Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

27.06.2019 до Київського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Державного казначейства в Полтавській області, Управління служби безпеки України в Полтавській області про відшкодування шкоди завданої моральної шкоди, завданої незаконним притягнення позивача до кримінальної відповідальності та незаконним арештом належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] , заподіяної Управлінням служби безпеки України в Полтавській області у розмірі 500 000 грн., скасування арешту на майно. Позивач посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.08.1998. В 2018 році він звернувся до приватного нотаріуса з метою оформлення заповіту та дізнався, що належна йому квартира знаходиться під арештом згідно постанови УСБУ в Полтавській області. Зазначені обставини потягли за собою загострення у нього хронічних хвороб, він зазнав тяжких моральних страждань, перебування його нерухомого майна під арештом перешкоджають жити повноцінним життям, він оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 500 000 грн, яку просив стягнути з відповідача, Державного казначейства України на його користь. Просив також скасувати арешт на квартиру. 27.06.2019 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Позивач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі 03.07.2019, жодних клопотань та заяв до суду не подавав. Відповідач , Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області, отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі 02.07.2019, відзиву на позов не направив. Відповідач, УСБУ в Полтавській області, направив до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та пояснив, що відносно позивача 14.06.2001 була порушена кримінальна справа стосовно колишнього голови Полтавської обласної профспілки « Солідарність» [PERSON] по факту нецільового використання бюджетних коштів за ознаками злочину, передбачено ч. 2 ст. 80-3 КК України ( в редакції 1960 року). Досудове розслідування у вказаній справі проводилось слідчим відділом УСБУ в Полтавській області. 14.08.2001 кримінальна справа № 141 закрита. Посилались на те, що оскільки арешт на майно позивача накладений в період проведення розслідування кримінальної справи відповідно до положень КПК України, який був чинним на той час відсутні підстави вважати, що арешт був накладений незаконно. Щодо скасування арешту на спірне майно, то на їхню думку, такі питання розглядаються в порядку кримінального провадження. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази суд керується наступним. Щодо скасування арешту на спірну квартиру. Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] накладений арешт на підставі постанови б/н від 14.06.2001 УСБУ в Полтавській області. Як зазначено позивачем та відповідачем, УСБУ в Полтавській області, арешт на спірну квартиру був накладений під розслідування кримінальної справи стосовно колишнього голови Полтавської обласної профспілки « Солідарність» [PERSON] по факту нецільового використання бюджетних коштів за ознаками злочину, передбачено ч. 2 ст. 80-3 КК України ( в редакції 1960 року). Постановою Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року, справа №372/2904/17-ц зроблений правовий висновок про те, що вимоги про зняття з майна арешту після закриття слідчим кримінальної справи мають розглядатись у порядку цивільного судочинства. Отже заперечення УСБУ в Полтавській області щодо розгляду питання про скасування арешту на майно не відноситься до цивільного судочинства не відповідають правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, тим більше, що на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК 1960 року. За змістом ч.3 ст.174 КПК, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч.1 ст.214 КПК 1960 року. Так як кримінальна справа № 141 закрита постановою слідчого УСБУ в Полтавській області від 14.08.2001 за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ст. 80-3 КК України ( в редакції 1960 р.), але при прийнятті вказаної постанови слідчий не виконав вимоги ст. 126 КПК України , не скасував арешт на спірну квартиру, слід дійти до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування арешту на спірну квартиру. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. Стаття 80-3 КК України ( в редакції 1960 р.) передбачала з конфіскацією майна. Статтею 125 ч. 2 КПК України ( в редакції 1960 року) передбачалось, що в справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 3 цієї статті передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами позивача у вказаній справі ( резолютивна частина позовної заяви) є вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 000 грн завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності та незаконним арештом майна. Статтею 43-1 КПК України ( в редакції 1960 року чинній на час порушення кримінальної справи) передбачалось: Підозрюваним визнається:1)особа, затримана по підозрінню у вчиненні злочину; 2) особа, до якої застосовано запобіжний захід до винесення постанови про притягнення її як обвинуваченого. Підозрюваний має право: знати, в чому він підозрюється; давати показання або відмовитися давати показання і відповідати на запитання; мати захисника і побачення з ним до першого допиту; подавати докази; заявляти клопотання і відводи; вимагати перевірки судом чи прокурором правомірності затримання; подавати скарги на дії і рішення особи, яка провадить оперативно-розшукові дії та дізнання, слідчого і прокурора, а за наявності відповідних підстав - на забезпечення безпеки. Про роз`яснення прав підозрюваному зазначається в протоколі затримання або постанові про застосування запобіжного заходу. Позивач у вказаній кримінальні справі не мав статусу підозрюваного в розумінні статті 43-1 КПК України чинного на час розслідування кримінальної справи, навіть не допитувався як підозрюваний, відповідно до вимог ст. 73 КПК України ( в редакції 1960 року), справа відносно позивача з обвинувальним висновком не направлялась до суду. Ці обставини підтверджуються змістом позовної заяви, з якої убачається, що про вказану кримінальну справу та накладення арешту на квартиру, позивачеві стало відомо лише у 2018 році. Отже підстави вважати, що позивач незаконно притягувався до кримінальної відповідальності відсутні, оскільки постановою слідчого від 14.08.2011 кримінальна справа закрита, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Так як арешт на майно позивача був накладений в період розслідування кримінальної справи за ст. 80-3 КК України 1960 року, а міра покарання за вказаною статтею передбачала коніскацію майна, відповідно до ч. 2 ст. 125 КПК України (в редакції 1960 року ) накладення арешту на майно було обов`язком слідчого, тому підстави вважати, що арешт був накладений незаконно , відсутні. Ч. 4 ст. 126 КПК України ( в редакції 1960 року) було передбачено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Статтею 214 КПК України ( в редакції 1960 року) передбачалось , що слідчий закриває справу мотивованою постановою, в якій, крім даних, передбачених у статті 130 цього Кодексу, зазначає: відомості про особу обвинуваченого, суть справи, підстави для закриття справи, рішення про скасування запобіжного заходу і заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, а також рішення в питанні про речові докази відповідно до статті 81 цього Кодексу. Закриваючи кримінальну справу слідчий не скасував арешт на квартиру, що належить позивачеві, що є порушенням прав позивача на мирне володіння майном. Однак позивач не заявляв позовні вимоги з вказаних підстав, тим більше із позовної заяви убачається, що він не знав про накладення арешту на майно в рамках цієї кримінальної справи, взнав про це лише у 2018 році, а тому посилання позивача на те, що він протягом 17 років страждав від того, що на його майно накладений арешт спростовуються його ж позовною заявою. Як зазначалось вище, приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, отже суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог. Враховуючи викладене слід дійти до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача 500 000 грн моральної шкоди заподіяної незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності та незаконним накладенням арешту на майно.

Outcome: dismissed