Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

28 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], у якому просить стягнути з відповідача борг за договором позики від 28.09.2013 року в сумі 9400 грн, борг за договором позики від 29.01.2014 року в сумі 9415 грн, а всього 18815грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 28.09.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно якому він передав [PERSON] у борг 9400 грн з умовою їх повернення до 28.09.2014 року. 29.01.2014 року він знову уклав з відповідачем договір позики за умовами якого він передав [PERSON] гроші в сумі 9415 грн з умовою їх повернення до 29.01.2015 року. У визначені договором строки відповідач кошти не повернула, у добровільному порядку також відмовляється їх повертати, тому за захистом своїх прав [PERSON] вимушений звернутись до суду. У поданій до початку розгляду справи по суті, а саме 22.06.2018 заяві про збільшення розміру позовних вимог [PERSON] просить стягнути з [PERSON] зазначений вище борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. Відповідно до наданого позивачем суду 29.09.2018 року розрахунку [PERSON] просить стягнути з відповідача заборгованість за догвором позики від 28.09.2013 у розмірі 18815 грн і за договором позики від 29.01.2014 заборгованість у розмірі 20363 грн. У письмових запереченнях відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Вона посилається на те, що насправді у вересні 2013 року взяла у [PERSON] у борг 2500 гривень для оплати гуртожитку за місцем навчання доньки, однак на вимогу [PERSON] у розписці вказала суму 9400 грн, оскільки він нарахував на суму боргу проценти. Яким чином він нараховував проценти відповідачу не відомо, однак вона погодилася на ці умови, оскільки їй терміново потрібні були гроші. У січні 2014 року відповідач повернула [PERSON] 9400 гривень, які передавала йому частинами протягом чотирьох місяців. Після повернення усієї суми [PERSON] не виконав прохання [PERSON] та не повернув їй розписку. Через два-три тижні [PERSON] знову звернулася до [PERSON] з проханням дати гроші у борг та отримала від нього 2500 гривень, але розписку дала на 9415 з урахуванням суми нарахованих [PERSON] процентів. Цей борг був повернутий протягом року до січня 2015 року, окрім залишку у 800 гривень. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов із зазначених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позову із зазначених у письмових заперечення підстав. Також представник подала письмову заяву про застосування позовної давності до нарахованих позивачем на суму боргу за тілом позики індексу інфляції та трьох відсотків річних. Вона вважає, за боргом 9400 може бути нарахована заборгованість лише за період з 01.10.2014 до 01.10.2017, а за боргом 9415 грн лише за період з 01.02.2015 по 01.10.2017. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши подані ними докази встановив такі обставини і дійшов таких висновків. 28.09.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала у борг від [PERSON] 9400 грн , які зобов'язалась повернути до 28.09.2014 року. 29.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала у борг від [PERSON] гроші у сумі 9415 грн , які зобов'язалась повернути до 29.01.2015 року. Зазначені договори були укладені у формі розписок. Оригінали розписок знаходились у позивача та приєднані до матеріалів справи (а.с. 3-4). Оригінали розписок знаходились у позивача, інші докази повернення суми позики суду не надані. Пояснення відповідача про те, що вона брала у борг іншу суму грошей, ніж та, що зазначена у розписках і повернула борг не підтверджені жодними доказами. Отже, суд вважає встановленим, що [PERSON] не виконала свої зобов'язання за зазначеними договорами позики. Розмір заборгованості підтверджується наданим відповідачем розрахунком, відповідно до якого за договором позики від 28.09.2013 борг складається з 9400 грн. заборгованості за тілом позики, 9415 грн інфляційних втрат і трьох відсотків річних за весь час прострочення. За договором позики від 29.01.2014 року борг складається з 9415 грн. заборгованості за тілом позики, 10948 грн інфляційних втрат і трьох відсотків річних за весь час прострочення. Цей розрахунок оспорюється позивачем лише у частині застосування строків позовної давності, правильність обчислень відповідачем не заперечувалась. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047,1049 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов'язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд, враховує , що у позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, у зв'язку з чим [PERSON] вимушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. З часу звернення позивача до суду та отримання відповідачем копії позову (а.с.24), остання позику не повернула, належних доказів про повернення позики не надала. Наявність у позивача розписок свідчить про неповернення відповідачем боргу. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком інфляційних нарахувань, оскільки вони здійснені відповідно вимог законодавства та відповідачем не спростовані. Заперечення відповідача щодо розрахунку інфляційних витрат та індексу інфляції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм ЦК України про позовну давність до нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України. Формулювання ст. 625 ЦК, за якими нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК. Отже, за змістом наведеної вище норми ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позвона заява подана [PERSON] в останній день строку позовної давності за зобов'язаннями, що випливають з двох договорів позики. У передбаченому ЦПК порядку і строк [PERSON] збільшив позовні вимоги, включивши до них передбачені ст. 625 ЦК України компенсаційні витрати. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Таким чином [PERSON] не порушив строк позовної давності захисту своїх прав, що випливають із зазначених договорів позики. Із цих же підстав суд відхиляє заяву представника відповідача про застосування позовної давності стосовно вимог позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу. Разом з тим, відповідно вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд стягує вказані суми виходячи з вимог позивача та наданих ним розрахунків. З урахуванням зазначених обставин, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі, суд покладає на рахунок відповідача.

Outcome: approved