Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

28.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівей Плюс.» про захист прав споживачів, шляхом стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі 40 030,82 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 жовтня 2017 р. позивач уклав з відповідачем договір про надання послуг № КВ-1246, за умовами якого відповідач - виконавець взяв на себе зобов`язання з надання позивачу - замовнику послуг, пов`язаних з наданням допомоги по участі позивача у програмі міжнародного культурного обміну «Work and Travel USA» в США. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу вартість послуг в сумі 1 499 доларів США, двома частинами. Також умовами договору погоджено, що в разі відмови посольством США в наданні позивачу в`їзної візи, договір припиняється, а відповідач має повернути позивачу сплачені ним кошти, за винятком утримуваних сум в розмірі еквівалентному 500 доларів США, впродовж 6 місяців з дня отримання заяви про повернення платежів. 04 квітня 2018 р. позивач повідомив відповідача про відмову посольства США в наданні йому в`їзної візи та подав відповідачу заяву про повернення коштів, вимоги якої станом на день звернення до суду відповідачем в добровільному порядку не виконані. Ухвалою суду від 08.10.2019 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, та ухвалою суду від 04.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.122-123, 165-166). Ухвалою суду від 09.10.2019 року відмовлено [PERSON] в задоволенні клопотання про забезпечення позову (а.с. 131-132). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Енівей Плюс.» в судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся належним чином, причини неявки до суду невідомі. Відзиву на позов до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Умовами ч. 2 ст. 903 ЦК України передбачено, що у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Судом встановлено, що 12.10.2017 р. між позивачем [PERSON] (замовник) та відповідачем ТОВ «Енівей Плюс» (виконавець) укладено договір про надання послуг № КВ-1278 (далі - договір), за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання з надання позивачу комплексу послуг, пов`язаних з участі позивача у програмі міжнародного культурного обміну «Work and Travel USA» та набуття статусу учасника програми, позивач взяв на себе зобов`язання прийняти зазначені послуги, оплатити їх вартість та виконати всі умови даного Договору (а.с. 7-10). Згідно з п. 4.1 Договору загальна вартість послуг виконавця становить 1 499,00 доларів США. 12.10.2017 р. та 30.11.2017 р. позивачем здійснено оплату наданих послуг в повному обсязі, що відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не заперечується та не спростовується (а.с. 11, 17). Відповідно до п. 4.10 договору між сторонами погоджено, що даний договір вважається припиненим у випадку відмови замовнику у видачі візи посольством США. В такому випадку замовнику повертаються сплачені ним кошти, за винятком утримуваних сум в розмірі еквівалентному 450 доларів США. За наявності відповідних підстав повернення платежів, сплачених відповідно до умов цього договору, повернення здійснюється протягом 6 місяців з моменту отримання від замовника письмової заяви про повернення платежів (п. 4.8 договору). Відповідно до п. 4.9 договору заяву про повернення платежів замовник повинен надати виконавцю протягом двох тижнів з моменту виникнення підстав для їх повернення, але у строк не пізніше 10.06.2018 р. В разі подання письмової заяви про повернення коштів у строк пізніше, ніж 10.06.2018 р. замовнику повертається грошові кошти, сплачені ним по договору, з утримання з нього на користь виконавця суми еквівалентної 500,00 доларів США. Як стверджував позивач посольство США відмовило йому в наданні в`їзної візи, протилежного суду не надано. Згідно з даними позовної заяви, які відповідачем у встановленому законом порядку не спростовані, 04.04. 2018 р. позивач повідомив відповідача про таку відмову та подав відповідачу письмову заяву про повернення коштів (а.с. 25). Даних про добровільне виконання відповідачем вимог заяви позивача про повернення коштів матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Відповідно до змісту ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що відповідач у встановлений п. 4.8 договору про надання послуг № КВ-1246 від 12.10.2017 р. строк, різницю сплачених позивачем коштів у розмірі 999,00 доларів США (1 449 доларів США - 500 доларів США) не повернув, вказана сума підлягає стягненню з відповідача у судовому порядку. На день розгляду справи - 27.01.2020 р., офіційний курс НБУ для української гривні становив 24,3301 грн. за 1 долар США., що становить 24 305,77 грн. (999х24,3301). За умовами договору [PERSON] було відмовлено у видачі візи Посольством США. З заявою про повернення коштів позивач звернувся 04.04.2018 р. Отже, безумовний обов`язок відповідача повернути [PERSON] визначену Договором суму (500 доларів США) настав з моменту відмови йому у видачі візи. Відтак, порушення по неповерненню грошових коштів триває з 04.04.2018р. по дату звернення до суду 28.02.2019 р., що в грошовому еквіваленті дорівнює 341,82 грн. Щодо вимог позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 1411,27 грн., суд приходить до висновку про відмову в цій частині вимог, виходячи з наступного. Інфляція - це знецінення грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року N 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, що купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базовим. Разом з тим, як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в гривні. Тому, вимоги позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 1411,27 грн., задоволенню не підлягає, оскільки кошти, які були предметом договору були визначені в іноземній валюті. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в цій частині виходячи з наступного. Позивач просить відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10 000,00 грн., посилаючись на те, що у зв`язку з затягуванням відповідачем повернення коштів спричинило душевні хвилювання, оскільки оспорювальна суму є значною для позивача, за відсутності цих коштів він позбавлений можливості на задоволення власних потреб, розпорядження цими коштами, дані дії відповідача руйнує його звичний ритм життя та призводить до постійного занепокоєння. У відповідності з частиною 2 статті 22 Закону України від 12.05.1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. В порушення вимог чинного законодавства, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування моральної шкоди, а саме, не зазначено наявність моральної шкоди, які саме страждання зазнав позивач, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою, з яких обставин виходив позивач, визначаючи розмір компенсації. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову частково. Враховуючи те, що позивач при зверненні до суду з цим позовом звільнений від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 768,40 грн. (за вимогами майнового характеру). На підставі викладеного та

Outcome: partial