона має право першої черги спадкоємців на спадкування за законом і у Восьмій дніпропетровській державній нотаріальній конторі 17.01.2017 року зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] [PERSON], третій співвласник спірної квартири, не може вільно володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд з тієї причини, що її майном заволоділи шахрайським шляхом. Спадкове майно [PERSON] в розмірі 1/3 частини, [PERSON] в розмірі 1/3 частини та [PERSON] в розмірі 1/3 частини, а в сукупності квартира в цілому знаходиться у володінні [PERSON] Дійсна вартість спірного майна становить на даний час 450000 грн., відповідно вартість 1/3 частини становить 150000 грн. Представник позивача просила суд ухвалити рішення, яким визнати причини пропущення строку для звернення до суду [PERSON] та [PERSON] поважними та поновити пропущений строк для звернення до суду за захистом майнових прав та інтересів [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності у звязку із втратою оригіналу; визнати недійсними довіреності від імені [PERSON] від 02.04.2010 року серії ВМК №876878 та від [PERSON] від 06.04.2010 року серії ВМК №876894 на імя [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07.04.2010 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] / ВМО №997713, ВМР №997714 реєстр 2-1113 та скасувати реєстрацію права власності за цим договором; витребувати 2/3 частини квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння у малолітньої [PERSON], інтереси якої представляє її законний представник [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальної площі 42,8 кв.м., житлової площі 27,4 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 12.07.2008 року, яка належала йому на праві спільної сумісної власності на житло, виданого 09.06.1997 року Придніпровською ГРЕС згідно з розпорядженням (наказом) №1544 керівника органу приватизації; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальної площі 42,8 кв.м., житлової площі 27,4 кв.м., яка належала їй на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.06.1997 року Придніпровською ГРЕС згідно з розпорядженням (наказом) №1544 керівника органу приватизації. 21 лютого 2017 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі (т.1 а.с.86). 30.03.2017 року представником позивачів [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.96). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року, заяву представника позивачів про забезпечення позову було задоволено та забезпечено позов шляхом встановлення заборони відчуження квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] (т.1 а.с.139-140). 30.03.2017 року представник відповідача КП «ДМБТІ» подав заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог. Клопотання обґрунтовано тим, що БТІ, як реєстраційному органу на основі законодавства делеговані владні повноваження у сфері суспільних правовідносин, повязаних із здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно і тому БТІ в розумінні п.7 ст.3 КАС України є субєктом владних повноважень (т.1 а.с.118-120). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року, клопотання представника відповідача задоволено частково та закрито провадження по справі в частині позовних вимог про скасування розпорядження КП «ДМБТІ» №251 від 23.11.2009 року (т.1 а.с.141-142). 26.07.2017 року в судовому засіданні представник позивачів [PERSON] заявила відвід головуючому судді Румянцеву О.П. (т.2 а.с.4-5). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2017 року було відмовлено в задоволенні заяви представника позивачів про відвід головуючого судді Румянцева О.П. (т.2 а.с.7-8). Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та наполягала на їх задоволенні на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Відповідачі\~[PERSON] та [PERSON], а також їх представники [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - державний нотаріус Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] в судовому засіданні надала письмові пояснення, у яких зазначила, що в спадковій справі №6/09, заведеної після смерті 12.07.2008 року [PERSON] знаходиться заява про прийняття спадщини від імені [PERSON], справжність підпису на якій засвідчена нотаріусом Німеччини. Нотаріусом приймаються документи складені за участю іноземних властей, органів та організацій за умови їх легалізації. Між Україною та Німеччиною не укладений міжнародний договір, який би передбачав прийняття документів, виданих на території Німеччини, без легалізації. Зазначена заява не легалізована уповноваженими органами внаслідок чого не має юридичної сили на території України. Тобто, на цей час у [PERSON] відсутній факт прийняття спадщини (т.2 а.с.135-136). Представник третьої особи - Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, ніяких заперечень суду не надіслав. Заслухавши пояснення\~ учасників судового засідання, дослідивши письмові докази та допитавши свідків, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] (дочка та мати) за статусом є громадянами України з постійним місцем проживання на консульському обліку в Німеччині, куди вони виїхали у 2000 році. До переїзду проживали в Самарському районі м. Дніпропетровська, що підтверджується адресним листком вибуття та довідкою з ЖСК (а.с.11-13). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 червня 1997 року, виданого 09.06.1997 року Придніпровською ГРЕС згідно з розпорядженням (наказом) №1544 керівника органу приватизації, квартира [ADDRESS] належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Право власності на квартиру було зареєстровано в КП «ДМБТІ» і записано в реєстрову книгу за №113п-95, що зазначено зі зворотної сторони свідоцтва про право на житло (а.с.18). За життя [PERSON], 18 серпня 2000 року залишив заповіт серії АВМ №913068, посвідчений 18.08.2000 року державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, згідно з яким спадкодавець належну йому на день смерті частину квартири [ADDRESS], заповідав [PERSON] (а.с.20). 12.07.2008 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.21-22). 07 квітня 2010 року між [PERSON], який діяв від свого імені та по довіреностям, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 06.04.2010 року та 02.04.2010 року, від імені [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (т.1 а.с.174-175) В подальшому зазначена квартира 20.12.2012 року була відчужена відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (т.1 а.с.105). 28.03.2017 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], яка діяла як законний представник малолітньої доньки [PERSON], [INFO], укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] (т.1 а.с.111-112). [PERSON] помер 04 грудня 2014 року, що підтверджується копією актового запису про смерть №8793 від 08.12.2014 року (т.1 а.с.164). Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову суд виходить з наступного. Судом встановлено, що співвласник спірної квартири [PERSON], який був сином [PERSON] та рідним братом [PERSON], за життя, свідомо та упереджено, вчинив по відношенню до спірного майна наступні дії: отримав у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] довіреності від імені [PERSON] від 02.04.2010 року та від [PERSON] від 06.04.2010 року, якими [PERSON] уповноважувався представляти інтереси довірителів з питання продажу належної їм частини квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.27-28); користуючись цими довіреностями отримав в КП «ДМБТІ» дублікат свідоцтва про право власності на житло, технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], а також витяг з КП «ДМБТІ» про загальну вартість квартири станом на 26.01.2010 року в сумі 17043 грн. для її подальшого відчуження (т.1 а.с.177-179); 07.04.2010 року продав спірну квартиру шляхом підписання від імені всіх її співвласників з покупцем [PERSON] договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (т.1 а.с.174-175); 07.04.2010 року подав державному нотаріусу нотаріально посвідчену заяву про те, що він ознайомлений з вимогами Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та в 2010 році вчиняє правочин з відчуження нерухомого майна вперше (т.1 а.с.176). Факт продажу співвласником [PERSON] квартири підтверджується: поясненнями відповідачів [PERSON], [PERSON], які допитані в судовому засіданні у якості свідків підтвердили, що вони особисто передавали кошти [PERSON] у розмірі 29000 дол. США; свідка [PERSON], який пояснив суду, що був особисто присутній при укладенні договору купівлі-продажу квартири 07.04.2010 року в якості ріелтора з боку покупців, при розрахунках сторін і диктував продавцю [PERSON] текст розписки про отримання ним коштів за продану квартиру в сумі 29000 дол. США, яку [PERSON] передав покупцям (т.2 а.с.162-185). Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] дізналися про реалізацію спірної квартири за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON], 22.06.2012 року з відповіді КП «ДМБТІ», яку [PERSON] отримала особисто (т.1 а.с.25-26). Оглянутими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи №436/8055/12 (2/436/1727/12) доведено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] 01 листопада 2012 року звертались до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], треті особи: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, КП «ДМБТІ», [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним в частині продажу 2/3 частин квартири, належних [PERSON] та [PERSON], підтвердженням чого є копія поданої позовної заяви (т.1 а.с.109-110). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 року вказана позовна заява за заявою представника позивачів від 22.11.2012 року була залишена без розгляду та позивачами не оскаржувалась (т.1 а.с.108). Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до\~ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.3, 4\~ст.267 ЦК України, позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення по справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позову. В силу п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, позивачам стало відомо про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 22 червня 2012 року (т.1 а.с.25-26), який в подальшому 01 листопада 2012 року ними же оскаржувався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська шляхом подання позову про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним (т.1 а.с.109-110), однак ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2012 року позов було залишено без розгляду і вже ніким не оскаржувався (т.1 а.с.108). Таким чином перебіг строку позовної давності почався 22 червня 2012 року. Враховуючи той факт, що відповідачі подали заяву про застосування наслідків пропуску позивачами строку звернення до суду, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.4 ст.267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд не вважає поважною причиною пропуску строку звернення до суду факт наявності в провадженні Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області кримінального провадження №12012040700000021 за фактом злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України по факту шахрайських дій з привласнення майна, а саме квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, на яку посилається представник позивача, оскільки наявність відкритого кримінального провадження не є підставою для визнання поважною причини пропуску строку звернення до суду. Суд також критично ставиться до посилань представника позивача про те, що відповідачами було вчинено шахрайські дії спрямовані на незаконне заволодіння належною позивачам квартирою з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, факт вчинення особою кримінального правопорушення, на яке посилається представник позивача, може бути доведено лише вироком суду, що набрав законної сили, а наявність відкритого кримінального провадження не є доказом вчинення злочину. Окрім того, відповідно до положень ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною 1 статті 1270 встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається із копії спадкової справи після смерті [PERSON] (т.1 а.с.200-211), позивач [PERSON] не подала у встановлений Законом спосіб заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], тобто не прийняла спадщину після його смерті. Надіслана позивачем [PERSON] до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заява про прийняття спадщини, посвідчена нотаріусом у м. Мюнхен ФРН, не може бути прийнята судом, оскільки зазначена заява не легалізована уповноваженими органами у встановленому Законом порядку, внаслідок чого не має юридичної сили на території України. (т.1 а.с.200-201). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи той факт, що оскільки [PERSON] не була співвласником спірної квартири та не прийняла у встановленому Законом порядку спадщину після смерті її батька, вона не є належним позивачем, оскільки відчуженням спірної квартири її права не порушено. Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то судовий збір, пов'язаний з розглядом справи покладається на позивачів.

Outcome: dismissed