Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

27.09.2019 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до Виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області про зобов`язання проведення прива-тизації житла. Свої вимоги мотивували тим, що з 22 січня 2019 року позивач вселилася до квартири [ADDRESS] , як член сім`ї наймача разом з матір`ю [PERSON] . На той час [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] , який з 1999 року добровільно виписався з квартири, забрав свої речі та виїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Місце проживання [PERSON] позивачу не відомо. [PERSON] також покинула добровільно спірну квартиру з 1999 року, забравши свої речі та переїхавши до іншого місця на постійне проживання. З 1999 по 2004 роки позивачка [PERSON] сама мешкала у спірній квартирі, і вже після народження дітей зареєструвала їх місце проживання за своїм місцем реєстрації. Звернувшись до виконавчого комітету Каховської міської ради із заявою про передачу в спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] та передачу її у приватну власність членам сім`ї у рівних частках отримала відмову. Вважаючи своє право на житло порушеним, позивачі просять визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] , а також зобов`язати відповідача вчинити дії по приватизації спірної квартири. Позивачка та представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву, відповідно до якої розгляд справи просить проводити за відсутністю даного представника, не заперечує проти викладених вимог у позовній заяві. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити із наступних підстав. Судом встановлено: Позивачка [PERSON] має на утриманні трьох дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-14). Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання від 18.03.2019 р. [PERSON] зареєстрована з 22.01.1991 р. по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно до довідки про склад сім`ї, виданої відділом реєстрації місця проживання осіб від 23.08.2019 р. [PERSON] - наймач не зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте до складу сім`ї (зареє-строваних) входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , встановлено факт непроживання [PERSON] з 1999 року по теперішній час, та відсутність його речей (а.с. 17). Довідками ПАТ «Державний ощадний банк України» встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] станом на 03.09.2019 р. не використали житлові чеки для приватизації державного житлового фонду (а.с. 22, 23, 23, 25). Заявою від 05.09.2019 р. [PERSON] звернулася до виконавчого комітету Каховської міської ради з проханням оформити передачу в спільну часткову власність квартиру, яку вона та її члени сім`ї займають на умовах найму (а.с 26-27).До заяви було додано всі необхідні документи, на що отримала рекомендацію звернутися з позовом до суду (а.с. 28). Таким чином, між фізичною особою (суб`єктом приватного права) та виконавчими ор-ганами органу місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень як суб`єктом пуб-лічного права), що представляє та реалізує свої повноваження власника майна державного житлового фонду, виник житловий приватно-правовий спір, пов`язаний із реалізацією жит-лових прав громадян, зокрема прав на володіння, користування, розпорядження жилим при-міщенням, його приватизацію, цивільних прав, порушення котрих пов`язане із позбавленням їх володільців можливості здійснити (реалізувати) свої права повністю чи частково. При вирішенні зазначеного спору суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, вста-новленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які пере-бувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації Державного житлового фонду, його подальшого вико-ристання й утримання визначені Законом України №2482-XII «Про приватизацію Держав-ного житлового фонду». Ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоп-латно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18. Відповідно до ст. 1, ч.1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію Державного жит-лового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими збері-гається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію Державного житлового фон-ду» та п. 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гур-тожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року за №396 (зареєстровано в Міністер-стві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною ад-міністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організа-ціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не піз-ніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із п. 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гур-тожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. П. 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. У ч. 10 ст. 8 Закону №2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових примі-щень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених за-коном. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним (ч. 2 ст. 2 Закону №2482-XII). Позивачі вселилися у житло на законних підставах і правомірно ним користуються. З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до органу приватизації, позивачами додано до заяви про приватизацію нерухомого майна усі необхідні документи. Відтак, на переконання суду, відмова органу приватизації користувачам житлового приміщення у приватизації займаної ними квартири є безпідставною та незаконною та порушує їхні права на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного су-дочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звер-нення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими між-народно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 11 ст. 8 Закону №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Справи за позовами про зобов`язання провести приватизацію квартири розглядаються у порядку цивільного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18 та від 21 березня 2018 року у справі №К/9901/12678/18 провадження №11-124апп18. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК Ук-раїни, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у кон-тексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Єв-ропейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Абз. 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту», ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що від-повідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке ви-явлене порушення. Зокрема, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єд-наного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Євро-пейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, не-залежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вима-гається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зо-крема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом орга-нів влади відповідної держави. Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивіль-ного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не забо-ронений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим поло-женням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засо-бом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушен-ня та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в по-станові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. Зазначені позиції праворозуміння застосовані в усталеній судовій практиці, що також набуває обов`язкового значення в силу позиції, опрацьованої ЄСПЛ. Поширеною є практика пред`явлення позовів про спонукання до укладення правочину, зобов`язання відповідача підписати акт установлення меж чи передання майна, зобов`язання передати майно. Конституційний Суд України в Рішенні №6-зп від 25 листопада 1997 року сформу-лював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті ст. 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рі-шень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (п. 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчи-нених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу пе-редбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не-майнового або майнового права та інтересу. Згідно із п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, цивільні права та інтереси суд може захистити у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи без-діяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у спра-вах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспо-рюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і по-лягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріаль-ного права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний ін-терес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо перед-бачено нормою матеріального права. Таким чиним, дослідивши структуру позову, сформований позивачами у залежності від кваліфікації правовідносин (визначення матеріального та процесуального закону, які повинні застосовуватися) предмет доказування, зміст/предмет позову, визначений указівкою пози-вачів на спосіб судового захисту, суд уважає, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не суперечить положенням ст. 16 ЦК України та є «ефективним» у розумінні ст. 13 Кон-венції, оскільки забезпечує поновлення порушеного права і одержання особами бажаного ре-зультату. Окрім того, суд звертає увагу, що незаконними рішенням та діями відповідачів, пози-вачів було позбавлено права на приватизацію в порушення вимог та положень ст. 14 Конвен-ції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст. 1 Першого прото-колу. Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка зна-ходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції. Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або при-вілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релі-гійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або кри-терії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи за-стосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, пра-вові норми або критерії оцінки, умови чи практика об`єктивно виправдані метою забез-печення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і сво-боди, надані їм Конституцією і законами України. Дискримінація - це порушення прав люди-ни, заборонене цілою низкою обов`язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Ко-мітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз`яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод». Водночас, всупереч ст. 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних сво-бод, позивачу з огляду на його рід занять відмовлено у приватизації займаного ним та членами його сім`ї жилого приміщення, в той час як без будь-якого об`єктивного і розумного обґрунтування приватизація здійснюється за іншими особами, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Безоплатна передача квартир у власність громадян (приватизація) не зупинена за іншими особами, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки. Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає по-водження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та ро-зумного обґрунтування, себто, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає ро-зумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів» /Van Raalte v. the Netherlands/, n. 39, Reports 1997-1). Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст. 1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені. Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлу-мачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нор-мах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання їм житла в користування. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних сво-бод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109). Відтак, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачами вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та поясненням сторін у їх сукупності, суд приходить до переконання, що пред`явлений позов є обгрунтованим і підлягає задоволенню з метою усунення невизначеності у взаємовідносинах позивачів та відповідачів, захисту порушених житлових прав позивачів шляхом створення необхідних умов для реалізації зазначених прав та запобігання діям з боку відповідачів, які перешкоджають їх здійсненню.

Outcome: approved