Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

27 січня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного між ними. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що подружні відносини з відповідачем не склались через різні погляди на життя. Спільних неповнолітніх дітей подружжя не має, але відповідач відмовляються розірвати шлюб в органах РАЦС. Після розірвання шлюбу прохала залишити їй набуте у шлюбі прізвище «Живило». В судове засідання позивач не зявилась, у позовній заяві навела прохання розглянути справу у її відсутність за участю її представника. Представником позивача адвокатом [PERSON] та відповідачем [PERSON] до суду надані заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник позивача позовні вимоги підтримав, на стягненні з відповідача судових витрат не наполягав. Відповідач позов визнав, збереження сімї вважає неможливим. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище Копиця) [PERSON] 16 листопада 2012 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб І-КЕ № 102292, виданим у день реєстрації шлюбу Центральним відділом ДРАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, актовий запис № 1444 (а.с.7). Проти розірвання шлюбу сторони не заперечують, збереження сімї вважають неможливим, майнових претензій один до одного не висловлюють. Спільних дітей сторони не мають, що встановлено судом зі змісту позовної заяви та при дослідженні паспортів на їх сторін. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За змістом ст.ст. 54, 55 СК України базовою засадою побудови сімейних відносин є рівність чоловіка і жінки, взаємні почуття любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що подальше спільне життя подружжя неможливе, оскільки це суперечило б волі та інтересам щонайменше одного з них, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. На прохання позивача, відповідно до вимог ст. 113 СК України, суд вважає необхідним залишити за нею після розірвання шлюбу прізвище набуте нею у шлюбі «Живило». На підставі викладеного,

Outcome: approved