Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

27 травня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та відповідач - [PERSON] , який у ньому не проживає більше року. Відповідач фактично звільнив житло, виїхав на інше місце проживання, за комунальні послуги не сплачує. Реєстрація останнього в квартирі перешкоджає йому у повній мірі розпоряджатися та користуватися своїм майном. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, вказав на те, що [PERSON] переїхав на інше постійне місце проживання і вже понад рік у належній позивачу квартирі не проживає, а отже втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув з невідомих суду причин, відзиву не подав, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі і шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті судової влади. Враховуючи вимоги позивача, який не заперечив проти заочного розгляду справи, беручи до уваги відсутність відповідача, якого належним чином повідомлено про день та час розгляду справи, відсутністю його відзиву, суд розглянув справу відповідно до ст.280 ЦПК України. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач є власником квартири [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 66122920 від 18.08.2016 року та № 217236276 від 22 липня 2020 року. Вказаний будинок був придбаний ним 18.08.2016 року згідно договору купівлі-продажу, копія якого долучена до матеріалів справи. Факт реєстрації відповідача у житлі позивача стверджується копіями сторінок будинкової книги серії [NUMBER] . За клопотанням сторін в судовому засіданні були опитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які показали, що [PERSON] більше року не проживає у спірній квартирі, його речі в квартирі відсутні. Позивач стверджує про те, що реєстрація відповідача за спірною адресою створює йому перешкоди у користуванні власністю, покликається на підстави позову, передбачені ст.ст.319, 391 та ч.2 ст.405 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте, судом встановлено, що сторони не є, та ніколи не були членами однієї сім`ї. У відповідності до ст. 156 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.64 Житлового кодексу УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача. Зокрема, як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричинених цим порушенням. Правовий аналіз положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Окрім цього, необхідно зазначити, що вибір способу захисту залежить від специфіки спірних правовідносин. В даній справі перед судом порушено питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Суд, з врахуванням роз`яснень Верховного Суду приходить до висновку, що слід надавати оцінку фактичним підставам позову (припинення та набуття права власності на житло, відсутність підстав для збереження за відповідачем права користування жилим приміщенням, не проживання відповідача у житлі, тощо). Під час судового розгляду встановлено, що відповідач не є членом сім`ї та родини власника будинку; Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, в тому числі і житлового приміщення. При цьому, немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють спеціальні взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Звертаючись до суду позивач посилався на те, що відповідач не проживає за спірною адресою, проте залишився зареєстрованим, а тому просив його визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відтак, оскільки відповідач не є членом сімї відповідача, тривалий час та без поважних причин не проживає в будинку позивача, який є його власністю, а реєстрація місця проживання відповідача створює позивачу перешкоди у користуванні таким майном, наявні передбачені ст.391 ЦК України підстави для визнання його таким, що втратив право на користування вказаним житлом. Інші докази, які б спростовували ці обставини, в справі відсутні. Згідно ст.141 ЦПК України, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується стягнення з відповідача в користь позивача витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги слід зазначити наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЩЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таку правову позицію щодо застосування норм права висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. На підтвердження понесених витрат, позивачем було надано договір про надання правової допомоги № 14-20 від 25 травня 2020 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Лященком С.О. Відповідно до п.1.1 даного договору сторони погодили участь адвоката Лященка С.О. у цивільній справі за позовом до[PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі додаткової угоди від 25 травня 2020 року до договору про надання правової допомоги № 14-20 від 25 травня 2020 року [PERSON] та адвокат Лященко С.О. погодили, що вартість послуг адвоката буде складати 3000 гривень. Також позивачем до матеріалів були долучені копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] серії ВЛ № 1216; акт приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги № 14-20 із наведеним описом та розрахунком виконаних робіт на загальну суму 3000 гривень; квитанцію № 14-20 від 26 травня 2020 року про отримання [PERSON] від позивача [PERSON] на підставі договору № 14-20 від 25 травня 2020 року за надання правничої допомоги 3000 гривень. Тому, суд вважає, що позивачем надано необхідні докази про понесення судових витрат по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на суму 3000 гривень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з чим, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі 3000 гривень на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved