Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

28 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове нерухоме майно померлого [INFO] батька [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом, В обґрунтування своїх вимог вказала, що батькові належав житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Спадщину після смерті батька прийняли позивач та відповідач, як спадкоємці за заповітом. Через те, що батько не зареєстрував своє право власності на вказаний будинок нотаріус відмовила спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане нерухоме майно. Оскільки позивач є одноосібним власником земельної ділянки на якій знаходиться спірний житловий будинок, сторони домовились між собою, що право власності на будинок в порядку спадкування буде оформлено на позивача та після цього вони зможуть провести поділу будинку. В зв`язку з вищевикладеним, посилаючись на норми ЦК та ЦПК України позивач звернулась за захистом своїх прав до суду та просила, в порядку спадкування за заповітом, визнати за нею право власності на даний спадковий будинок в цілому. Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року у справі відкрито провадження та вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження. На стадії підготовчого провадження позивачем та відповідачем до суду подано спільну заяву, згідно якої позивач позовні вимоги підтримала, а відповідач позов визнала. Розгляд справи просили провести у їх відсутність (а.с. 39). Враховуючи неявки належним чином повідомлених учасників справи в підготовче судове засідання, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про те, що визнання позову відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а отже позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно технічного паспорту ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (інв. справа № 2300) від 26.08.2016 спірний житловий будинок розташований по [ADDRESS] та складається з житлового будинку 1991 року побудови, загальною площею 88,2 кв.м., жилою площею 41,7 кв.м. (літ. - А-1), літньої кухні (літ. - Б), погребу (літ. - б), сараю (літ. - В), гаражу (літ. - Д). Всі допоміжні приміщення 1990 року побудови. (а.с. 13-15). Відповідно до довідок Шишацької селищної ради від 06.01.2017 № 36 та від 09.08.2019 № 02-25/2781 домоволодіння в [ADDRESS] згідно погосподарської книги № 19 особовий рахунок № [NUMBER] станом на 01.07.1990 року відносилось до робітничого двору, головою та одноосібним членом якого був [PERSON] . Адреса домоволодіння не змінювалась (а.с.18-19). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових права та інших майнових реєстрів від 12.11.2019 року № 188479115 відомості про реєстрацію права власності на вказаний будинок за жодною особою відсутні (а.с.38). Вищевказані обставини також підтверджуються довідкою ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» від 01.09.2016 № 7865 (а.с.17). Згідно ст. 5 ЦК України Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи те, що згідно технічної документації спадковий житловий будинок та господарські приміщення побудовані в період з 1990 по 1991 рік, а спадщина відкрилась [INFO] , суд розглядаючи спірні правовідносини керується тими нормами права, які існували на час їх виникнення, зокрема положеннями ЦК УРСР. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, вимог інших нормативних актів УРСР, що існували до його прийняття та введення в дію, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції), які є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Згідно ст. 13 Закону Української РСР «Про селищну раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що наявність відповідного запису у погосподарській книзі № 19, особовий рахунок № [NUMBER] Шишацької селищної ради є належним документом, що підтверджує право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] та який станом на 01.07.1990 відносився до робітничого двору [PERSON] (а.с.18). На період будівництва житлового будинку, яке здійснено в 1990-1991 роках, введення об`єкту до експлуатації потрібно не було, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, яким роз`яснюється процедура реєстрації об`єктів нерухомості збудованих до 05.08.1992 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його [PERSON] ніким не оспорюєтся. В технічному паспорті відсутні данні про самочинне перепланування будинку. [INFO] власник будинку [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.01.2000 (а.с.11). [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 26 вересня 1991 року секретарем виконавчого комітету Великоперевізької сільської ради Левченко Г.Ф., згідно якого все своє майно заповідав дочкам [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження та одруження (а.с. 7-10). При вивченні спадкової справи № 461/2000 щодо майна померлого [PERSON] судом встановлено, що спадкоємцями яки прийняли спадщину є сторони у справі [PERSON] та [PERSON] Інші спадкоємці, що прийняли спадщину або претендують на неї відсутні (а.с.50-62). Постановою в.о. завідувача Шишацькою державною нотаріальною конторою Асанової Р.Ш. від 04 листопада 2016 року № 571/02-14 [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно померлого [PERSON] у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно на ім`я померлого (а.с.21). Згідно з ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст 527 ЦПК УРСР). Відповідно до ст. 562 ЦК УРСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Визнавши позов в повному обсязі відповідач [PERSON] погодилась на те, що в ході поділу спадкового майна житловий будинок по [ADDRESS] перейде у власність іншого спадкоємця за заповітом [PERSON] , яка до того ж є власником земельної ділянці на якій його розміщено згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 695683 (а.с.16) Таким чином успадкувавши після смерті батька належний йому будинок, право власності на які він не зареєстрував за своє життя та отримавши згоду іншого спадкоємця (відповідача) на спадкування спірного будинку позивачем, остання позбавлена можливості оформити вказане майно на себе через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на ім`я померлого, що є перешкодою для реалізації нею права власності на спадкове майно. Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи те, що позивач на відшкодуванні судових витрат не наполягає, суд відносить їх на рахунок позивача.

Outcome: approved