Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

28 березня 2017 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій просили винести рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком № 106 по вулиці Тімірязєва в місті Павлоград Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що вони є власниками житлового будинку № 106 по вулиці Тімірязєва в місті Павлоград Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу будинку від 20 березня 1992 року. Право власності зареєстровано в КП «Павлоградське БТІ». У зазначеному житловому будинку зареєстрований [PERSON], однак з 01 серпня 2015 року та по теперішній час за адресою реєстрації не проживає, його особистих речей у будинку немає, комунальні послуги він не сплачує. Відповідач ухиляється від зняття з реєстрації добровільно, тому вони вимушені звернутися до суду. Представник позивачів [PERSON] у судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є власниками 1/3 частини житлового будинку № 106 по вулиці Тімірязєва в місті Павлоград Дніпропетровської області, що підтверджується копією купівлі-продажу від 20 березня 1992 року (арк.с.12-14). Крім того, відповідно до рішення народного суду м. Павлограда Дніпропетровської області від 02 лютого 1982 року вони є власниками 2/3 вищезазначеного житлового будинку (арк.с.17-19). З довідки наданої КП Павлоградське МБТІ вбачається, що право власності на домоволодіння № 106 по вулиці Тімірязєва в місті Павлограді Дніпропетровської області зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] (1/3 частини домоволодіння), станом на 06 квітня 1992 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20 березня 1992 року Першою Павлоградською держнотконторою р.1-1481 та (2/3 частин домоволодіння), станом на 05 лютого 1982 року на підставі рішення народного суду м. Павлограда від 02 лютого 1982 року (арк.с.11). [PERSON], [INFO] дійсно зареєстрований за вищезазначеною адресою, що підтверджується копією довідки, виданої головою квартального комітету № 85 від 14 липня 2016 року (арк.с.8). Однак, як вбачається з акту, також складеного головою квартального комітету № 85, то по вулиці Тімірязєва, №106, дійсно зареєстрований [PERSON], [INFO], проте з 01 серпня 2015 року та по теперішній час за зазначеною адресою не проживає (арк.с.9). Реєстрація відповідача за вищезазначеною адресою є перешкодою для позивачів у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, а саме позивачі позбавлені можливості в оформлені державної субсидії. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідач не є співвласником житла, не є членом сімї позивачів, не проживає за адресою реєстрації більше одного року та не веде спільно з позивачами господарство, тому суд вважає за можливе визнати його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.ст. 6, 8 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється за її особистим повідомленням, подання якого є обовязковим у разі зміни місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання у разі неподання особою відповідної заяви здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення її права користування житловим приміщенням. Крім того стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.1 ст.88 ЦПК). У разі визначення при відкритті провадження у справі судового збору в розмірі меншому, ніж передбачено законом, недоплачена сума стягується в дохід держави з позивача при відмові в позові, а при задоволенні позову - з відповідача. Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] повинно бути стягнено судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп., понесені позивачем при подачі позовної заяви і які підтверджуються платіжним дорученням (арк.с.1), а також з відповідача необхідно стягнути в дохід держави недоплачену суму судового збору у розмірі 88 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved