Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

27 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просить зобовязати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, поширену в Інформаційному віснику [PERSON] від 21 липня 2017 року та від 26 липня 2017 року, шляхом публікації в Інформаційному віснику [PERSON] та поширенням тиражем у 400 примірників; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 21 грудня 2016 року вона обрана Великоандрусівським сільським головою обєднаної територіальної громади. 21 липня 2017 року в Інформаційному віснику [PERSON] відповідачем опубліковано інтервю [PERSON], якого вона не давала, та приписані їй висловлювання, які вона ніколи не допускала. Автор публікації [PERSON] від імені [PERSON] зазначає наступне: «Все йде згідно мого плану. [PERSON] мені передають. Я розпочала з комплексу будівель Подорожненської школи, далі планую переписати на себе лікарню, вона звичайно коштує менше, але також ласий шматочок. Далі в планах привласнити клуб і там ще деяке майно, вже менш цінне, але на мій вік вистачить. Повірте мені, я все роблю так, як хочу, а кому не подобається всіх відсилаю в суд. Там з лохів викачають гроші, процес затягнуть на роки, з цього боку я повністю захищена». Далі, автор публікації від імені позивача називає членів обєднаної територіальної громади та депутатів Великоандрусівської сільської ради «лохами», приписує [PERSON] висловлювання щодо того, що вона шість мільйонів бюджетних коштів «вирішила закопати в шкільні котельні», вчителям Подорожненського НВК «потрібно створити такі умови праці, щоб вони самі написали заяви про звільнення». Від імені позивача повідомляється, що вона «довела їхнього завхоза до гіпертонічного кризу, директору і завучам виписала повідомлення про реорганізацію, згідно якої вони взагалі залишаться без годин». Позивачу приписані наступні висловлювання: «Якби Донецьк і Луганськ оголосили себе не ДНР і ЛНР, а Донецькою ОТГ і Луганською ОТГ, то могли би жити, як захочеться, ще й державні дотації отримували би, як я. Правда ділитися потрібно виділеними державними коштами, але яка різниця з ким ділитися… головне, щоб не з лохами». Позивач зазначає, що ніколи не давала інтервю автору публікації, не вдавалася до викладених вище висловлювань, а інформація, яка поширена в Інформаційному віснику [PERSON] від 21 липня 2017 року, є неправдивою та недостовірною. Аналогічна інформація опублікована в Інформаційному віснику [PERSON] 26 липня 2017 року. Поширена недостовірна інформація підлягає спростуванню у спосіб, у який вона була поширена, а саме, шляхом публікації в Інформаційному віснику [PERSON] тиражем у 400 примірників. З підстав, передбачених ст.ст. 275, 277 ЦК України, позивач просить зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену в Інформаційному віснику [PERSON] від 21 липня 2017 року та від 26 липня 2017 року, шляхом публікації в Інформаційному віснику [PERSON] та поширенням тиражем у 400 примірників. В судове засідання позивач не зявилася, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, подала до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, про що свідчить її особистий підпис у повідомленні про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомила. 23 листопада 2017 року відповідач подала до суду письмове заперечення проти позову, в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому, відповідач [PERSON] посилається на те, що докази, подані позивачем, є неналежними, її відношення до них жодним чином не доведено, належним відповідачем у справі вона бути не може. На думку відповідача, оскільки предявлено позов про спростування недостовірної інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. Крім того, з посиланням на Декларацію про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, зазначає, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики, яка є нормальною для роботи публічних осіб. Повно і всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне. Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області Гонтаренко Т.М. від 11 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання (а.с. 15). 23 жовтня 2017 року ухвалою суду дану справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 24). 22 грудня 2017 року ухвалою суду витребувано докази від Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області відносно того, чи здійснювалася державна реєстрація друкованого засобу масової інформації, який має назву «Інформаційний вісник [PERSON]» та від Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «Рубікон» відносно того, хто замовляв друкування «Інформаційного вісника [PERSON]» від 21 липня 2017 року та від 26 липня 2017 року та оплачував замовлення; яким способом оформлювалося замовлення; документальне підтвердження оформлення замовлення на друкування «Інформаційного вісника [PERSON]» від 21 липня 2017 року та від 26 липня 2017 року (а.с. 49-50). Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2018 року ухвалено розглянути за правилами загального позовного провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та призначено підготовче засідання (а.с. 74-75). 22 березня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 83-84). В судовому засіданні встановлено, що з 21 грудня 2016 року позивач обрана Великоандрусівським сільським головою обєднаної територіальної громади. Інформаційний вісник [PERSON] від 21 липня 2017 року містить запитання автора публікації до голови Великоандрусівської сільської ради щодо дотримання законів України та народовладдя у Великоандрусівській громаді (а.с. 6-7). У відповідях від імені Великоандрусівського сільського голови зазначається наступне: «Все йде згідно мого плану. [PERSON] мені передають. Я розпочала з комплексу будівель Подорожненської школи, далі планую переписати на себе лікарню, вона звичайно коштує менше, але також ласий шматочок. Далі в планах привласнити клуб і там ще деяке майно, вже менш цінне, але на мій вік вистачить. Повірте мені, я все роблю так, як хочу, а кому не подобається всіх відсилаю в суд. Там з лохів викачають гроші, процес затягнуть на роки, з цього боку я повністю захищена». Від імені позивача члени обєднаної територіальної громади та депутати Великоандрусівської сільської ради названі «лохами», містяться висловлювання щодо того, що шість мільйонів бюджетних коштів сільський голова «вирішила закопати в шкільні котельні», вчителям Подорожненського НВК «потрібно створити такі умови праці, щоб вони самі написали заяви про звільнення». Від імені сільського голови повідомляється, що вона «довела їхнього завхоза до гіпертонічного кризу, директору і завучам виписала повідомлення про реорганізацію, згідно якої вони взагалі залишаться без годин». Щодо бажання жителів с. Подорожнього вийти з обєднаної територіальної громади, від імені Великоандрусівського сільського голови повідомляється: «Я точно не випущу з рук донора. Землі, учні, майно все майже моє…». Позивачу приписані наступні висловлювання: «Якби Донецьк і Луганськ оголосили себе не ДНР і ЛНР, а Донецькою ОТГ і Луганською ОТГ, то могли би жити, як захочеться, ще й державні дотації отримували би, як я. Правда ділитися потрібно виділеними державними коштами, але яка різниця з ким ділитися… головне, щоб не з лохами». В останньому реченні Інформаційного вісника [PERSON]» від 21 липня 2017 року зазначено, що інтервю Інформаційному віснику давала «ініціаторша обєднання громад» [PERSON] Аналогічна інформація міститься в Інформаційному віснику [PERSON] від 26 липня 2017 року, де вказано, що відповідальна за друк [PERSON] ПП ВКФ «Рубікон». Тир. 400. (а.с. 8-9). За повідомленням приватного підприємства виробничо-комерційної фірми «Рубікон» від 09 лютого 2018 року (Кіровоградська область, м. Світловодськ, вул. Героїв України, 25) Інформаційний вісник [PERSON] від 26 липня 2017 року віддруковано ПП ВКФ «Рубікон» згідно текстового оригіналу, наданого відповідальною за його друк [PERSON] Замовник здійснив оплату виконаних робіт шляхом готівкової оплати, про що свідчить виданий замовнику фіскальний чек реєстратора розрахункових операцій, який зареєстровано Світловодським відділенням ОДПІ згідно діючого законодавства. Інформаційний вісник [PERSON] із зазначеною датою випуску від 21 липня 2017 року ПП ВКФ «Рубікон» не друкувався (а.с. 56). До листа ПП ВКФ «Рубікон» від 09 лютого 2018 року додано копію фіскального чека про оплату готівковими коштами поліграфічної продукції на суму 132,00 грн. (а.с. 55). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Пунктом 1 постанови Кабінету [PERSON] України від 17 листопада 1997 року № 1287 «Про державну реєстрацію друкованих засобів масової інформації, інформаційних агентств та розміри реєстраційних зборів» (із змінами) передбачено, що державну реєстрацію таких друкованих засобів масової інформації здійснюють: загальнодержавної, регіональної (двох і більше областей) та/або зарубіжної сфери розповсюдження - Міністерство юстиції; місцевої сфери розповсюдження - головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції в Автономній Республіці Крим, в областях, мм. Києві та Севастополі. За повідомленням управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 11 січня 2018 року № 03/01-19/06 відповідно до відомостей державного реєстру друкованих засобів масової інформації на території Кіровоградської області не зареєстровано друкованого засобу масової інформації «Інформаційний вісник [PERSON]» (а.с. 62). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що «Інформаційний вісник [PERSON]» не є друкованим засобом масової інформації в розумінні Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні, його державна реєстрація, відповідно до вимог постанови Кабінету [PERSON] України від 17 листопада 1997 року № 1287 «Про державну реєстрацію друкованих засобів масової інформації, інформаційних агентств та розміри реєстраційних зборів», не здійснювалася; у Державному реєстрі друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств, як субєктів інформаційної діяльності інформація про «Інформаційний вісник [PERSON]» відсутня. «Інформаційний вісник [PERSON]» від 21 липня 2017 року та від 26 липня 2017 року є друкованими листівками, які виготовлені та поширені відповідачем [PERSON] Таким чином, доводи відповідача, викладені в запереченні проти позову, про те, що [PERSON] не є належними відповідачем, спростовуються письмовими доказами у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів достовірності інформації, яка міститься в «Інформаційному віснику [PERSON]» від 21 липня 2017 року та від 26 липня 2017 року. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною першою статті 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). За змістом ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. 32 Конституції України, ст. 277 ЦК України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. В абзаці 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Право кожного на повагу до його гідності гарантується ст. 38 Конституції України. Аналогічні права закріплені у ст. 297 ЦК України, відповідно до якої кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно роз'яснень Верховного Суду України у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів та телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 3 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду зазначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Вся інформація, що міститься в «Інформаційному віснику [PERSON]» від 21 липня 2017 року та від 26 липня 2017 року, яка викладена, як інтервю з Великоандрусівським сільським головою [PERSON], є недостовірною. Згідно з ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України). Недостовірна інформація, яка порушує права [PERSON] на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, формує негативну суспільну думку про неї як Великоандрусівського сільського голову, підриває авторитет серед територіальної громади та депутатського корпусу, поширена відповідачем [PERSON] у друкованих листівках, виготовлених тиражем у 400 примірників, у звязку з чим, підлягає спростуванню останньою у такий же спосіб, у який вона була поширена. Судові витрати у справі, які складаються із судового збору, покладаються на відповідача.

Outcome: approved