Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

28 травня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 01 листопада 2012 року вона була прийнята на посаду інспектора з кадрів до Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3». 01 вересня 2013 року позивач була переведена виконуючим обов'язки головного інженера на цьому ж підприємстві. 06 травня 2014 року позивач була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за згодою сторін заднім числом 30 квітня 2014 року. Позивач вважає, що звільнена незаконно, заяву про звільнення від 30 квітня 2014 року написала під тиском директора, згода сторін щодо звільнення не була досягнута, фактично позивач працювала по 06 травня 2014 року. За таких обставин позивач просить поновити на посаді виконуючого обов'язки головного інженера Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», скасувавши наказ про звільнення № 169 від 30 квітня 2014 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. У судове засідання позивач до суду не з'явилася, проте, даючи пояснення у попередніх судових засіданнях, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що при звільненні позивача за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює інспектором з кадрів у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», 24 квітня 2014 року позивач [PERSON] надала їй заяву про звільнення, на якій була резолюція директора про звільнення з 30 квітня 2014 року, 30 квітня 2014 року директором був прийнятий наказ про звільнення [PERSON], з яким [PERSON] ознайомилася, також 30 квітня 2014 року позивач отримала трудову книжку, проте від підпису відмовилась, тому був складений акт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює головним бухгалтером у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», декілька разів [PERSON] писала заяву про звільнення, 30 квітня 2014 року директором був прийнятий наказ про звільнення [PERSON], з яким [PERSON] ознайомилася, в цей же день [PERSON] дала [PERSON] трудову книжку, проте [PERSON] від підпису відмовилась, тому був складений акт, також 30 квітня 2014 року був проведений розрахунок з [PERSON] У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що працює у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», декілька разів [PERSON] писала заяву про звільнення, 30 квітня 2014 року [PERSON] ознайомилася з наказом про звільнення, отримала трудову книжку, але від підпису відмовилась, тому був складений акт, 05 травня 2014 року [PERSON] була у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», оскільки у одного з працівників був день народження. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, суду пояснила, що вона працює майстром у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», 30 квітня 2014 року вона приїхала до директора Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» на звіт, вона бачила, що [PERSON] ознайомилася з наказом про звільнення, після ознайомлення [PERSON] попросила інспектора з кадрів [PERSON] принести трудову книжку, що остання й зробила, але [PERSON] від підпису відмовилась, тому був складений акт, який вона підписала. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що працює у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», 30 квітня 2014 року він приїхав до директора Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» на звіт, він перебував у кабінеті директора, де також знаходилися [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], директор Андрієнко В.В., потім зайшла [PERSON], яка ознайомила [PERSON] з наказом про звільнення, після ознайомлення [PERSON] попросила [PERSON] принести трудову книжку, що остання й зробила, але [PERSON] від підпису відмовилась, тому був складений акт. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, суду пояснила, що працює майстром у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», їй відомо, що [PERSON] неодноразово писала заяви про звільнення, дані заяви писала без примусу, 05 травня та 06 травня 2014 року вона підпорядковувалась [PERSON], оскільки остання займала посаду виконуючого обов'язки головного інженера. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що працював у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», звільнився 28 травня 2014 року, 06 травня - 07 травня 2014 року він бачив [PERSON] на наряді. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював слюсарем у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», звільнився 20 лютого 2014 року, працював під керівництвом [PERSON] Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що він працював у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» з 2012 року по 28.05.2014 року, [PERSON] працювала 05 травня - 06 травня 2014 року. [PERSON], допитана у судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що вона працювала у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», проте про звільнення [PERSON] їй нічого невідомо. Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Наказом Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» № 254 від 01.11.2012 року призначено [PERSON] на посаду інспектора з кадрів Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» з тарифною ставкою згідно штатного розкладу з 01.11.2012 року на підставі заяви [PERSON] від 29.10.2012 року (а.с. 31-32). Наказом Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» № 246 від 30.08.2013 року переведено [PERSON] з посади інспектора з кадрів та діловодству на посаду в.о. головного інженера Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» з окладом згідно штатного розкладу з 01.09.2013 року (а.с. 33). 24 квітня 2014 року [PERSON] надала заяву про звільнення за угодою сторін з 24.04.2014 року, директором на заяві зроблена резолюція щодо звільнення з 30.04.2014 року. Оригінал даної заяви був оглянутий судом (а.с. 36). 30 квітня 2014 року прийнятий наказ № 169 про звільнення [PERSON] з займаної посади в.о. головного інженера Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» згідно ст. 36 п. 1 Кодексу законів про працю України за згодою сторін 30.04.2014 року на підставі заяви [PERSON] від 24.04.2014 року (а.с. 19). 30 квітня 2014 року позивачу сплачена заробітна плата (а.с. 43-46). Згідно довідки Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», заборгованості з заробітної плати та компенсації при звільненні [PERSON] немає (а.с. 91). З копій акту від 30.04.2014 року, складеного Комунальним підприємством Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», оригінал якого був оглянутий судом у судовому засіданні, вбачається, що позивач ознайомилась із наказом про її звільнення, однак відмовилась у ньому розписатися, та особисто отримала 30.04.2014 року свою трудову книжку, про що також відмовилась розписатись (а.с. 48). Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року із відповідними змінами та доповненнями, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Передбачена п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника і з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових правовідносин в обумовлений строк. Виходячи з викладеного, між сторонами фактично була досягнута домовленість про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України з 30 квітня 2014 року. Із копії наказу № 169 від 30.04.2014 року вбачається, що останнім робочим днем позивача є саме 30 квітня 2014 року, а починаючи з 01 травня 2014 року на посаді в.о. головного інженера Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» почала працювати [PERSON], про що свідчить наказ № 170 від 30.04.2014 року, з яким [PERSON] ознайомилась 30.04.2014 року (а.с. 87). У відповідності з положеннями ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим з урахуванням вимог Кодексу законів про працю України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідач належними та допустимими доказами довів, що між ним як роботодавцем та позивачем було досягнуто спільне волевиявлення щодо припинення трудового договору за угодою сторін саме з 30 квітня 2014 року. Судом був оглянутий оригінал книги реєстрації наказів, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 88-89), з якого вбачається, що наказ № 169 про звільнення [PERSON] та наказ № 170 про переведення [PERSON] були зареєстровані 30 квітня 2014 року. Особи, присутні при складанні акту від 30.04.2014 року, були допитані судом в якості свідків, які підтвердили у судовому засіданні підстави для складання даного акту 06 травня 2014 року позивач подала заяву про визнання поданих заяв на звільнення недійсними (а.с. 12), дана заява була зареєстрована у книзі реєстрації вхідної кореспонденції (а.с. 49-51). Тому враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що звільнення позивачки відбулося відповідно до вимог закону і підстав для її поновлення на роботі немає. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що 06.05.2014 року вона відкликала свою заяву про звільнення, оскільки таке є можливим лише до моменту звільнення, а не після цього. Посилання позивача на те, що 06 травня 2014 року нею були подані документи до управління житлово-комунального господарства та інших установ, суд знаходить такими, що не мають правового значення по суті спору та не спростовують висновків суду. Також судом встановлено, що 30.04.2014 року, 05.05.2014 року та 02.06.2014 року відповідачем був проведений повний розрахунок із позивачем шляхом видачі через касу підприємства та перерахування на її зарплатну картку грошових коштів. Будь-яких доказів про написання заяви про звільнення під тиском, а також про упереджене ставлення директора Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» до позивача суду не надано. Суд критично ставиться до показань свідків зі сторони позивача, оскільки [PERSON] та [PERSON] не працювали у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» на час звільнення позивача, а [PERSON] та [PERSON], зазначивши, що 05-06 травня 2014 року позивач [PERSON] працювала у Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3», не пояснили з яких фактів вони зробили такий висновок. З огляду на викладене, суд вважає, що звільнення позивача [PERSON] за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України здійснено з дотриманням вимог законодавства про працю, тому позовні вимоги про поновлення на роботі як необґрунтовані та безпідставні не підлягають задоволенню, а також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки дані вимоги випливають з вимоги про поновлення на роботі. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] до відповідача Комунального підприємства Єнакієвської міської ради «Житлово-ремонтне управління № 3» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнена від сплати судових витрат, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed