Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

29.03.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] з позовом про поділ спільного майна, придбаного в період шлюбу та визнання права власності на частину майна до відповідача [PERSON] 03.05.2019 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06.05.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін на 02 серпня 2019 року. 02 серпня 2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 02 жовтня 2019 року . Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 02.10.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просила поновити пропущений строк для подачі позовної заяви, визнати двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільного майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] , визнати за кожним з них право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 02.10.1993 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] 13.05.2015 року рішенням Верхньодніпровського районного суду шлюб розірвано. Під час шлюбу вони придбали за спільні сімейні кошти двокімнатну квартиру по [ADDRESS] для спільного проживання. Квартира була оформлена на відповідача, тому позивач не підіймала питання про її поділ під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Наразі між ними не досягнуто домовленості щодо поділу спільного майна, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пояснивши, що в позовній заяві викладені всі обставини справи та наведені доводи на їх обґрунтування. Окрім того, позивач зазначила, що за рахунок половини квартир відповідач зможе сплатити аліменти на доньку. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.10.1993 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 154. 13.05.2015 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією рішення суду. У період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до п .2 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить визнати за нею та відповідачем право власності по Ѕ частині квартири за адресою: [ADDRESS] , як на спільне сумісне майно, придбане в період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу, за спільні кошти, що визнано відповідачем, дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами в рівних частинах. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст.72 СК України - До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином трирічний строк позовної давності до правовідносин із поділу спільного сумісно майна подружжя обліковується не з часу розірвання шлюбу, а з часу коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто коли один з подружжя звернувся до іншого з подружжя з приводу розподілу спільної сумісної власності і отримав відмову. Позивач зазначає, що спір між сторонами виник у 2018 році. Відповідачем і його представником не надано доказів та обґрунтування того, що спір про поділ спірної квартири існував між сторонами на час розірвання шлюбу. За даних обставин суд приходить до висновку, що позивачем поданий позов про розподіл спільної сумісної власності в межах строку позовної давності і не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. За даних обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, та враховуючи, що при поданні позовної заяви позивачем сплачений судовий збір відповідно до вартості майна, право власності на яке він просить визнати за собою, тому понесені позивачем судові випрати суд вважає за можливе покласти на позивача, а з відповідача стягнути на користь держави судовий збір відповідно до вартості майна, на яке право власності визнається за відповідачем в сумі 1043 грн., 50 коп.

Outcome: approved