Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

28 грудня 2020 року позивач [PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Працевич В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 573. Після укладення зазначеного договору купівлі-продажу, при оформленні документів на зазначений житловий будинок, позивачеві стало відомо, що в ньому зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , син та брат продавця за вказаним договором купівлі-продажу будинку. Більше одного року за вказаною адресою відповідачі не проживають, квартирою не користуються, не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, а тому, на думку позивача, відповідачі втратили право користування житловим приміщенням. Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у вищевказаному житловому будинку накладає на нього певний тягар, оскільки він надмірно сплачує кошти за комунальні послуги за відсутності цих осіб, крім того, позивач фактично позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. У зв`язку з цим, позивач був вимушений звернутися до суду з позовом та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] , примусово зняти їх з реєстраційного обліку його житлового будинку. Ухвалою суду від 29 січня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін і відкрито провадження у справі (а.с. 21). У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, проте останнім було подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, зазначив, що позовні вимоги позивача підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавали. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом установлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 573, який наданий суду у засвідченій представником позивача копії, є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125045788 від 23 травня 2018 року (а.с. 9). Відповідно до довідок виконавчого комітету Спаської сільської ради № 451, 452 від 17 вересня 2020 року, наданих суду в засвідчених представником позивача копіях, установлено, що відповідачі [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS] , проте не проживають в ньому, [PERSON] з 17 січня 2012 року, [PERSON] з 08 травня 2012 року (а.с. 6). Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України установлено, що власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.ст. 401, 404, 406 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом установлено, що відповідачі хоч і зареєстровані за вищевказаною адресою, проте не проживають в зазначеному житловому будинку вже більше року, комунальні послуги не сплачують, не користуються житлом, не беруть участі в утриманні житла. Згідно з матеріалами справи не вбачається наявності договору чи заповіту, на підставі яких встановлено сервітут відповідачів щодо користування житловим приміщенням, належним позивачеві. За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою через фактичне припинення сервітуту. Щодо позовної вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про свободу та вільний вибір місця проживання в Україні» до повноважень органів місцевого самоврядування входить постановка на реєстраційний облік та його зняття. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до положень ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, якими передбачено зміст, порядок, захист здійснення права власності та його непорушність, враховуючи вищезназначені обставини, можна погодитись з доводами позивача, що реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає в реалізації його прав власника спірного житлового приміщення, які підлягають відновленню, зокрема, і шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В свою чергу, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою, у зв`язку з чим вимога позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, є такою, що заявлена передчасно, оскільки судове рішення, яке є підставою для зняття з реєстрації, ще не пред`являлося до виконання, відтак відсутнє порушене право позивача. А тому, в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial