Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

28 серпня 2014 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про зміну розміру стягуваних аліментів. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 18 січня 2002 року. Від спільного життя сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] батьком яких є відповідач. Спільне життя сторін не склалося, грошей відповідач на утримання дітей не надавав, тому позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Рішенням суду на її користь стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 20.02.2013 року. Відповідач є працездатною особою, працює, але офіційно не працевлаштований, створив іншу сім'ю. Від сплати аліментів ухиляється, приховуючи свої реальні доходи. Позивачу постійно приходиться нагадувати відповідачу про необхідність сплачувати аліменти. При таких обставинах на думку позивача є підстави для зміну розміру аліментів, стягнених з відповідача на утримання дітей. Вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. на кожну дитину щомісячно, так як він має нерегулярний дохід. Позивач просить ухвалити рішення, яким змінити розмір стягнених з відповідача аліментів за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2013 року та стягнути з відповідача на її користь на утримання двох дітей аліменти на кожну дитину в сумі по 1000 грн. щомісячно до повноліття дітей. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, оскільки його доходи не збільшились та він не може сплачувати більшу сума аліментів позивачу. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 18 січня 2005 року серія [NUMBER] (а.с. 2). Від спільного життя сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 3) та [PERSON], [INFO], свідоцтво серія [NUMBER] від 10.03.2005 (а.с. 4). Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 27 січня 2013 року з відповідача [PERSON] присуджено до стягнення на користь позивачки аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку та до досягнення кожною дитиною повноліття (а.с. 5). 27 лютого 2013 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання 2 дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 20.02.2013 року (а.с. 21-22). 23 квітня 2013 року [PERSON] звернулась до Самарського ВДВС ДМУЮ з заявою про прийняття виконавчого листа та здійснення утримання аліментів (а.с. 19). 29 квітня 2013 року державним виконавцем Селютою О.О. відкрито виконавче провадження на підставі заяви [PERSON] та виконавчого листа (а.с. 20). 08 червня 2013 року державний виконавець Селюта О.О. по виконавчому провадженню винесла постанову про утримання 50 % із заробітної плати, що належить до виплати боржнику, після відрахування податків, до повного погашення заборгованості, після погашення заборгованості проводити утримання у розмірі 33 відсотків від заробітної плати щомісяця, згідно виконавчого документа (а.с. 25). 13 травня 2013 року Державна податкова служба України на запит державного виконавця повідомила, що джерел доходів [PERSON] за останній звітній період не знайдено (а.с.27,30,31) Відповідно до розрахунків заборгованості по аліментам станом на 01 серпня 2014 року сума заборгованості складає 18116,68 грн. (а.с. 33). Станом на 22 вересня 2014 року сума заборгованості складає 2928,50 грн. (а.с. 41). Станом на 23 вересня 2014 року сума заборгованості складає 1922,50 грн. (а.с. 42). Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. У відповідності до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також, в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зазначено, що під час розгляду позовів про зміну розміру аліментів, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм щодо обов'язку батьків утримувати своїх дітей ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі». Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Отже, зміна розміру стягуваних аліментів, а фактично в даному випадку їх збільшення можливо лише у разі зміни матеріального становища відповідача та отримання ним більших доходів та інших істотних обставин, яки мали настати після набрання рішенням законної сили. Однак, жодного належного та допустимого доказу зміни таких обставин з часу набрання законної сили рішенням суду від 27.02.2013 року позивачем суду не надано. Крім того, як вбачається з рішення суду від 27 січня 2013 року позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд стягнути на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожного з дітей відповідного віку до досягнення кожною дитиною повноліття. Рішення до апеляційного суду позивачем не оскаржувалось, рішення перебуває на виконанні у Самарському ВДВС ДМУЮ, виконавчою службою зроблено відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню з відповідача. Посилання позивача щодо приховування реальних доходів відповідачем безпідставні і не можуть вважатися обставинами, що впливають на розмір стягнених з нього аліментів. До того ж, сам позивач в своєму позові зазначає, що відповідач створив нову ім'ю, тобто його витрати мали збільшитись. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мають право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів, однак сторона позивача таким правом не скористалась. Судом роз'яснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру стягуваних аліментів не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed