Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

29.05.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору іпотеки недійсним. Обґрунтовуючи позов послався на те, що 17 червня 2008 року, його батьками [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 15936/2836/331605 відповідно до умов якого було передано в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 014/2836/82/108158 від 13.06.2008 року квартиру [ADDRESS] . Про укладення зазначеного вище договору іпотеки, позивачу відомо не було, довідався про його існування він тільки після отримання за своєю адресою постійного проживання вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору від 14.05.2020 року. Із змісту вимоги випливає, що в разі невиконання зобов`язань за кредитним договором протягом 30 днів, з дня направлення вимоги, кредитор має намір здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Вважає, що при укладенні договору іпотеки № 15936/2836/331605 від 17.06.2008 року було порушено його законні права та інтереси, оскільки він є інвалідом з дитинства 2 групи з 12 червня 2002 року, тобто, на день укладення договору іпотеки був непрацездатною дитиною. Він зареєстрований і постійно проживає в цій квартирі, яка є його єдиним місцем проживання. Стверджував, що існує фактичне порушення його законних прав, як з боку іпотекодавців так і з боку іпотекодержателя, внаслідок укладення договору іпотеки, так як в результаті вчинення дій іпотекодержателем зі звернення стягнення на предмет іпотеки, він може бути позбавлений єдиного місця проживання. Просив визнати договір іпотеки № 15936/2836/331605 від 17.06.2008 року укладений між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , [PERSON] недійсним на підставі ст. 215, ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2020 року дану справу розподілено судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області [PERSON] Ухвалою суду від 03 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ять днів на усунення недоліків позовної заяви (а. с. 13). Ухвалою суду від 17 червня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 29). 30.07.2020 року на адресу суду надійшов відзив від АТ «Райффайзен Банк Аваль» на позовну заяву. В якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, оскільки банком було дотримано усіх вимог діючого законодавства при укладені спірного договору іпотеки. На момент укладення договору позивач вже не був дитиною, йому було 28 років. Посилання на ч. 6 ст. 203 ЦК України на думку відповідача є безпідставними (а. с. 42-47). 06 серпня 2020 року ухвалою суду задоволено заяву позивача про забезпечення позову. З метою забезпечення позову заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта житлової нерухомості, який належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23189847 (а. с. 90). 07.08.2020 року від представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» на адресу суду надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] та відмови в задоволенні вимог у повному обсязі (а. с. 97). 11.08.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а. с. 102-104). Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а. с. 116). На підставі розпорядження керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18.12.2020 року № 40/20 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи в зв`язку із звільненням судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області [PERSON] з займаної посади згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 17.12.2020 року та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2020 року дану справу розподілено судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Куцин В.М (а. с. 153, 154). Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Куцин В.М. від 23.12.2020 року справу прийнято до провадження; продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, судове засідання призначено на 12.01.2021 року; у судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі (а. с. 155). 12.01.2021 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача розгляд справи відкладено на 18.03.2021 року. 18.03.2021 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача розгляд справи відкладено на 06.04.2021 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а. с. 185). Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином. У наданій до суду заяві від 12.03.2021 року (а. с. 183) позовні вимоги визнали, проти задоволення позовних вимог не заперечували. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. У наданій до суду заяві від 13.03.2021 року (а. с. 197) проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» в судовому засіданні стверджував, що визнання позовних вимог відповідачами [PERSON] та [PERSON] не грунтується на фактичних обставинах справи, свою позицію відповідачі не обґрунтували та вони є зацікавленими особами щодо позивача. Позов не визнав, підтримав позицію відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» викладену у відзиві на позовну заяву. Крім того, наполягав на застосуванні строків позовної давності до позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та скасувати забезпечення позову. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслухавши сторони, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі судом встановлено, наступне. 17 червня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки № 15936/2836/331605 відповідно до умов якого, власниками квартири [PERSON] та [PERSON] було передано квартиру [ADDRESS] в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 014/2836/82/108158 від 13.06.2008 року укладеним із ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується договором іпотеки від 17.06.2020 року, кредитним договором від 13.06.2020 року (а.с.48-64). Відповідно до довідки КП «Авіамістечко» виданої відповідачу [PERSON] по [ADDRESS] зареєстровані троє осіб: [PERSON] , 1960 року народження, [PERSON] 1960 року народження, [PERSON] 1979 року народження (а.с.65). Позивач [PERSON] , [INFO] . є інвалідом 2 групи з дитинства, зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, паспортом, пенсійним посвідченням (а. с. 6, 7). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 23). Конституційний Суд України у рішенні від 11.02.2014 № 1-рп/2014 (справа № 1- 1/2014) розкривав зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти» та вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Враховуючи тлумачення поняття повнолітні непрацездатні діти надане Конституційним Судом України, [PERSON] будучи повнолітньою дитиною відповідачів [PERSON] та [PERSON] та будучи визнаним в установленому законом порядку інвалідом 2 групи з дитинства є непрацездатною дитиною. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» наполягав на застосуванні строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] , в обґрунтування чого стверджує, що позивачу достовірно було відомо про укладення спірного договору іпотеки на момент його укладення 17 червня 2008 року, від часу коли позивачу стало відомо про укладення договору іпотеки до часу звернення із позовом до суду минуло 12 років, що перевищує встановлений строк позовної давності - три роки. Разом з тим, представником відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» не надано суду допустимих та беззаперечних доказів, які б підтверджували, що позивачу було відомо про укладення спірного іпотечного договору на момент його укладення. Суд вважає, що строки позовної давності не можуть бути застосовані до позовних вимог [PERSON] , оскільки позивач стверджує, що йому стало відомо про те, що 17 червня 2008 року його матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] було укладено договір іпотеки № 15936/2836/331605 тільки 12 травня 2020 року, коли позивачем за адресою постійного проживання по [ADDRESS] було отримано вимогу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, і це твердження не спростоване відповідачем АТ «Райффайзен Банк Аваль» та доказами наявними у матеріалах справи, а тому у суду не має підстав вважати, що строки позовної давності сплинули. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Аналогічні правові висновки викладенні Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №760/15341/16-ц. У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав непрацездатних дітей та/або порушення охоронюваних законом інтересів непрацездатних дітей, зменшення або обмеження прав та інтересів непрацездатних дітей зокрема щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Передбачене ч. 6 ст. 203 ЦК України положення про те, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають непрацездатні діти суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам непрацездатної дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав непрацездатної дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси непрацездатної дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав непрацездатної дитини на житло. АТ «Райффайзен Банк Аваль» зазначає, що перед укладанням договору іпотеки ним було вжито необхідні і достатні заходи для встановлення правового статусу квартири, яка планувалася до передачі в іпотеку, а також для встановлення прав інших осіб щодо користування та розпорядження цією квартирою. На вимогу посадових осіб банку один із співвласників квартири, він же один із іпотекодавців - [PERSON] , отримав у комунальному підприємстві «Авіамістечко» м. Миргород довідку № 855 від 06.05.2008 року про те, що він постійно проживає і прописаний у [ADDRESS] . Згідно наданої довідки, склад сім`ї - 3 (троє) чоловік, у квартирі зареєстровані: [PERSON] , 1960 року народження.; [PERSON] , 1960 року народження.; [PERSON] , 1979 року народження. Будь - які відомості про те, що [PERSON] є непрацездатним з тих чи інших причин, у довідці не зазначено. Довідка була надана до АТ «Райффайзен Банк Аваль» і була однією із підстав для укладання договору іпотеки. Перед укладанням договору іпотеки власники квартири [PERSON] і [PERSON] стверджували про відсутність прав інших осіб на користування квартирою. Ці твердження були офіційно визначені та закріплені безпосередньо у договорі іпотеки, де у пункті 2.1.1 зазначено наступне: «Іпотекодавці гарантують, що предмет іпотеки знаходиться у його власності, до моменту укладання цього договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, у тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесений, судового спору щодо нього немає, (прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і поза межами України немає». Також у пункті 2.1.6 договору іпотеки зазначено наступне: «Будь-які вимоги третіх осіб не забезпечені і не будуть забезпечені предметом іпотеки чи правами на його отримання незалежно від строків виникнення цих вимог». Спірний договір іпотеки був укладений між власниками квартири та банком, а позивач не є власником квартири, тому його згоди на укладення договору не потрібно. При укладені договору його права, як мешканця квартири не були порушені, оскільки в разі надання квартири в іпотеку власники квартири та члени їх сім`ї не обмежуються в праві користування приміщенням. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в праві розпорядження предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення. Крім того, 17.06.2008 року, на момент укладання спірного договору іпотеки № 15936/2836/331605 позивач проживав та на час звернення до суду позивач продовжує проживати у квартирі, яка є предметом спірного іпотечного договору. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, які саме його права порушено, а укладення між відповідачами Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , [PERSON] договору іпотеки № 15936/2836/331605 від 17.06.2008 року не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження його існуючого права, як непрацездатної дитини на користування майном, а саме квартирою [ADDRESS] , а тому відсутні підстави для задоволення його позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Твердження позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки є такими, що не ґрунтуються на діючому законодавстві України. Враховуючи наведені вище обставини та досліджені письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено та не надано доказів, які б підтверджували про порушення прав позивача, як непрацездатної дитини. Суд бере до уваги те, що [PERSON] та [PERSON] , як власники квартири [ADDRESS] , мали право укладати договір іпотеки, тобто розпорядитися своїм майном на власний розсуд не порушуючи права позивача в рамках Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Позивач [PERSON] не є власником квартири та стороною договору іпотеки, однак після укладення договору іпотеки має право і надалі користуватися предметом іпотеки - квартирою, як член сім`ї власників квартири. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи, які мають правове значення для вирішення спору по суті. Відповідно до 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, забезпечення позову у виді заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта житлової нерухомості, який належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , а саме: квартири, розташованої за адресою: Полтавська область 23189847, встановленої ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 серпня 2020 року у справі № 541/1008/20 підлягає скасуванню. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» то на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed