Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

28.11.2018 позивач звернулась до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.3-6). Позивач [PERSON], у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила її позов задовольнити, визнати [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 53), в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, і судом було прийняте рішення розглянути справу за його відсутністю в заочному порядку. Треті особи - [PERSON], як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, просили справу розглянути без їхучасті, про що суду надали відповідні заяви (а.с. 46, 47). Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В статті 82 ЦПК зазначено - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору про виділення із спільного сумісного майна, набутого у шлюбі від 23.10.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 5962 та договором дарування, від 23.10.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 5963 є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.10, 12-13). Відповідач по справі [PERSON], [INFO], зареєстрований в зазначеному житловому будинку, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 14.11.2018 року (а.с.14), крім відповідача в будинку зареєстровані [PERSON], неповнолітній [PERSON] та [PERSON] З 2008 року відповідач не проживає в будинку позивача, його особисті речі в будинку відсутні, що підтверджується актом від 13.11.2018 року (а.с. 18). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Разом з тим до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права цих осіб користуватись займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням зазначене користування здійснюється за плату. Згідно з ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ч. 3 ст.168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Відповідно до ч.4 ст.168 ЖК України - договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач своїми діями робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити житлове приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, з огляду на викладене, відповідач не є членом сім'ї позивача , між ними не було укладено договору найму житла, не бажає добровільно знятись з реєстрації. В будинку за адресою: [ADDRESS] він не мешкає з 2008 року, його речей там немає, то він є таким, що з цих підстав втратив право користуватись цим жилим приміщенням, бо право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке належить їй на праві власності підлягає захисту, а отже позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, позивач не вимагає компенсації за понесені ним судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved