Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

29.06.2021 позивач звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача та просить визнати [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою по [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що 25.05.2021 між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному вище будинку, зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Зі слів продавця квартири [PERSON] , останній є її племінником і фактично в даному будинку не проживає понад 10 років до моменту укладення Договору купівлі-продажу будинку. Зазначила у позові, що відповідач не проживає у вказаному будинку з момента укладення договору по сьогоднішній день. Позивач вказує, що відповідач не проживає у вказаному будинку, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в його будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод у користуванні житловим приміщенням ні позивач, ні інші члени його родини відповідачу не чинили. Однак, факт реєстрації відповідача у вказаному будинку порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, позивач позбавлена можливості оформити субсидію та змушена сплачувати збільшений розмір комунальних платежів. А тому, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 05.07.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Відзиву від відповідача до суду не подано. 25.08.2021 на адресу суду від позивачки надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії відповіді Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та копії Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, яка підтверджує факт реєстрації відповідача [PERSON] у будинку [ADDRESS] . 24.09.2021 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач у судовому засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Так, позивачка звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на порушення [PERSON] її прав на користування та розпорядженням нерухомим майном, на що суд зазначає наступне. 25.05.2021 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Станом на момент укладання вказаного договору і по теперішній час у вказаному вище будинку зареєстрований [PERSON] , який є племінником [PERSON] . Разом з тим, позивачка під час укладання вказаного договору була обізнана в цьому питанні, що і підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] . Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт укладення 25.05.2021 між нею та позивачем [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підтвердила факт реєстрації у вказаному будинку - [PERSON] , [INFO] , який є її племінником та який у даному будинку не проживає понад 10 років до моменту укладення Договору купівлі-продажу будинку. Проте, свідок пояснила, що не вирішувала питання про знаття відповідача з реєстраційного обліку, як члена сім`ї колишнього власника майна. При цьому, пояснила, що позивач була обізнана про те, що у спірному будинку зареєстрований відповідач та погодилася на укладання правочину пояснюючи тим, що питання про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку вирішить у судовому порядку. Так, статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Оскільки попереднім власником спірного житлового приміщення таке питання у судовому засіданні не вирішувалося та відповідно позивач була обізнана про те, що у спірному будинку зареєстрований відповідач у силу закону, а тому доводити відсутність поважних причин не проживання відповідача понад 1 рік має саме позивач по справі. Оскільки договір купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] був укладений 25.05.2021 , а позивач звернулася до суду 29.06.2021, а тому суд приходить до висновку, що право вимоги за вказаним позовом є передчасним та виникне відповідно лише після 25.05.2022. За вказаних вище обставин, суд вважає, що позивачем не надано і доказів не проживання відповідача у спірному приміщенні понад один рік без поважних причин. Разом з цим, суд враховує наступне. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української PCP постійне житло вказується в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1721цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК У PCP. Роз`яснено, що частина друга статті 109 ЖК У PCP установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного іншого приміщення. Враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що суду не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності іншого майна придатного для проживання [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстав, визначених законом і достатніх для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не надано. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed