Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

27.07.2018 року позивач через свого представника звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики в сумі 300 000 грн. Ухвалою від 15.08.2018 р. по справі відкрито спрощене провадження. 06.08.2018 року до суду надійшла заява про забезпечення позову. В обґрунтування заявник вказує, що предметом позову у справі є грошові кошти, які отримані відповідачем у справі 19 грудня 2016 року за відповідним договором позики які відповідач отримала у позивача в сумі 300 000 грн. Зазначає, що позивачу достеменно відомо, що у власності відповідача перебуває нежитлове приміщення по [ADDRESS] оскільки позивач та відповідач зареєстровані і проживають в одній квартирі позивач має вільний доступ до спільних приміщень вказаної квартири, внаслідок чого останній дізнався про наявність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення між відповідачкою та [PERSON] від 29.12.2016 року. За вказаним договором відповідачка придбала у власність нежитлове приміщення загальною площею 575 кв.м. Останнім абзацом договору на підставі якого позивач звернувся з позовом до відповідачки передбачена можливість задоволення вимог позивача за рахунок нерухомого майна яке належить на праві власності відповідачу. У свою чергу із мережі інтернет позивачу стало відомо, що відповідачка з 31.07.2018 року здійснює дії пов'язані з продажем належного їй майна, а тому просить суд накласти арешт на майно [PERSON] та оголосити заборону на його відчуження. Сторони в судове засідання не з'явились, оскільки не повідомлялись про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України, що не є перешкодою для розгляду даної заяви. Згідно ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Як убачається з наданих суду доказів предметом спору між сторонами є позика в сумі 300 000 грн., а майно на яке просить позивач накласти арешт з наданого інтернет-витягу оцінено в 16 000 000 грн., тобто значно перевищує суму позики. Суд, вивчивши заяву про забезпечення позову, її обґрунтування, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням відсутності підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, нерухоме майно, на яке просить накласти арешт заявник, вид пропонованого забезпечення позову, вважає за необхідне відмовити у задоволенні даної заяви. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявленого клопотання та, як наслідок, про відсутність підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed