Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

28.10.2014 року [PERSON] звернулася з позовом про визнання за нею та її неповнолітньою донькою права постійного користування квартирою [ADDRESS], зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, вселити та передати дублікат ключів від квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з відповідачем [PERSON] перебувають у шлюбі, від якого народилася донька [PERSON], [INFO] р. н. В березні 2007 року за згодою матері чоловіка - [PERSON], яка є власницею квартири [ADDRESS], позивач вселилася у вказану квартиру. З 02.08.2014 року подружжя разом не проживає. 26.10.2014 року повернувшись від знайомих до місця свого мешкання, позивач виявила, що замки квартири змінені та потрапити до приміщення з дитиною не змогла. Позивачем створені всі необхідні умови для повноцінного проживання та духовного розвитку дитини у вказаній квартирі, де знаходяться особисті речі дитини та позивача, цінні документи, грошові кошти. Вважає, що вселившись з дозволу власника квартири, та несучи всі обов'язки по сплаті комунальних послуг, витрат на утримання будинку та прибудинкової території, проводячи ремонт квартири, позивач з донькою набули права постійного користування квартирою. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідачів заперечував у судовому засіданні проти задоволення позову, зазначивши, що квартира потрібна [PERSON] для власних потреб і як власник кварти вона має право розпоряджатися нею на власний розсуд. Представник Служби у справах дітей Святошинської РДА в м. Києві до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], [INFO], проживаючого за адресою: [ADDRESS]. Свідок пояснив, що його мати є сусідкою [PERSON], він відвідує свою матір майже щодня і неодноразово був у гостях у [PERSON] та [PERSON] Свідок стверджує, що [PERSON] проживала в [ADDRESS] останні 7 років. В спірній квартирі є дитяча кімната, що повністю обладнана для проживання дитини. Свідок повідомив, що [PERSON] зібрав речі [PERSON] (позивача) та виставив їх за двері, в квартирі були змінені замки, внаслідок чого позивач з дитиною опинилися на вулиці. На даний момент в квартирі проживає інша сім'я. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 25.08.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у ВРАЦС Святошинського РУЮ м. Києва, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1164 (а. с. 9). [INFO] року у подружжя народилася донька [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №3443. Наведена обставина підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] (а. с. 10). 27.10.2014 року [PERSON] надала пояснення начальникові Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, зазначила, що з березня 2007 року проживає в [ADDRESS]. У вказаному приміщенні проживає позивач, [PERSON] та їхня донька. З серпня 2014 року подружжя разом не проживає. 26.10.2014 року повернувшись від знайомих до місця свого мешкання, позивач виявила, що замки квартири змінені та потрапити до приміщення не має можливості. У квартирі знаходяться особисті речі дитини та позивача, цінні документи, грошові кошти. Відповідно до паспортних даних позивача, серії [NUMBER], виданим Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а. с. 7 - копія паспортних даних). З пояснень сторін і свідка встановлено, що з березня 2007 року позивач зі своїм чоловіком постійно фактично проживали в [ADDRESS]. Власником зазначеної квартири є [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13.07.2000 року (а. с. 32-33). Суд дійшов висновку, що [PERSON] вселилася до спірної квартири зі згоди власника квартири, оскільки жодних доказів протилежного суду не надано. Враховуючи, що [PERSON] є дружиною сина власника квартири, суд приходить до висновку про вселення і проживання у вказаній квартирі позивача як члена сім'ї власника квартири. Спір виник з тих підстав, що на думку позивача, вона з донькою набула права постійного користування квартирою [ADDRESS], оскільки вселилась за усною згодою власника квартири, сплачувала комунальні послуги, проводила ремонт житлового приміщення. Проте, з такими доводами позивача суд не погоджується, оскільки чинне законодавство не передбачає такого правового титулу як право постійного користування квартирою, у зв'язку із чим відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання за позивачем та її неповнолітньою донькою права постійного користування квартирою [ADDRESS]. Щодо вимог про зобов'язання [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та її неповнолітній доньці [PERSON], [INFO], в користуванні квартирою [ADDRESS], вселення та передання дубліката ключів від квартири. Судом було встановлено, що позивач та її донька вселилися до спірної квартири в установленому порядку і користувалися нею на законних підставах. Зокрема, частина 1 статті 11 ЦК України встановлює, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідачі надали згоду (про що свідчать їхні дії) на проживання [PERSON] та її неповнолітній доньці [PERSON] у спірній квартирі, внаслідок чого у сторін виникли права та обов'язки (в силу ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ч. 3 ст. 47 Конституції України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР). Частиною 1 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Останні 7 років позивач і її донька проживали в [ADDRESS], а тому це було їх місцем проживання в силу ст. 29 ЦК України. Фактично відповідачі виселили позивачку з донькою замінивши замки в квартирі. Проте, в силу ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК УРСР). Отже, житлове законодавство передбачає лише виселення у добровільному порядку або в судовому порядку. В установленому законом порядку [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] не виселялися із займаної квартири, а тому їх право на користування квартирою не припинене в установленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР (до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Встановлено, що позивач вселилася до спірної квартири, як член сім'ї власника квартири, проте відповідачі посилаються на фактичне припинення між ними сімейних відносин, а тому суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖКУ, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Отже, у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону. Оскільки позивач фактично користувалася квартирою на підставі сервітуту, встановленого в силу закону, і в установленому порядку сервітут не припинений, а також, враховуючи відсутність доказів порушення прав відповідачів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов'язання [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та її неповнолітній доньці [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS], вселення та передання дублікату ключів від квартири.

Outcome: partial