Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

27 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в подальшому надала уточнену позовну заяву, в якій просила про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON], [INFO], має неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Вона не займається вихованням своєї дитини з народження, здоров'ям не цікавиться, матеріально її не утримує, тим самим створює умови, які шкодять інтересам дитини. Також [PERSON] нотаріально відмовилася від батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], не заперечує, щоб опікуном дитини була призначена [PERSON], [INFO]. Позивач зазначила, що неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини, [PERSON], [INFO], помер [INFO] року. Позивач вважає, що вищевказане є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. Позивач надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо їх задоволення. Представник Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір'ю неповнолітньої дитини [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.09.2001 року (а.с.9). Батько дитини [PERSON] помер [INFO] року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). [PERSON] є бабусею [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження її батька (а.с.6). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відмовляється від батьківських прав по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON], про що свідчить нотаріально завірена заява (а.с.12). Висновком Військово-цивільної адміністрації м.Торецька Донецької області №108-02/15 від 29.09.2017 року, визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] (а.с. 35). Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У ч.1 ст.164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись водному з них. Відповідно до пункту 2 ст.164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Так у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач як на підставу позову, посилається на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, схваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, і ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, виховувати її, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того у Постанові Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що мати не займається вихованням дитини та її утриманням, не виконує своїх батьківських обов'язків, ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, крім того позовні вимоги визнала, не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. Відповідач систематично і навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків протягом тривалого часу: не виявляє інтересу до існування своєї дитини, не спілкується з дитиною у обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не цікавиться долею дитини, матеріальної допомоги не надає. За таких обставин суд вважає можливим позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином слід стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved