Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

28 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов'язків в сумі 15909,69 грн. На обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 10 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений трудовий договір як між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до якого [PERSON] була прийнята на роботу продавця непродовольчих товарів, в зв'язку з чим з нею, крім того, 10 серпня 2012 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. В результаті проведеної ревізії товарно-матеріальних цінностей в магазині за період роботи на посаді продавця з 10 серпня 2012 року по 20 вересня 2013 року було встановлено, що відповідач [PERSON] допустила недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 17578,69 грн., яку не заперечувала, про що свідчить власноруч написана нею розписка від 24 вересня 2013 року. На виконання розписки відповідач 22 жовтня 2013 року частково погасила недостачу в сумі 1678 гривень. Таким чином, розмір шкоди завданої позивачеві на сьогоднішній день становить 15909,69 гривень, яку відповідач [PERSON] відмовляється в добровільному порядку відшкодувати, перестала брати слухавку телефону та не йде з ним на жодний контакт. В зв'язку із цим він змушений звернутися із зазначеною позовною заявою до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні зменшив позовні вимоги, з якими не погодилася відповідач, в сумі 537,10 грн., позовні вимоги з уточненнями підтримав, просив їх задовольнити. Крім того, пояснив, що для відповідача в магазині «[INFO]» були створені всі необхідні умови для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їй майна, жодних скарг від відповідача, як продавця, на неналежні умови по збереженню ввірених їй товарів на адресу роботодавця [PERSON] не поступало, доступ до магазину мала тільки відповідач, ревізія проводилася з її відома та в її присутності, будь-який психологічний тиск з метою визнання нею факту недостачі не чинився. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснила, що відповідально відносилася до своїх трудових обов'язків, прийняла товарно-матеріальні цінності від попереднього працівника, а згодом отримувала товари від постачальників згідно документації, однак не розуміє звідки сталася нестача товарів, ключ від магазину мав також позивач. Зазначила, що перебуває в складному матеріальному становищі, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Представник відповідача - адвокат [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, вважає, що її довірительці не були створені всі необхідні умови для захисту від проникнення сторонніх осіб в магазин, а відтак належного збереження товарно-матеріальних цінностей, що й призвело до недостачі товарів на зазначену позивачем суму. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей, а також шкоди завдано недостачею. Відповідно до ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Встановлено, що згідно заяви від 10 серпня 2012 року та трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю від 10 серпня 2012 року, відповідач [PERSON] з 10 серпня 2012 року по 21 жовтня 2013 року перебувала в трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем [PERSON] (а.с. 8-10, 12). На підставі наказу роботодавця від 10 серпня 2012 року № 6/1 відповідач [PERSON] була прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів у магазин «[INFO]», що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 13), в зв'язку з чим відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України з нею 10 серпня 2012 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки її посада входить до переліку посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, визначеного додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діяла на час укладення вказаного вище договору (а.с. 11). За змістом договору про повну матеріальну відповідальність від 10 серпня 2012 року, що укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та працівником [PERSON], працівник, що займає посаду продавця непродовольчих товарів, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Згідно акту ревізії від 20 вересня 2013 року, яку було проведено в присутності продавця [PERSON], бухгалтера [PERSON] та менеджера [PERSON], було встановлено, що станом на 20 вересня 2013 року недостача товарно-матеріальних цінностей складає 17578,69 грн. (а.с. 15). Відповідач [PERSON] з результатами ревізії була згідна, про що свідчить написана нею власноруч 24 вересня 2013 року розписка, яку вона скріпила власним підписом, згідно якої було встановлено графік погашення вказаної недостачі в наступному порядку: 1678 грн. відповідач зобов'язується повернути до 27 вересня 2013 року, 5300 грн. - до 20 жовтня 2013 року, 5300 гривень - до 20 листопада 2013 року та 5300 гривень - до 15 грудня 2013 року (а.с. 16, 35). Крім того, згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 67 від 22 жовтня 2013 року відповідач [PERSON] внесла ФОП [PERSON] частину недостачі згідно акту ревізії від 20 вересня 2013 року в розмірі 1678 грн. Станом на 22 жовтня 2013 року недостача [PERSON] згідно вищезазначених розписки та квитанції становить 15900,69 грн. (17578,69 грн. - 1678 грн.), а тому вимога позивача щодо стягнення з неї шкоди заподіяної при виконанні трудових обов'язків в розмірі 15909,69 грн., що як слідує із розрахунку в позовній заяві в більшому розмірі на 9 грн., є помилковою. Що ж стосується позиції відповідача та її представника щодо підставності зменшення розміру шкоди, то суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вищезазначених положень цивільно-процесуального законодавства, суд позбавлений в можливості збирання доказів з власної ініціативи, а розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю працівником, допустиме лише у виключних випадках при наявності зазначених у ст. 137 КЗпП умов, які мають бути підтверджені доказами. До конкретної обстановки, за якої було заподіяно шкоду, відносяться обставини, що перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Разом з тим необхідно враховувати, чи приймав працівник залежні від нього заходи до запобігання шкоди. За наявності вищезазначеного не заслуговують на увагу доводи відповідача та її представника про те, що розмір шкоди підлягає зменшенню, так як в її заподіянні є вина роботодавця, який не забезпечив належної організації праці та схоронності товарів в магазині, а також залежно від майнового стану працівника, що визначено положеннями ст. 137 КЗпП, оскільки відповідачем [PERSON] не надано жодного належного доказу на відсутність умов чи неналежної організації праці, що забезпечують збереження матеріальних цінностей в магазині «[INFO]», а також не надано будь-яких доказів на підтвердження неналежного її майнового стану, що в своїй сукупності б давали підстави суду можливість зменшити розмір заподіяної відповідачем шкоди. Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що вона вимушено під психологічним тиском роботодавця попередньо погодилася із недостачею, підписала акт ревізії, написала розписку про повернення коштів і частково повернула позивачу частину недостачі в розмірі 1678 грн., так як відповідачем не було вчинено будь-яких дій, що стосуються доказуванню факту примушування її до визнання недостачі, до правоохоронних органів відповідач не зверталася, добровільно сплатила частину недостачі, а відтак її доводи з цього приводу є голослівними, тобто необґрунтованими. Тим більше, в судовому засіданні 17 січня 2014 року відповідач визнала позовні вимоги, за виключенням 534,60 грн., які вона вважала в цій частині необґрунтованими, а тому на її ж пропозицію представником позивача була подана заява про зменшення позовних вимог в цій частині (а.с. 64-65). Таким чином, дослідивши надані сторонами докази на підтвердження своєї позиції, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, суд дійшов до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому в межах заявлених позовних вимог, враховуючи їх зменшення представником позивача в судовому засіданні на 534,60 грн. (а.с. 64), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 15366,09 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 153,66 грн.

Outcome: partial