Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

26 серпня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 19 квітня 2016 року між сторонами було укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви про приєднання №966008 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) та Заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту). На підставі вказаного кредитного договору позивачем було надано відповідачу кредит у вигляді встановлення на картку кредитного ліміту в розмірі 10000 гривень, які позичальник зобов`язалась повернути, сплативши проценти за користування кредитом, комісію, а у випадку порушення договірних зобов`язань і пеню. Посилаючись на те, що відповідач не виконала свої договірні зобов`язання, внаслідок чого станом на 04 серпня 2021 року утворилась кредитна заборгованості в загальному розмірі 18091,75 гривень, з яких 10000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 3437,64 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6 гривень - комісія, 1135,49 гривень - пеня, 946,2 гривень - 3% річних від суми боргу, 2592,62 гривень - інфляційні втрати, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також покласти на відповідача судові витрати. В судове засідання сторони не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідача до суду відзив на позов не надходив. Разом з тим, стороною позивача в тексті позову, а також окремим документом викладено заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій також вказується на підтримання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 2016 року між сторонами було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання №966008 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), а також Заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) від 19 квітня 2016 року. За умовами такого кредитного договору позивача, як кредитодавець, зобов`язався надати відповідачу, як позичальнику, кредит шляхом встановлення кредитної лінії (бажаний розмір кредиту 20000 гривень, максимальний розмір кредиту 40000 гривень) строком на 36 місяців із можливістю продовження такого строку внаслідок випуску платіжної картки на новий термін. Позичальник, в свою чергу, зобов`язалась повернути кредит, сплативши 30% річних за його користування (0,001% річних протягом Грейс-періоду). За несвоєчасну сплату обов`язкового щомісячного платежу позичальник зобов`язалась сплатити кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період прострочення. На підтвердження отримання кредиту та користування ним позивач надав суду виписку з особового рахунку відповідача за період з 24 липня 2015 року по 04 серпня 2021 року. При цьому відповідно до такої виписки позичальник дійсно користувалась кредитним коштами саме з 24 липня 2015 року, оскільки з цієї дати відповідачу нараховувались проценти за користування кредитною лінією. Однак, зі змісту такої виписки неможливо встановити за яким саме кредитним договором позичальник отримала і використовувала кредитні кошті та ще й раніше, ніж дата укладеного між сторонами кредитного договору, заборгованість за яким просить стягнути позивач. Більш того, обґрунтовуючи пред`явлений до стягнення розмір кредитної заборгованості позивач подає суду відповідний розрахунок заборгованості, який здійснений станом на 04 серпня 2021 року, однак за договором №966008 від 24 липня 2015 року, тобто за договором, укладеним майже на рік раніше, ніж той кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом спору у справі. Про те, що зазначення дати договору в розрахунку вочевидь не є технічною помилкою свідчить і початкова дата періоду, за який нараховується заборгованість - з 24 липня 2015 року. Саме із 24 та 26 липня 2015 року позивачем у відповідних таблицях обліковується використання відповідачем кредитних коштів, залишок заборгованості за тілом кредиту, нараховуються проценти за користування кредитом, обліковується борг за ними, нараховується комісія, тобто всі складові заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача за кредитним договором від 19 квітня 2016 року. Відповідно до такого розрахунку позивачем нараховано кредитну заборгованість в загальному розмірі 18091,75 гривень, з яких 10000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 3437,64 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6 гривень - комісія, 1135,49 гривень - пеня, 946,2 гривень - 3% річних від суми боргу, 2592,62 гривень - інфляційні втрати. Відтак, з викладеного слідує, що поданий суду розрахунок заборгованості вочевидь не стосується кредитного договору №966008 від 19 квітня 2016 року, стягнення заборгованості за яким є предметом спору у справі. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст.207 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що з огляду на зміст та характер спірних правовідносин сторін підставою для виникнення у відповідача договірних зобов`язань із повернення кредиту, сплати передбачених кредитним договором процентів за користування кредитом та інших обов`язкових платежів є факт укладення кредитного договору, а підставою для стягнення з відповідача заборгованості за таким кредитним договором - доведення позивачем перед судом належними, допустимий, достовірними та достатніми доказами факту невиконання/неналежного виконання позичальником свого договірного зобов`язання, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість в певному розмірі. Стосовно даної цивільної справи, то позивач, доводячи факт виникнення у відповідача перед позивачем кредитної заборгованості, її розмір та складові, подає суду розрахунок заборгованості, а також виписку з рахунку позичальника. Разом з тим, зміст розрахунку заборгованості не дозволяє суду прийняти його як належний доказ в тому числі і в контексті інших матеріалів справи, оскільки такий розрахунок здійснений стосовно договору, дата укладення якого 24 липня 2015 року, тобто майже на рік менша від дати укладення кредитного договору, заборгованість за яким просить стягнути позивач і докази укладення якого долучає до справи (19 квітня 2016 року). Крім того, відповідно до такого розрахунку використання кредиту та заборгованість за ним обліковується позивачем з 24, 26 липня 2015 року (в залежності від складової боргу), тобто також значно раніше від дати укладення кредитного договору, стягнення заборгованості за яким є предметом спору у справі. Не може суд прийняти як самодостатній доказ виникнення та розміру кредитної заборгованості виписку з особового рахунку відповідача, оскільки зміст такої виписки також свідчить про використання кредиту позичальником з 24 липня 2015 року, а з огляду на відсутність у виписці реквізитів кредитного договору така виписка не дозволяє ідентифікувати кредитний договір, якого стосуються зазначені в ній відомості щодо користування кредитним коштами. Відтак, викладене дає підстави вважати про існування декількох кредитних договір між сторонами. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено перед судом розмір та складові заборгованості саме за кредитним договором №966008 від 19 квітня 2016 року, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, а отже і відсутність підстав для їх задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed