Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

27.05.2016 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Овруцький молочноконсервний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 7496,91 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 26.04.2016 року по 27.05.2016 року в сумі 4184,40 грн. та моральної шкоди в сумі 2000 грн. (всього на суму 13681,31 грн.), мотивуючи тим, що він працював на підприємстві відповідача з 2014 року та 25.04.2016 року був звільнений за угодою сторін; в день звільнення відповідач не провів повного розрахунку по заробітній платі в сумі 9740,76 грн.; на день подання позову до суду сума середнього заробітку, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в сумі 174,35 грн. та 24 робочих дні затримки за період з 26.04.2016 року по 27.05.2016 року, складає 4184,40 грн.; невиплатою заробітної плати відповідач завдав позивачу моральної шкоди, тому просить на підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП позов задоволити. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Проте в судовому засіданні 04.10.2016 року позивач пояснив, що заборгованість по зарплаті відповідачем погашена повністю 14.07.2016 року, однак, середній заробіток за час затримки розрахунку йому не виплачений. Заяв про збільшення чи зменшення позовних вимог суду не надавав. Розгляд справи неодноразово відкладався у звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання та невиконанням відповідачем вимог суду щодо подання доказів у справі довідки про невиплачені позивачу на момент його звільнення суми доходу із зазначенням окремими рядками сум заборгованості, виплачених після його звільнення, і дат їх фактичної виплати та довідки про доходи позивача за останні два повні календарні місяці роботи перед звільненням, що відображено в ухвалах суду. Відповідач, будучи неодноразово належно повідомлений про розгляд справи, участі представника в судовому засіданні повторно не забезпечив. Черговий раз подав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю представника у інших судових процесах. Вказане клопотання відхиляється судом як таке, що спрямоване на затягування судового процесу та свідчить про зловживання стороною процесуальними правами та ухилення її від виконання процесуальних обовязків, що є недопустимим з огляду на ч.3 ст.27 ЦПК України, оскільки особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, так як представником сторони в суді у цивільній справі може бути будь-яка особа, яка відповідає вимогам, встановленим ст.40 ЦПК України, і неможливість явки представника в судове засідання з будь-яких причин не є обґрунтованою підставою для повторного невиконання відповідачем вимог ухвал суду щодо подання суду доказів на предмет необхідної інформації про невиплачені відповідачем позивачу на момент його звільнення суми доходу із зазначенням окремими рядками сум заборгованості, виплачених після його звільнення, і дат їх фактичної виплати, та інформації про доходи позивача за останні два повні календарні місяці роботи перед звільненням. Відтак, виходячи з норм ст.ст.169, 158 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності сторін, за наявними у ній матеріалами. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] у період з 28.08.2014 року по 25.04.2016 року перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат», 25.04.2016 року звільнений за угодою сторін на підставі наказу № 60-К від 26.04.2016 року, що стверджується копією трудової книжки ВГ № 001411. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, відповідач при звільненні працівника з позивачем не розрахувався. Як вбачається із банківської виписки по рахунку клієнта [PERSON], складаної ПАТ «[PERSON] Аваль» 04.10.2016 року, розрахунок по заробітній платі був проведений частинами: 16.05.2016 року 2243,85 грн.; 14.06.2016 року 1320,80 грн. 22.06.2016 року 1320,79 грн., 30.06.2016 року 4871,09 грн., 14.07.2016 року 788,95 грн., всього на загальну суму 10545,48 грн., з них після подання позивачем в суд позову до відповідача на суму 8301,63 грн. В судовому засіданні позивач підтвердив, що фактичний повний розрахунок по заробітній платі відповідачем проведений 14.07.2016 року. Відтак, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 7496,91 грн. не підлягає задоволенню з мотивів відсутності спору. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як випливає із доданих позивачем до позовної заяви розрахункових листків за лютий та березень 2016 року, розмір середньоденної заробітної плати позивача, обчисленого виходячи із виплат за останні два повних календарних місяці роботи, що передували звільненню (2907,25+3281,48)/51 становить 121,35 грн. Відтак, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 4184,40 грн., обрахованому за період з 26.04.2016 року по 27.05.2016 року (23 робочі дні), підлягають частковому задоволенню, оскільки, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 121,35 грн. (а не 174,35 грн., як помилково обраховано позивачем), середній заробіток за вказаний період становитиме 2791,05 грн. Судом в судовому засіданні було розяснено позивачу відповідно до вимог ст.ст.10, 31 ЦПК України його право вчинити відповідні процесуальні дії та попереджено про наслідки невчинення таких процесуальних дій. Зокрема розяснено його право збільшити або зменшити розмір позовних вимог та відсутність у суду повноваження вийти за межі заявлених у позові вимог позивача. Однак, позивач своїми правами, передбаченими ст.31 ЦПК України, не скористався, не змінив позовних вимог, зокрема вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі та періоді, заявлених в позові; письмової заяви про зміну розміру позовних вимог, зокрема щодо збільшення розміру вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в конкретній сумі не подав. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 2000 грн., то суд виходив з наступного. Згідно з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так, згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Дослідженням доказів у цій справі, судом встановлено факт порушення відповідачем законного трудового права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні. Внаслідок такого порушення позивач зазнав душевних та моральних страждань через втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачу завдано моральної шкоди. Оскільки між діями відповідача та заподіяною моральною шкодою позивачу є безпосередній причинний звязок і відповідачем належними та допустими доказами не спростовано, що шкоди завдано не з його вини, вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є правомірною. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних і моральних страждань, вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння моральної шкоди на суму заявлену до стягнення в розмірі 2000 грн. Тому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що таким чином розмір шкоди підлягає зменшенню. Відтак, на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 1000 грн. А отже, в решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗаконуУкраїни «Про судовий збір». Тому

Outcome: approved