Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

28 грудня 2013 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з [PERSON] невиплачену заробітну плату в сумі 9 446,92 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 607,91 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4 093,26 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працювала продавцем-консультантом у магазинах «Rodi Mood» та «Sevenhill» у період з 08 квітня 2013 року по 30 листопада 2013 року. Заробітна плата відповідачем позивачу не виплачувалась, а тому утворилась вищевказана заборгованість, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що позивач працювала неповний робочий день, а при звільненні, отримавши всю суму заборгованості по заробітній платі за вказаний період, відмовилась від підпису про це. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 08 квітня 2013 року укладено трудовий договір, згідно якого [PERSON] було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів та встановлено 2-й тарифний розряд згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30 серпня 2002 року (а.с. 3). На підставі даного договору у трудовій книжці позивача 08 квітня 2013 року зроблено відповідний запис. 30 листопада 2013 року [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 2). Позивач стверджує, що заробітну плату за весь час роботи у відповідача не отримувала, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 9 446,92 грн. Як вбачається зі ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положення статті 30 Закону України «Про оплату праці» встановлюють обов'язок роботодавця при кожній виплаті заробітної плати повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Також роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. З аналізу вказаних правових норм вбачається висновок, що обов'язок доведення виплати всіх належних працівникові від роботодавця сум покладається на останнього. Відповідач визнає той факт, що станом на 30 листопада 2013 року заборгував позивачеві заробітну плату в розмірі 4 422,83 грн. за період з квітня по листопад 2013 року, проте стверджуючи про її виплату при звільненні не надав належних доказів на підтвердження повного розрахунку по заробітній платі з позивачем. При цьому показання свідків [PERSON] та [PERSON] такими доказами вважатися не можуть в силу того, що вони не можуть напевно сказати, яку саме суму отримала позивач 30 листопада 2013 року і за що саме. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі станом на день звільнення позивача суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 56 КЗпП України, за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Пунктом 4 трудового договору встановлено позивачеві підсумковий облік робочого часу з погодинною оплатою за відпрацьований час з обліковим періодом 1 рік. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, та відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам, графіків роботи, відомості нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, табелів обліку використання робочого часу за квітень - листопад 2013 року, усі податки та збори роботодавцем сплачувались з розрахунку заробітної плати позивача в сумі 573,50 грн., тобто за 4-годинний робочий день (а.с. 22-49). При цьому суд звертає увагу, що в таких же розмірах сплачували податки і збору за іншого працівника - [PERSON] Доводи відповідача про роботу позивача на умовах неповного робочого дня підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Позивач на спростування заперечень відповідача належних доказів того, що вона працювала в останнього протягом повного робочого дня у період з квітня по листопад 2013 року, суду не надала. Враховуючи, що згідно п. 3 Трудового договору, [PERSON] зобов'язався проводити оплату праці [PERSON] за тарифним коефіцієнтом 1,06 до мінімальної заробітної плати 1 147,00 грн., заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 4 723,46 грн. (1147 грн./2 х 1,06 х 7,77 місяців). Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передають події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абз. 3 п. 2). Згідно п. 8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як встановлено судом, позивач не отримала розрахунок при звільненні по даний час, а тому з відповідача на її користь належить стягнути середній заробіток за весь час затримки в розмірі 2 790,63 грн.: 27,63 грн. (середньоденний заробіток позивача за жовтень та листопад 2013 року) х 101 календарний день (з 30 листопада 2013 року по 11 березня 2014 року). Згідно вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Пунктом 6 Трудового договору позивачеві надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарні дні. Як встановлено в ході судового розгляду та не заперечується відповідачем, позивач не скористалася своїм правом на щорічну відпустку, а відтак має право на компенсацію за невикористану її частину в кількості 16 календарних днів (24 календарних днів щорічної відпустки х 232 відпрацьованих позивачем днів : 355 календарних днів на рік за вирахуванням святкових та неробочих днів відповідно до ст. 73 КЗпП України). Розмір грошової компенсації за 16 календарних днів невикористаної позивачем щорічної відпустки складає 324,21 грн.: 607,91 грн. (розмір заробітної плати позивача в місяць) х 16 (кількість календарних днів щорічної відпустки позивача) : 30 (загальна кількість календарних днів щорічної відпустки). Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що позов належить задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 4 723,46 грн., середній заробіток за весь час затримки в розмірі 2 790,63 грн. та грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки в сумі 405,27 грн. В силу п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На виконання вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial