Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

28.05.2014р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між нею як дарувальником і відповідачкою як обдарованою 04.12.2001р., посилаючись на ті обставини, що [PERSON] є дочкою її близької знайомої і на початку літа 2001р. запропонувала їй допомогу в довічному матеріальному забезпеченні і необхідну особисту допомогу, якщо вона, позивачка, укладе з нею договір довічного утримання, згідно якого передасть останній права на квартиру [ADDRESS], відповідачка запевнила, що вона, позивачка, буде проживати в спірній квартирі все життя, а відповідачка буде надавати їй лише допомогу по утриманню і оплаті житлово-комунальних послуг. Восени 2001р. вона за допомогою відповідачки приватизувала квартиру [ADDRESS], а 04.12.2001р. вони підписали у нотаріуса договір, зміст якого вона не читала, нотаріус їй не повідомляв, про що саме договір, копію договору їй не надав, усно пояснивши, що це є договір довічного утримання і вона має пожиттєво право проживати в квартирі. Після підписання договору, відповідачка свої обов*язки виконувала, надавала їй, позивачці допомогу і оплачувала комунальні послуги, але починаючи з 2011р. зі сторони [PERSON] надання допомоги було припинено з мотивів відсутності коштів, що призвело до боргів по оплаті квартирної плати і комунальних послуг. Звернувшись до нотаріуса, який посвідчував договір, вона, позивачка, дізналась, що нотаріус помер, а документи передані до Київського державного нотаріального архіву без опису і систематизації, у зв*язку із чим примірник договору їй отримати не вдалося. В червні 2013р. вона звернулась до відповідачки з проханням розірвати договір довічного утримання, але від останньої дізналась, що такого договору не існує, а 04.12.2001р. між ними укладено договір дарування квартири і саме тоді вона, позивачка, вперше ознайомилась з текстом договору дарування нею спірної квартири відповідачці. Вважає, що договір дарування від 04.12.2001р. укладений між нею і відповідачкою внаслідок помилки з її сторони стосовно суті правочину, що має істотне значення, а також в результаті обману її відповідачкою, оскільки фактично вони домовились та мали намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування спірної квартири. Просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 56, 57 ЦК Української РСР 1963р. В судовому засіданні позивачка була допитана як свідок, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та просила задовольнити позов, пояснивши при цьому, що копії оспорюваного договору не мала, з часу його укладення 04.12.2001р. до нотаріуса або до відповідачки з приводу надання їй копії договору не зверталась, оскільки довіряла відповідачці та її матері, яка є її подругою, її все влаштовувало, а тепер, коли вона в червні 2013р. дізналась про існування договору дарування спірної квартири, просить його визнати недійсним. Підтвердила, що відповідачка оплачувала квартирну плату і комунальні послуги за спірну квартиру до 2011р. і ніколи не зверталась до неї із вимогами про виселення зі спірної квартири, а також не намагалась сама вселитися і проживати в цій квартирі. З часу укладення договору дарування квартири від 04.12.2001р. вона, позивачка, мешкає в квартирі сама, оскільки є одинокою людиною. Представник позивачки позов підтримав, пояснення позивачки підтвердив та просив його задовольнити з тих підстав, що позивачка на час укладення спірного договору зловживала спиртними напоями, перебувала в лікарні у зв*язку із тим, що зламала руку, повірила відповідачці та її матері, помилялась щодо природи правочину та піддалась обману відповідачки. Відповідачка проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також на не відповідність позову дійсним обставинам справи та пояснила про те, що [PERSON] є близькою подругою її матері та є одинокою людиною, її, відповідачку, знає з дитинства і вони спілкувалися як близькі люди, пропозиція про здійснення приватизації квартири та укладення договору дарування квартири на її, відповідачки, користь, виходила саме від позивачки, оскільки остання є одинокою людиною і єдиною її умовою такого правочину було те, щоб вона до смерті залишилась проживати в цій квартирі. Всі умови домовленості нею були дотримані, на прохання позиваки вона допомогла їй приватизувати квартиру для оформлення договору її дарування. Нотаріус роз*яснила позивачці зміст і наслідки договору, що укладається, вона з усім погодилася, а також надала обом сторонам правочину копію цього договору. Ніякого обману стосовно позивачки вона не вчиняла, остання розуміла і погоджувалась з договором, мала його копію і біля тринадцяти років не пред*являла ніяких претензій щодо його укладання. Спочатку вона, відповідачка, дійсно допомагала позивачці харчами і оплачувала комунальні послуги, але в подальшому після 2006р. позивачка відмовилась від цієї допомоги, оскільки працювала і працює санітаркою в Науково-дослідному інституті ПАГ імені професора Буйко. В подальшому нею було виявлено, що позивачка витрати на комунальні послуги не сплачувала, у зв*язку із чим вона, відповідачка, звернулась до ЖЕКу і уклала договір про реструктуризацію заборгованості до 2017р. Крім цього, відповідачка просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності без поважних причин, про що подала до суду заяву (а.с. 35-37). Головне управління юстиції у м.Києві просить розглядати справу без представника (а.с. 39-40). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника третьої особи на підставі матеріалів, що є в справі. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, допитавши позивачку як свідка, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.2001р. [PERSON] отримала у власність шляхом приватизації квартиру [ADDRESS] (а.с. 46 - копія свідоцтва). 04.12.2001р. [PERSON] уклала нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] (а.с. 43 - копія договору), який був зареєстрований в КП «Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об*єкти нерухомого майна» (а.с. 44 - копія довідки-характеристики). Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Довідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004р., цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини, зокрема, договір дарування квартири [ADDRESS] був укладений між сторонами 04.12.2001р., а тому вирішуючи даний спір в частині позовної вимоги про визнання вказаного договору недійсним, суд вважає за необхідне керуватися нормами ЦК Української РСР 1963р. Так, правовими підставами позову позивачка вказувала дві норми права: ст.ст. 56, 57 ЦК Української РСР 1963р. Згідно частини 1 ст.56 ЦК Української РСР 1963р., угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Верховний Суд України в пункті 11 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978р. з наступними змінами і доповненнями вказував про те, що під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб*єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Відповідно до частини 1 ст.57 ЦК Української РСР 1963р., угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Верховний Суд України в пункті 12 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз*ясніє про те, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності факту обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв*язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається. В спірному випадку, виходячи із загального принципу змагальності сторін, закріпленого в ст.10 ЦПК України, і обов*язку довести обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім особистих показань позивачки як свідка і пояснень представника позивачки, суду не надано належних і допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України про існування помилки зі сторони позивачки стосовно укладеного 04.12.2001р. договору дарування спірної квартири, в чому саме полягала ця помилка і які були для позивачки об*єктивні перешкоди для вчинення дій, спрямованих на усунення цієї помилки, наприклад, скористатися правовою допомогою, не надано суду належних і допустимих доказів про доведеність факту обману зі сторони відповідачки та зв*язок такого обману із волевиявленням позивачки укласти саме договір дарування спірної квартири, не доведено, які саме відомості, що не відповідають дійсності, були повідомлені відповідачкою позивачці або які саме відомості, що мають істотне значення для угоди, були замовчані останньою, крім особистих показань як свідка самої позивачки і пояснень її представника в справі відсутні докази про зловживання позивачкою спиртними напоями, але, навіть, при доведеності цієї обставини, вона є іншою правовою підставою для визнання угоди недійсною, про яку позивачкою заявлено не було. Таким чином, доказування позивачки ґрунтується виключно на її та представника припущеннях, згідно частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, позивачка і її представник вказували про існування фактичного наміру у сторін укласти договір довічного утримання, а не договір дарування квартири, тобто, вказували про удаваність договору дарування спірної квартири. Так, частина 2 ст.58 ЦК Української РСР 1963р., що діяла на час укладення спірного договору, передбачає про те, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Тобто, чинне на час вчинення спірного правочину законодавство не передбачало удаваність угоди як правову підставу для настання таких правових наслідків як визнання такої угоди недійсною, про що просить позивачка, а натомість законодавство передбачало застосування до такої угоди правил, що регулюють угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Але, в спірному випадку, по-перше, не доведено удаваність договору дарування спірної квартири, а по-друге, позивачкою не заявлялось про застосування до спірних правовідносин правил, що регулюють договір довічного утримання, на фактичному укладенні якого вона наполягала. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та необхідність відмови в позові по суті. Щодо строку позовної давності. В пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України 2004р. вказано, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред*явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР 1963р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Оскільки договір дарування спірної квартири, що є предметом даного спору, укладений 04.12.2001р., строк позовної давності щодо його оспорювання в суді сплив 04.12.2004р., тобто, вже після набрання чинності ЦК України 2004р., а тому для вирішення питання щодо строку позовної давності, суд вважає за необхідне керуватися нормами ЦК України 2004р. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до частин 4, 5 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В даному випадку, договір дарування спірної квартири укладений між сторонами 04.12.2001р. та нотаріально посвідчений, позивачка була особисто присутньою у нотаріуса, підписала договір, майже тринадцять років погоджувалась із ним та не зверталась в будь-які органи щодо його оспорювання і доказів про те, що позивачка не мала можливості протягом тривалого часу довідатися про порушення, на її думку, відповідачкою її права суду не надано. Крім цього, позивачка просила захистити її право на житло, але пояснювала при цьому, що мешкає сама в спірній квартирі все життя і відповідачка ніколи не пред*являла будь-яких вимог щодо її виселення і не чинила перешкод в проживанні. Показання позивачки як свідка про те, що вона не читала текст договору і нотаріус не оголосила для неї його зміст, а весь час вона була впевнена в існуванні договору довічного утримання, а не договору дарування квартири, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами, є не логічними в своїй суті, оскільки в пункті 6 самого оспорюваного договору зазначено про те, що зміст пункту 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковою територією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992р. за №572, ст.9 ЖК України, ст.4 Закону України «Про власність», ст.57 ЦК України - сторонам роз*яснино. Таким чином, наведені вище положення свідчать про те, що для позивачки не існувало таких життєвих обставин, які б об*єктивно перешкодили їй дізнатися про порушення, на її думку, відповідачкою її прав та їх захист в межах встановленого законодавством строку позовної давності, а пояснення позивачки про те, що вона довіряла відповідачці і нотаріусу не можуть бути визнані судом такими поважними обставинами, оскільки не є таковими в своїй суті. Крім цього, частини 5 ст.267 ЦК України, передбачає можливість захисту лише порушеного права, у разі пропуску строку позовної давності з причин, які судом визнані поважними, але в спірному випадку порушення прав позивачки зі сторони відповідачки не доведено, що й стало підставою відмови в заявленому позові по суті.

Outcome: dismissed