Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

28.04.2015 [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], у якому просила наступне: - Визнати недійсним договір купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS], від 11.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Якубовською Т.О., зареєстрований за № 677. - Визнати недійсним договір купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS], від 10.10.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Плюйко В.П., зареєстрований за № 3041. - Скасувати державну реєстрацію за [PERSON] права власності на 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS] В обґрунтування вимог посилалась на те, що зазначені договори укладено без дозволу органу опіки і піклування, що є необхідним, у зв'язку з правом на проживання у будинку позивачів, які на час укладання договору були неповнолітні. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що вищезазначені договори укладені без дозволу органу опіки і піклування, що є порушенням вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». З 2002 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживали з [PERSON] (первинним продавцем) у вищевказаному будинку, що підтверджується відповідними довідками. Діти проживали у будинку до вересня 2014 року. Факт проживання [PERSON] (батька позивачів) однією сім'єю з [PERSON] з 1990 року встановлено рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 26.06.2014 р. Оскільки позивачі були неповнолітніми, місцем їх проживання була адреса проживання батьків. [INFO] р. [PERSON] померла, її єдиним спадкоємцем був син [PERSON], який звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 04.06.2014 р. Приватний нотаріус повідомила, що право власності на 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] [INFO] р. [PERSON] помер, його спадкоємцями є [PERSON], [PERSON] (позивачі), які на той час були неповнолітніми. Прокурор та представник органу опіки і піклування в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Посилались на порушення спірними договорами прав неповнолітніх [PERSON], [PERSON] на житло. 20.07.2015 року їм встановлено статус сиріт. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилались на те, що договори не порушують права дітей, оскільки вони фактично не проживали у спірному будинку на момент відчуження, а перебували в інтернатному закладі. Первинним власником та продавцем будинку була [PERSON] - баба позивачів, на яку не поширюється обов'язок отримання дозволу органу опіки та піклування для відчуження нерухомого майна. Відповідач [PERSON] придбала будинок у [PERSON], отже є добросовісним набувачем. Крім того, посилались на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19.02.2015 року по справі №2-220/08, яким відмовлено у задоволенні аналогічного позову про визнання недійсним першого договору купівлі-продажу спірного будинку. Відповідач [PERSON] і треті особи в судове засідання не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав. 11.05.2007 між [PERSON] (від імені якої за довіреністю діяв [PERSON].) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Якубовською Т.О. (т.1, а.с. 7) 10.10.2007 р. [PERSON] без дозволу органу опіки і піклування, здійснила відчуження частини будинку на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Плюйко В.П., зареєстрований за № 3041. (т.1, а.с. 8) За клопотанням сторін, судом витребувано матеріали нотаріальних справ щодо укладення спірних договорів. На запит суду приватним нотаріусом Якубовською Т.О. надано матеріали щодо укладання оспорюваного договору від 11.05.2007 року, серед яких заява представника продавця [PERSON] про те, що в частині будинку, яка продається, не зареєстровані і не проживають неповнолітні діти. Будь-які довідки про зареєстрованих у будинку осіб відсутні. Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] [INFO] були [PERSON], [PERSON] (т., а.с. 14). Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] [INFO] були [PERSON], [PERSON] (т. 1, а.с. 15). [PERSON] померла [INFO] р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.06.2012 р. (т.1, а.с. 9) Спадкоємцем [PERSON] був її син [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.06.1969 р.), який звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. 04.06.2014 р. приватний нотаріус повідомив [PERSON], що право власності на 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Крім того, спадкоємцем пропущено шестимісячний строк звернення із заявою про прийняття спадщини (т. 1, а.с. 10, зворотній бік). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 285/2272/14-ц від 26.06.2014 р. встановлено факт проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] з 1990 року. (т. 1, а.с. 11) [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1, а.с. 130) [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1, а.с. 9, зворотній бік) Спадкоємцями [PERSON] за законом є [PERSON], [PERSON] (позивачі), які на той час були неповнолітніми. Таким чином, позивачі є правонаступниками [PERSON], як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу від 11.05.2007 року. За клопотанням представника відповідача [PERSON] судом витребувано з архіву Новоград-Волинського міськрайонного суду та досліджено в якості доказів матеріали цивільної справи №2-220/08 за позовом Новоград-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19.02.2015 року по справі №2-220/08, відмовлено у задоволенні позову, оскільки до участі у справі не було залучено всіх заінтересованих осіб (т. 1, а.с. 99, 100). Оскільки склад сторін та предмети спору в справах відрізняються, суд дійшов висновку, що раніше ухвалене рішення не перешкоджає розгляду даної справи. Матеріали зазначеної справи містять копії паспорту [PERSON] з відміткою про її реєстрацію за адресою: [ADDRESS] з 13.02.2002 року, а також паспарту [PERSON], з відміткою про реєстрацією за тією ж адресою з 21.01.1994 року (т.1, а.с. 13; т.3, а.с. 74). Згідно довідки Новоград-Волинського орендного підприємства «Житлосервіс» від 10.09.2007 р. № 27/2229, яка міститься в 1 томі справи № 2-220/08, підтверджується, що [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], були зареєстровані разом з батьками за адресою [ADDRESS] (т.3, а.с. 77) Факт реєстрації позивачів у спірному будинку підтверджується інформацією, наданою Новоград-Волинським районним сектором Управлінням державної міграційної служби в Житомирській області (т.с. 3, а.с. 69). Актом обстеження матеріально-побутових умов від 15.08.2007 року, складеним комісією служби у справах неповнолітніх, підтверджується фактичне проживання позивачів у спірному будинку. (т.3, а.с. 70) 10.10.2007 р. між [PERSON] та [PERSON], без дозволу органу опіки і піклування, укладено договір купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS], зареєстрований за № 3041, посвідчений приватним нотаріусом Плюйко В.П. Надані суду матеріали зазначеного договору містять довідку Новоград-Волинського орендного підприємства «Житлосервіс» про відсутність зареєстрованих осіб, яка суперечить іншим вищезазначеним доказам. Враховуючи, що автор довідки не є уповноваженим органом реєстрації місця проживання фізичних осіб, суд не бере таку довідку до уваги, як доказ.(т.3, а.с. 87) Вирішуючи питання про право позивачів на проживання у спірному будинку, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи зазначені в частині другій ст. 64 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду № 285/2272/14-ц від 26.06.2014 р. про встановлення факту проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] з 1990 року. Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина 3 статті 61 ЦПК України). Отже, з урахуванням фактичних обставин справи, судом встановлено, що на час укладення спірних договорів купівлі-продажу 56/100 частин житлового будинку [ADDRESS], позивачі були зареєстровані за вказаною адресою та як неповнолітні члени сім'ї мали право на проживання у будинку. Довідка Новоград-Волинської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів про навчання позивачів у 2005-2014 роках, на яку посилається представник відповідача, не спростовує право неповнолітніх на проживання разом з батьками. (т. 3 а.с. 72) Згідно ч. 1 ст. 248 Сімейного Кодексу України передбачено, що дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Верховний Суд України в Постанові від 16 вересня 2015 року висловив правову позицію у справі № 6-392цс15, в якій зазначено про те, що аналізуючи положення статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів. Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. Крім того, Верховний Суд України, висловив правову позицію у постанові від 01 липня 2015 року (справа № 6-396цс15), що відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Частиною 1 статті 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Спірні договори купівлі-продажу укладені в порушення вимог ч. 6 ст. 203 та згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним. Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах (по 365 грн. 40 коп. з кожного) на користь позивача [PERSON], який на момент ухвалення рішення суду досяг повноліття. Враховуючи викладене,

Outcome: approved