Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

28 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона 11.08.2018 року була звільнена за власним бажанням з вказаної установи. На момент звільнення відповідач мав заборгованість по заробітній платі перед нею у сумі 3048 грн. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 15.11.2018 року з відповідача на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у зазначеній сумі, яка була виплачена їй 14.12.2018 року. Вважає, що оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати їй заборгованість по заробітній платі, то за період затримки з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15 002,64 грн. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15 002,64 грн., та судові витрати. Представник позивача - адвокат Сильченко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Вказав, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою, свого житла в м. Слов`янськ не має, вимушена орендувати квартиру, сума заборгованості за 1 місяць має для неї суттєве значення, а тому, підстав для застосовування принципу співрозмірності по даній справі немає. Представник відповідача - адвокат Геєнко М.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, оскільки заборгованість по заробітній платі була стягнута рішенням, яке було незаконним, але не було оскаржено. Крім того, між сторонами існував спір про розмір заробітної плати, що виключає обов`язок відповідача сплачувати середній заробіток за час затримки розрахунку. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представників сторін, приходить до наступного висновку. [PERSON] з 30.10.2015 року працювала на посаді чергової з режиму у КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську», що вбачається з копії трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] Наказом № 30-к від 10.08.2018 року [PERSON] звільнено з 11 серпня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.5). Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 15.11.2018 року, яке набуло законної сили 19.12.2018 року, з КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 3048 грн. (а.с.6-9). Таким чином, судовим рішенням встановлено, що відповідач не провів з позивачем розрахунок в день звільнення; заробітну плату, належну позивачці, не виплатив. Розрахунок з позивачем було проведено лише 14.12.2018 року (а.с. 11) Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювануним суму. На підставі ч. 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, це компенсаційна виплата порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, та є видом матеріальної відповідальності роботодавця. Підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. На відміну від кримінально-правової доктрини, цивільні правовідносини побудовані на принципу презумції вини особи, яка завдала шкоди, тобто вона звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (ч.1 ст. 614 ЦК України). Обов`язок доказування відсутності вини покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Визначальним для встановлення наявності чи відсутності вини є не тільки ставлення роботодавця до своєї протиправної поведінки, скільки упущення (свідоме чи несвідоме, умисне чи необережне) контролю за своєю поведінкою. Для визначення цивільно-правової відповідальності роботодавця при відшкодуванні шкоди працівнику форма вини юридичного значення не має. Шкода, заподіяна роботодавцем своєму працівнику, умисними чи необережними діями підлягає відшкодуванню. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 р. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) розділ ІV пункт 8, передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Враховуючи обставини викладені вище, розрахунок середнього заробітку належить проводити виходячи з середньоденного заробітку позивача, який відповідно до довідки відповідача № 529 від 05.10.2018 року становить 223,92 грн. (а.с.10). За період з 12 серпня 2018 року до 14 грудня 2018 року (дату перерахування заборгованості по заробітній платі на рахунок позивача) кількість робочих днів складає 88 днів (серпень 2018 року 14 днів, вересень 2018 року 20 днів, жовтень 2018 року 22 дні, листопад 2018 року 22 дні, грудень 2018 року 10 днів. Розрахований на підставі листа Міністерства соціальної політики від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214, якими затверджені норми тривалості робочого часу на 2018 рік, час затримки розрахунку складе 88 робочих днів, тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 19704,96 грн. (223,92 грн. х 88 днів). Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Проаналізувавши обставини справи, дослідивши докази, суд приходить до переконання, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог у сумі 15002,64 грн., з якої підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі, повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. Доводи представника відповідача про відсутність обов`язку відповідача по сплаті середнього заробітку через наявність між сторонами спору, не приймаються судом до уваги з оглядом на наступне. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України ). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Вказаний висновок викладений у постанові ВС від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16 Отже, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, результати розгляду спору, дії відповідача щодо виплати заборгованості. З тексту заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду від 15.11.2018 року вбачається, що позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі. Крім того, аналізом тексту вказаного рішення встановлено, що між сторонами був наявний спір про право на виплату, а не про її розмір. Так, частка невиплаченої заборгованості складає розмір заробітної плати позивачки за 1 місяць, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, лише в 5 разів більше за неї. Слід зазначити, що позивачка, маючи право на більшу суму, заявила вимоги лише на 15002,62 грн. Також слід зазначити, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою, свого житла в м. Слов`янськ не має, вимушена орендувати квартиру, а тому, сума заборгованості за 1 місяць має для неї суттєве значення. За вказані обставин суд набуває висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно доп.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р. витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Сильченко О.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги від 21 грудня 2018 року щодо надання правничої допомоги щодо підготування позовної заяви від імені [PERSON] до комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську Донецької області» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та представляти інтереси у суді першої інстанції (а.с.12), надано Опис виконаних адвокатом послуг на загальну суму 3500 грн. (а.с.14), а також Квитанцію від 22 грудня 2018 року, з якої вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату Сильченко О.В. послуги з правничої допомоги у розмірі 3500 грн. (а.с.13). Клопотань про зменшення розміру судових витрат через їх необґрунтованість або недоведеність до суду не надходило. Таким чином, з комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Слов`янську Донецької області» на користь [PERSON] підлягає до стягнення понесені нею та документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 3500 грн. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК України, на користь позивачки судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., що підтверджено відповідним платіжним дорученням.

Outcome: approved