Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

28.09.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації невикористаної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка працювала в Київському міському управлінні «Київміськекокомресурси» Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини Кабінету Міністрів України на посаді спеціаліста. З 01 січня 2010 року (наказ №29-К) була переведена на посаду провідного спеціаліста. В 2011 році Київське міське управління «Київміськекокомресурси» Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини Кабінету Міністрів України з 07 квітня 2011 року перейменоване на Центральне територіальне управління регіонального розвитку та контролю Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. З 13 квітня 2011 року позивачка була переведена на посаду провідного фахівця у зв'язку зі змінами штатного розпису. З 03 листопада 2014 року (наказ №87-К) переведена на посаду головного фахівця відділу по роботі з імпортерами. З 09 червня 2015 року (Наказ №47-К) переведена на посаду головного фахівця у зв'язку із змінами штатного розпису. 15.07.2015 року наказом №52-К позивачку було звільнено із займаної посади Центрального територіального управління регіонального розвитку та контролю Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною за власним бажанням із 24.07.2015 року, на підставі ст. 38 КЗпП України. Позивачка зазначає, що проте одночасно із звільненням їй не було виплачено всіх сум, що належали до виплати при звільненні. Так, заборгованість з виплати заробітної плати на час звільнення становить 6974,34 грн., що підтверджується довідкою за підписом Головного бухгалтера. Крім того згідно до наказу №52-K до виплати належить грошова компенсація за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки що становить 1905,48 грн. 158,79 грн. х 12 календарних днів відпустки = 1905,48 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно розрахунку середньої заробітної плати від 31 липня 2015 року наданої бухгалтерією, середньоденна заробітна плата становить 158,79 грн. У період з 25 липня 2015 року по 25 вересня 2015 року затримка по виплаті заробітної плати становить 44 робочі дні. 158,79 грн. х 44 робочі дні = 6986,76 грн. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку станом на 25 вересня 2015 року становить 6986,76 грн. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка вказує, що розмір заподіяної моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести їй та витрати, пов'язані з відновленням психологічного стану. Розмір душевних страждань позивачка оцінює в 5000,00 грн. Ціна враховує в себе моральні страждання, пов'язані з не проведеним розрахунком з позивачем при звільненні, зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на здоров'я. За наведених обставин позивачка просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 6914,34 грн., компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 1905,48 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 6986,76 гpн., a також моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. та в частині стягнення заробітної плати допустити негайне виконанню в межах суми платежу за один місяць. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що не зверталась раніше із позовом до відповідача, оскільки підприємство постійно обіцяло сплатити борг, однак цього так і не відбулось. Стосовно моральної шкоди позивачка зазначила, що окрім викладеного в позовній заяві, її моральні переживання виявились у тому, що вона має неповнолітню дитину і за все літо навіть не відвезла дитину на відпочинок, оскільки працювала сподіваючись заробити кошти, однак підприємство нічого не виплатило. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, які приєднано до матеріалів справи, і зі змісту яких вбачається, що заперечуючи проти вимог позову відповідач посилається на те, що Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в повному обсязі було нараховано позивачу належну заробітну плату та інші передбачені законодавством виплати. Однак, у зв'язку з арештом спеціального рахунку Підприємства, відкритого в Державному казначействі України з якого безпосередньо здійснюється виплата заробітної плати працівникам Підприємства та обов'язкові платежі до бюджету, не проведено виплат. З метою виплати заробітної плати та обов'язкових платежів до бюджету Підприємство надало УДКСУ у Печерському районі платіжні доручення та підтверджуючі документи для здійснення відповідних виплат. Проте платіжні доручення й досі залишаються без виконання та знаходяться в УДКСУ у Печерському районі яке повідомило Підприємство, що оплата згідно з поданими платіжними дорученнями буде здійснена лише після списання у повному обсязі, коштів за рішенням суду, незважаючи на те, що ч. 3 статті 15 Закону Україну «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Окрім того, з боку УДКСУ у Печерському районі вбачається неврахування та порушення ряду вимог нормативно правових актів та законів України, зокрема таких як: Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №222 та Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 року. Однак Управління державної казначейської служби у Печерському районі не виконує виплати заробітної плати. У зв'язку з вищевикладеним Підприємство звернулось до Окружного адміністративного суду з позовом про визнання дій Управління державної казначейської служби у Печерському районі неправомірними та зобов'язання УДКСУ у Печерському районі здійснити оплату праці в першочерговому порядку. За наслідками розгляду даного позову Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі. Стосовно виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 1 16 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відповідач вважає, що Підприємством здійснено всі заходи щодо виплати Позивачу заробітної плати, отже його право не порушено та вина Відповідача у невиплаті заробітної плати відсутня. Крім того, в позовній заяві Позивач окремо вимагає стягнення компенсації за 12 днів невикористаної основної щорічної відпустки. З цього приводу відповідач зазначає, що Позивачу при звільненні було надано розрахунковий листок по заробітній платі за липень 2015 року. В даному листку, в колонці «Нарахування» відображено вид нарахування «Відпускні» в сумі 1619,28 грн. Дана сума вже включає в собі компенсацію невикористаних 12 календарних днів основної щорічної відпустки. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., відповідач вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», викладених в п. 5, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідач зазначає, що у позовній заяві не вказано доказів заподіяння моральної шкоди на яку посилається позивач, ні чим не підтверджений та необґрунтований розмір моральної шкоди, не визначено якими міркуваннями обґрунтовано та якими доказами підтверджено. Відповідач вважає, що беручи до уваги вищенаведене вина відповідача у невиплаті заробітної плати відсутня. Відповідач взагалі не вбачає будь-яких підстав для стягнення Позивачем заявленої ним суми заборгованості. За наведених обставин відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що на підставі наказу №52-К від 15.07.2015 року позивачку було звільнено з посади головного фахівця Центрального територіального управління регіонального розвитку та контролю Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з 24.07.2015 року за власним бажанням. Також вказаним наказом наказано відповідно до ст.ст. 4, 24 Закону України «Про відпустки», провести виплату грошової компенсації за невикористані 12 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 05.06.2014 по 24.07.2015 (а.с. 4). За змістом наявної в матеріалах справи довідки виданої позивачу роботодавцем, станом на 31.07.2015 року заборгованість з виплати заробітної плати складає 6974,34 грн. (а.с. 5). Відповідно до положень ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Такою обставиною, що визнана та не оспорювалась учасниками судового розгляду, у даній справі є те, що фактично заборгованість по заробітній платі у розмірі 6974,34 грн. позивачу не виплачена. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на відсутність вини підприємства у не виплаті вчасно належних працівникові сум при звільненні, оскільки в контексті положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України відсутність вини роботодавця у не виплаті належних працівникові сум має місце лише у разі наявності дій/бездіяльності самого працівника в неотриманні належних йому сум. Будь-які обставини та відносин підприємства поза межами трудових відносин з працівником не можуть вказувати на відсутність вини роботодавця у не здійсненні вчасного розрахунку з працівником, що звільняє його від примусового стягнення цих сум. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження обставин викладених у письмових запереченнях до позову та наданих представником відповідача в судовому засіданні, відповідач надав суду лише копію ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2015 року про відкриття провадження за позовом підприємства до УДКСУ у Печерському районі м. Києва про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії. Однак, вказана ухвала не може бути прийнята судом як достатній доказ повідомлених суду обставин щодо не здійснення виплат саме казначейською службою, оскільки зміст наданої ухвали жодним чином не розкриває суті питань поставлених на вирішення суду, отже належним чином не підтверджує викладених відповідачем обставин. За наведених обставин суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 6974,34 грн. з урахуванням положень ст. 115 КЗпП України та ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці». При цьому, суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення компенсації за 12 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, оскільки за змістом розрахункового листка по заробітній платі за липень 2015 року заборгованість підприємства перед працівником на кінець місяця становить 6974,34 грн. і до вказаної суми включені також нараховані відпускні в сумі 1619,28 грн. (а.с. 6). Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6986,76 грн., суд приходить до висновку про необхідність часткового їх задоволення, з огляду на наступне. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем здійснений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 25.09.2015 року. Оскільки позивач був звільнений з займаної посади 24.07.2015 року, але розрахунок з позивачем фактично не був проведений, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними, і таке стягнення в даному випадку обмежується початковою датою звільнення та завершується 25.09.2015 року у відповідності до вимог позивача. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд приходить до висновку, що він проведений не вірно і дійсний розмір середнього заробітку за визначений позивачем час затримки розрахунку при звільненні становить 6338,46 грн., з огляду на наступне. Згідно п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. За змістом абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Ураховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 24 липня 2015 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи, а саме за червень і травень 2015 року. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи довідки про доходи №40-ЦБ від 31.07.2015 року, заробітна плата позивача за травень 2015 року становила 2961,10 грн., а за червень 2015 року - 3314,51 грн. Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). 6275,61 грн. (сума заробітної плати за травень і червень 2015 року) : 38 (кількість робочих днів у травні та червні 2015 року) = 165,15 грн. (середньоденна заробітна плата). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). 38 (кількість робочих днів у травні та червні 2015 року) : 2 = 19 (середньомісячне число робочих днів). 165,15 (середньоденна заробітна плата) х 19 (середньомісячне число робочих днів) х 2,02 (кількість місяців затримки розрахунку при звільненні) = 6338,46 грн. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6338,46 грн., а також заборгованість по заробітній платі в сумі 6974,34 грн. Стосовно вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., суд приходить до висновку, що такі вимоги мають бути задоволені частково, виходячи з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В даному випадку суд вважає, що порушення права позивача на вчасне отримання всіх належних йому сум при звільненні призвело до моральних страждань позивача, порушення нормальних життєвих зв'язків та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя, адже позивач законно розраховував на отримання заробітної плати для підтримання свого матеріального забезпечення. Крім того, суд приймає до уваги, що порушення права на оплату праці, яке гарантоване Конституцією України, є загалом порушенням принципів побудови будь-якої цивілізованої, правової та соціальної держави, тож належний захист порушених прав працівників, має одне з пріоритетних значень. При цьому, враховуючи принципи розумності, справедливості, співмірності, а також порівняно невеликий термін прострочення виплати, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленої до стягнення моральної шкоди і визначити грошове відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань та ступеня вини відповідача, у розмірі 1500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial