Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

28.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить надати їй дозвіл на виготовлення всіх документів, пов'язаних з перетинанням державного кордону України, для виїзду за кордон її сина - [PERSON], [INFO], а також надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди його батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON], до Туреччини в період з 16.08.2017 року по 29.08.2017 року. Позов мотивований тим, що [PERSON] від шлюбу з [PERSON] має дитину - малолітнього [PERSON] Батько дитини не проживає разом з дитиною, весь час перебуває за кордоном, вихованням дитини не займається. На теперішній час виникла необхідність вивезти дитину за кордон на відпочинок та оздоровлення. Через постійне перебування [PERSON] за кордоном, з'ясувати його ставлення до виїзду дитини за кордон [PERSON] не має можливості. Проте уповноважена особа [PERSON] - його батько [PERSON] проти виїзду дитини за кордон заперечує. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, змінивши період перебування за кордоном з 16.08.2017 року по 29.08.2017 року на період з 03.10.2017 року по 12.10.2017 року. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у відповідача є побоювання, що позивачка має намір вивезти дитину за кордон на постійне проживання. Крім того, представник відповідача зазначив, що перебування дитини за кордоном зробить неможливим спілкування дитини із батьком. Також представник відповідача посилався на те, що перебування дитини у Туреччині несе загрозу для здоров'я дитини. Представник органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради відносно задоволення позову не заперечила. Заслухавши позивачку, представника відповідача, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.06.2012 року. Із свідоцтва про народження [NUMBER] вбачається, що сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Малолітній [PERSON] проживає разом з позивачкою, що підтверджується поясненнями позивачки та відповідачем не оспорюється. З наданих позивачкою електронних квитків, ваучеру на поселення в готелі та полісу медичного страхування вбачається, що позивачка має намір вивезти малолітнього [PERSON] у Туреччину в період з 03.10.2017 року по 12.10.2017 року. Як вбачається з пояснень представника відповідача, відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Вирішуючи позов, суд виходить з наступного. В силу вимог ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у ч. 1 цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Відповідно до п.п. 1, 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Згідно п. 4 Порядку паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років. Відповідно до пп. 2 п. 7 Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Згідно п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків на підставі нотаріально посвідченої згоди та за відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При цьому, відповідно до ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. В ч. 1 ст. 2 СК України зазначено, що сімейне законодавством регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Нормами ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а в ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка недосягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 12 зазначає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципами п.п. 2, 4 Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації об'єднаних націй 20.11.1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно п. 1 ст. 18, п. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду від відповідача у вигляді заяви на виїзд їх спільного сина за кордон в супроводі матері та виготовлення для нього необхідних документів для тимчасового перебування за кордоном, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову. Посилання представника відповідача на те, що в свій час позивачка не давала згоди на виїзд дитини за кордон з дідом та на подорож дитини до Карпат, суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки відповідач в разі відмови позивачки надати дозвіл мав право звернутися до суду для отримання дозволу, проте не скористався своїм правом. Так само не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на те, що перебування дитини у Туреччині несе загрозу для здоров'я дитини через спалах в цій країні вірусу «коксакі». Про наявність в Туреччині цього захворювання було повідомлено лише через засоби масової інформації, проте відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що у Туреччині має місце епідемія цього захворювання і що відвідання Туреччини несе загрозу здоров'я туристів. Лише офіційне повідомлення Міністерства охорони здоров'я України або Міністерства закордонних справ може бути розцінено в якості допустимого доказу з цього питання. Посилання представника відповідача на те, що перебування дитини за кордоном позбавить відповідача можливості спілкуватися з дитиною, не відповідає дійсності. Так, в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час дитина та відповідач перебувають в різних країнах та спілкуються за допомогою інтернет-зв'язку. Враховуючи, що малолітній [PERSON] має власний мобільний телефон та власний електронний гаджет (планшет), перебування дитини за межами України не стане на заваді його спілкуванню з батьком. Посилання представника відповідача про намір позивачки вивезти дитину за кордон на постійне проживання є голослівним, жодним чином не підтверджено та спростовується наданими позивачкою електронними квитками, ваучером на поселення в готелі та полісом медичного страхування, згідно яких позивачка разом з дитиною буде перебувати у Туреччину лише в період з 03.10.2017 року по 12.10.2017 року. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на свободу пересування, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цього права, суд вважає, що такий виїзд за кордон України малолітнього [PERSON] у супроводі його матері буде здійснений в інтересах дитини та сприятиме її всебічному розвитку і фізичному оздоровленню та не буде суперечити чинному законодавству. На підставі викладеного,

Outcome: approved