Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

28 серпня 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обгрутування позову позивач зазначає, що відповідачів протягом тривалого часу не проживають у належній йому квартирі [ADDRESS] . З наведених вище підстав, а також з посиланням на приписи ст.ст. 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою. Ухвалою суду від 8 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні. Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Службу у справах дітей Луцької міської ради. Позивач в судове засідання не з`явився, водночас, у заяві від 28.10.2020р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, водночас, у заявах від 28.10.2020року позовні вимоги визнали, не заперечували щодо задоволення позову. Представник третьої особи служби у справах дітей Луцької міської ради у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи здійснювати без його участі. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено судом, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.4). З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] (а.с.5-6). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Позивач зазначає, що реєстрація [PERSON] в належному йому на праві власності будинку перешкоджає йому у повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разу відсутності члена сім`ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. З долученого до матеріалів справи листа заступника начальника Луцького ВП ГУНП у Волинській області вбачається, що в результаті проведеної перевірки на факт проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , сусіди підтвердили, що вказані особи за місцем реєстрації не проживають протягом останнього року. Із ч. 3 ст. 29 ЦК України вбачається, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що неповнолітня дитина фактично проживає із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.10-12). Даний факт підтверджено [PERSON] . Відповідачами не вчинялося будь-яких дій, які б свідчили про те, що останні користуються вказаною квартирою, беруть участь у її утриманні нарівні із позивачем, сплачують комунальні послуги, будь-яких доказів, що відповідачі зверталися до суду із питанням про вселення в квартиру, встановлення порядку користування квартирою чи про поділ рахунків, усунення перешкод у користуванні квартирою суду надано не було, жодного доказу про те, що не втратила інтерес до квартири, відповідачі суду не надали. При цьому, у заявах від 28.10.2020 р. [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали, не заперечували щодо задоволення позову. Частиною 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Outcome: approved