Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

27.04.2017 позивач [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 26750 грн., три проценти річних від неповернутої суми з 15.06.2014 в розмірі 2524 грн., проценти від неповернутої суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України з 15.06.2014 в розмірі 14255 грн., а також 21187 грн. індексу інфляції з 15.06.2014 по даний час. 05.08.2019 позивач [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 26750 грн., три проценти річних від неповернутої суми з 15.06.2014 по 27.04.2018 в розмірі 4128 грн., проценти від неповернутої суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України з 15.06.2014 по 27.04.2018 в розмірі 24225 грн., а також 27550 грн. індексу інфляції з 15.06.2014 по 27.04.2018. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.05.2014 року відповідачка за договором позики позичила у неї гроші в сумі 35 050 грн., які зобов`язувалася повернути\~до 15.06.2014 року, про що написала власноручно розписку, яку скріпила власним підписом. З часу отримання коштів\~ відповідачкою повернуто лише 8 300 грн. Повернути всю суму позичених коштів відповідачка відмовляється. Тому просить суд стягнути борг за договором позики, відсотки від неповернутої суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, три відсотки річних та інфляційні втрати згідно зі ст. 625 ЦПК України процентів та індексу інфляції. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2020 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 20.08.2020 справу прийнято до провадження, поновлено провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник- адвокат Буняк Д.М. заяву про збільшення позовних вимог підтримали, посилаючись на ті самі докази та обставини, які зазначені в позовній заяві. Позивач додатково пояснила, що в 2014 році вона позичила відповідачці грошові кошти, так як та запевняла її, що придбає квартиру в її свекрухи. З відповідачкою була знайома, так як проживали в одному будинку. Твердження відповідачки, що вона не брала грошей є неправдивими, так як вона постійно змінює свої показання, вигадує речі, яких не було. Стверджує, що вона не погрожувала їй та не примушувала писати розписку. Якби ж відповідачка не визнавала боргу, то не повернула б їй 645 доларів США. Просила позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що грошей вона не брала від позивачки, а брала в неї срібні речі для іншої знайомої, щоб продавати. Але з цією знайомою вона втратила зв`язок, і грошей за продане срібло не мала. Не заперечила, що писала розписку, але вказала, що позивач її примусила це зробити, погрожувала їй. Вказала, що зверталася з приводу цього у поліцію, однак доказів на підтвердження цього не має. В першому судовому засіданні не заперечила щодо можливого мирного врегулювання спору, однак в подальшому заперечила це. Вказала суду, що не має грошей, щоб повернути позивачці. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 13.05.2014 року\~ між сторонами було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичила\~ в [PERSON] гроші в сумі 35 050 грн.,\~ що еквівалентно 3045 доларів США, які зобов`язалась повернути до 15 червня 2014 року. На підтвердження отримання вищевказаної суми [PERSON] власноручно написала розписку від\~ 13.05.2014, підписала таку, що в свою чергу не заперечила в судовому засіданні. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. У ході розгляду справи суд встановив, що [PERSON] повернула [PERSON] 645 доларів США з отриманої позики, що не заперечила відповідач. Добровільно заборгованість за договором позики відповідач не повертає позивачу, а тому позивач звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості, відсотків, інфляційних втрат. Згідно з наданими позивачем розрахунками, заборгованість за договором позики становить: суму неповернутої позики в розмірі 26750 грн., три проценти річних від неповернутої суми з 15.06.2014 по 27.04.2018 в розмірі 4128 грн., проценти від неповернутої суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України з 15.06.2014 по 27.04.2018 в розмірі 24225 грн. та 27550 грн. індексу інфляції за період з 15.06.2014 по 27.04.2018, які і просить стягнути в її користь з відповідача. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З дослідженого безпосередньо в судовому засіданні оригіналу боргової розписки видно, що відповідач [PERSON] 13.05.2014 отримала від позивача [PERSON] кошти в сумі 35 050 грн., які зобов`язалась повернути в строк до 15.06.2014. Власноручне написання такого документу як розписка визнано і самою відповідачкою [PERSON] . Загалом, зі змісту вказаної боргової розписки видно наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. Позичальник - відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечила, що не повернула боргу, при цьому вказувала, що не позичала грошей в позивача, а брала в неї срібні вироби. Водночас підтвердила, що повернула позивачеві частину коштів в сумі 645 доларів США. Такі твердження відповідача суд оцінює критично, так як жодного доказу щодо неотримання нею коштів за договором позики відповідач суду не надала, як і не надала суду підтвердження щодо отримання нею від позивача не грошових коштів як позики, а виробів зі срібла. Не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами і її твердження про примушування зі сторони позивача до написання розписки. Відтак, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір позики на суму 30\~050 грн, що підтверджено розпискою, яка в свою чергу як документ підтверджує укладення самого договору, його умови та засвідчує отримання вказаної грошової суми. При цьому, розписка містить зобов`язання про повернення боргу позичальником. Відтак, враховуючи те, що відповідач не виконала зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики в сумі 26\~750 грн, тому вимога позивача в цій частині є підставною і підлягає до задоволення. Вирішуючи позов частині стягнення відсотків, 3 відсотків річних та інфляційних втрати, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. При цьому,\~проценти за\~користування кредитом\~це проценти,\~які нараховуються\~в межах\~строку кредиту\~(позики)\~визначеного в\~договорі та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 ЦК України. Водночас проценти за користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048 ЦК України. Вказана позиція, сформована у висновку Великої палати Верховного Суду у Постанові від 28.03.2018 № 444/9519/12. Враховуючи те, що в договорі позики (розписці) від 13.05.2014 року не визначено процентів від суми позики, те, що позика була надана у національній валюті України - гривні, відтак позивач має право на отримання таких за період дії договору з 13.05.2014 по 15.06.2014, і розмір яких необхідно визначити на рівні облікової ставки Національного банку України, яка станом на 15.06.2014 становила 9,5%. Відтак, виходячи з суми позики, розміру облікової ставки НБУ до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають відсотки від суми позики в розмірі 301 грн (сума позики 35\~050 грн х 9,5% облікова ставка НБУ х 33 кількість днів користування грошовими коштами / 365 =301 грн). Відтак, позовна вимога позивача в цій частині підлягає до часткового задоволення. Щодо вирішення позову частині стягнення грошової суми на підставі ст. 625 ЦК України, які позивач просить стягнути в розмірі 4128 грн. та 27 550 грн. індексу інфляції за період 15.06.2014 по 27.04.2018. то суд виходить з наступного. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманих ним грошових коштів належних до сплати кредиторові. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Суд враховує, що грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі розписки від 13.05.2014 року залишається невиконаним за період з 15.06.2014 року по 27.04.2018, відтак за вказаний період позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Отже, щодо нарахування 3% річних суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 15.06.2014 року по 27.04.2018 становить 1413 дні . Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 3 106,66 грн. (26 750,00\~грн. х 1413\~дні\~х\~3:100/365\~=\~3 106,66\~грн.), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відтак, позовна вимога позивача в цій частині підлягає до часткового задоволення. Щодо нарахування розміру інфляційних втрат суд виходить з такого розрахунку за період з 15.06.2014 року по 27.04.2018 ( за період прострочення з 15.06.2014 по 31.12.2014 індекс інфляції становив 124,9% (р/р) - 3649,73 грн., за період прострочення з 01.01.2015 по 31.12.2015 індекс інфляції становив 143,3% (р/р) - 13163,08 грн., за період з 01.0.2016 по 31.12. 2016 індекс інфляції становив 112,4% (р/р) - 5401,79 грн., за період з 01.01.2017 по 27.04.2018 індекс інфляції становив 101,8% (м/м) - 13703,77 грн., що разом становить в сумі 35 918,37 грн. Однак, враховуючи те, що позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 27\~550 грн, тому суд, виходячи з засад диспозитивності та вирішуючи спір в межах заявлених позивачем вимог дійшов висновку про задовлення вимог позивача в межах заявлених позовних вимог, а саме в розмірі 27 550 грн. Відтак, з урахування викладеного вище, позов підлягає до часткового задоволення і на користь позивача необхідно стягнути з відповідача заборгованість за договором позики (розписки) від 13.05.2014 року в розмірі 26 750 грн., три відсотки річних в сумі 3 106, 66 грн., інфляційні витрати в сумі 27 550 грн. та проценти від суми позики в розмірі 301 грн. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 577,52 грн.

Outcome: partial