Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

29.05.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, до якого 21.08.2017 року надала заяву про збільшення позовних вимог, а саме просить розірвати шлюб, укладений між сторонами 17.10.2009 року, актовий запис № 544, зареєстрований Другим Малиновським Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції; визначити місце проживання дитини разом із матірю. При цьому позивач посилається на те, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені з початку травня 2017 року, спільного господарства не ведуть. Позивач зазначає, що 13.04.2010 року від шлюбу у сторін народився син - [PERSON]. Однак, примирення подружжя неможливе, у зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали уточнену позову заяву та просять її задовольнити. Пояснили, що після надання судом строку на примирення позивач все таки не бажає зберігати сімю. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти розірвання шлюбу та пояснили, що подружжя лише два місяці як припинили шлюбні відносини. Відповідач повідомив суд, що має намір звертатись до матері дититни про зобов'язання її не чинити йому перешкод в спілкуванні з дитиною та участі в його вихованні. Також вказав, що позивач та відповідач проживають за однією адресою, та позивач періодично чинить йому перешкоди в проживанні в будинку. Вислухавши сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 17.10.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Другим Малиновським Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 544, що слідує із свідоцтва про шлюбу серії 1-ЖД № 110094 /а.с. 4/. Від шлюбу у сторін 13.04.2010 року народився син [PERSON]. Шлюб у сторін носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються з травня 2017 року, спільного господарства сторони на теперішній час не ведуть, спорів стосовно утримання сина та поділу спільного майна на теперішній час сторони не заявляють. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд враховує пояснення відповідача у судовому засіданні щодо визначення місця проживання сина з матір'ю, тому посилання у судових дебатах стосовно заперечень проти визначення місця проживання дитини із матірю, вважає бехпідставними. Так, відповідачем не заявлено вимог щодо визначення місця проживання сина із батьком. Окрім того, відповідач на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надав жодних доказів на підтвердження своїх заперечень. При цьому суд зазначає, що доводи сторони відповідача стосовно перешкод з боку позивача у спілкуванні батька з сином мають вирішуватися в іншому судовому провадженні. Суд в порядку ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. За таких обставин, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved