Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

27 червня 2017 року до суду позивачем подана названа позовна заява з вимогою про стягнення 6770,00 грн. в результаті порушення цивільного права на відшкодування ядерної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на ЛНА на ЧАЕС по компенсації за шкоду, завдану здоровю по щорічній допомозі на оздоровлення за 2016 рік. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у звязку з виконанням ним службових обовязків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1999 рік на роботах в зоні іонізуючого випромінювання, його здоровю завдано ядерну шкоду, внаслідок чого йому встановлено 2 групу інвалідності (довічно), що підтверджується висновком МСЕК від 14 січня 1999 року, профзахворювання повязане з роботами ЛНА на ЧАЕС. Йому державою надано законодавчо-визначені права на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням його здоровя по ЛНА на ЧАЕС згідно його статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення категорія 1 від 24.02.1999 року, безстрокове і діє на всій території України. Відшкодування ядерної шкоди згідно його статусу повинно здійснюватися за правилами цивільно-правової відповідальності за ядерну шкоду із застосуванням ст. 1189 ЦК України, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Його право стосується законодавчо-визначеної грошової компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення за шкоду, заподіяну ушкодженням здоровя на роботах по ЛНА на ЧАЕС, яку, зокрема, УСЗН в м. Славутичі, зобовязано кожен рік виплачувати йому за ушкодження здоровя як інваліду ІІ групи у розмірі пяти мінімальних заробітних плат, що передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Станом на 03.02.2016 року управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради не виплатило йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2016 рік за шкоду заподіяну здоров`ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ч. 4\~ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а виплатило лише частково у розмірі 120 гривень. Розмір збитків у результаті порушеного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, за 2016 рік становить 6770 гривень (6890 гривень ( 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановлених у січні 2016 року) - 120 гривень). 30 червня 2017 року ухвалою судді Славутицького міського суду Київської області Орла А.С. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. 03 липня 2017 року відповідачем подана апеляційна скарга на ухвалу судді від 30 червня 2017 року про відкриття провадження у справі. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2017 року зазначену ухвалу судді Славутицького міського суду Київської області залишено без змін, а справу повернуто для продовження розгляду. Ухвалою судді Славутицького міського суду Київської області Теремецької Н.Ф. від 09 листопада 2017 року цивільну справу № 377/514/17, П № 2/377/382/17 за позовом [PERSON] до управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про відшкодування ядерної шкоди внаслідок ушкодження здоровя при виконанні трудових обовязків на роботах по ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС, прийнято до свого розгляду та призначено до судового розгляду. Відповідачем подано заперечення проти цивільного позову, мотивовані тим, що позивач є інвалідом 2 групи захворювання, повязаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, та відноситься до громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і має посвідчення 1-ої категорії серії А № 076701. Відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» йому передбачені виплати, в тому числі щорічна допомога на оздоровлення, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» № 76-VІІІ від 28.12.2014 року , статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, а саме встановлено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сімям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Позивач отримав щорічну допомогу на оздоровлення за 2016 рік у лютому 2016 року в розмірі 120 гривень відповідно до постанови КМУ від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». В 2016 році [PERSON] звертався до Славутицького міського суду Київської області з адміністративним позовом до УСЗН Славутицької міської ради Київської області про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя ( справа № 377/209/16-а). По адміністративній справі № 377/209/16-а суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в задоволенні позовних вимог [PERSON] та встановили правомірність дій управління соціального захисту населення Славутицької міської ради щодо виплати [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік в розмірі 120 гривень. Таким чином, допомога на оздоровлення за 2016 рік позивачу була виплачена відповідно до вимог чинного законодавства України. Крім того, чинним законодавством України не передбачено, що субєктом відповідальності за ядерну шкоду може бути управління соціального захисту населення. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, до канцелярії суду від представника позивача за довіреністю була подана заява, у якій представник просила проводити судовий розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Позивачем до суду надані письмові пояснення, в яких він просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що згідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсація по щорічній допомозі на оздоровлення за 2016 рік за шкоду, заподіяну здоровю, йому, як інваліду ІІ групи, виплачується у розмірі пяти мінімальних заробітних плат, а не відповідно до п.1 постанови КМУ № 562 від 12 липня 2005 року у розмірі 120 гривень, оскільки Конституційний Суд України не приймав рішення і не надавав повноважень ні Кабінету Міністрів України, ні судам ніякими актами, ніякими спеціальними правилами ні звужувати, ні зменшувати, ні скасовувати його законодавчо-визначені права згідно його статусу по компенсації по відшкодуванню шкоди, заподіяної здоровю по ЛНА на ЧАЕС, як інваліду ІІ групи у розмірі пяти мінімальних заробітних плат по щорічній допомозі на оздоровлення за шкоду, заподіяну здоровю на ЛНА на ЧАЕС. Гарантії його прав та свобод закріплені в рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, від відповідача до канцелярії суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. У звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами згідно правил ст. 197 ЦПК не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи, оглянувши матеріали адміністративної справи № 377/209/16-а, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, йому встановлена 2 група інвалідності з причини профзахворювання, повязаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ № 077667 від 14.01.1999 року. 24 лютого 1999 року МНС України [PERSON] видано посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 серія А № 076701. Як вбачається із змісту позовної заяви, [PERSON] була виплачена відповідачем щорічна допомога на оздоровлення в лютому 2016 року в розмірі 120 гривень. З довідки № 07/01-15/05 від 17.03.2016 року, виданої УСЗН Славутицької міської ради Київської області, вбачається, що відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року) щорічна допомога на оздоровлення за 2016 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат управлінням соціального захисту населення Славутицької міської ради [PERSON] не виплачена. 15 березня 2016 року до суду звернувся [PERSON] з адміністративним позовом з вимогами про відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, стягнути з відповідача на його користь 6770 гривень, що є відшкодуванням завданих йому збитків, із-за невідшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров'я на ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській атомній електростанції по щорічній допомозі на оздоровлення на 2016 рік за шкоду, заподіяну здоров'ю на ЛНА на ЧАЕС, згідно його статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи (справа № 377/209/16-а). Постановою Славутицького міського суду Київської області від 19 квітня 2016 року у зазначеній справі, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У вищевказаній справі суди встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік у розмірі 120 грн. та відсутність підстав для покладення на відповідача обовязку щодо відшкодування шкоди виплати компенсації за шкоду, заподіяну здоровю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, інваліду ІІ групи, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі пяти мінімальних заробітних плат, встановлених ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, названі обставини встановлені рішенням у адміністративній справі між тими ж сторонами, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі. Оцінюючи доводи позивача про наявність цивільно-правових підстав для відшкодування відповідачем завданої йому ушкодженням здоровя шкоди у виді невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 6770 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, [PERSON] Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші субєкти публічного права. Як зазначено у частині 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди (пункт 3 частини 2 цієї статті). Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини 2 цієї статті). За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1). За правилами частини 2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а такою витрати, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини 3 цієї статті збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1189 Цивільного кодексу України особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом. 13 грудня 2001 року Верховною Ради України було прийнято Закон України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» № 2893-III, яким врегульовано відносини щодо цивільної відповідальності за ядерну шкоду, заподіяну ядерним інцидентом, та фінансового забезпечення такої відповідальності. До відносин, не врегульованих цим Законом, застосовуються норми цивільного, ядерного, цивільно-процесуального та іншого законодавства України (стаття 2 Закону). Відповідно до статті 3 цього Закону відповідальність оператора за ядерну шкоду та підстави її виникнення визначаються відповідно до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Статтею 11 Закону України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» передбачено, що держава забезпечує фінансове покриття цивільної відповідальності за ядерну шкоду оператора ядерної установки Чорнобильської АЕС у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначено у ст. 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», ядерна шкода - втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення. Згідно зі\~ст. 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку»\~відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, УСЗН Славутицької міської ради Київської області не є субєктом відповідальності за ядерну шкоду. Стосовно Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, яку Україна ратифікувала Законом № 334/96-ВР від 12 липня 1996 року, суд зазначає, що цей міжнародний договір не містить інших правил, ніж, ті, що встановлені внутрішнім актами цивільного законодавства, які регулюють спірні відносини, тому підстав для застосування його положень немає. Відповідно до ч. 8\~ст. 73 Закону\~ України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за\~\~шкоду, спричинену\~\~Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом. Таким чином, спеціальним законом є\~Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 6 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам, постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»\~держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобовязується відшкодувати її за: 1)пошкодження здоровя або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2)втрату годувальника, якщо його смерть повязана з Чорнобильською катастрофою; 3)матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сімї у звязку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього\~Закону та інших актів законодавства України. На державу покладаються також зобовязання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи. \~\~\~\~ Виходячи з наведеного, всю відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених\~Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, призначення та виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, щорічної допомоги на оздоровлення. Згідно ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХП у редакції Закону\~№ 76-VIII від 28.12.2014, яка діяла на час виникнення спірних відносин, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сімям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлено, зокрема, такі розміри виплат: інвалідам I і II групи 120 гривень. Доводи позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підлягала застосуванню, а виплату щорічної допомоги на оздоровлення необхідно було здійснювати в розмірі пяти мінімальних заробітних плат згідно положень ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року), оскільки Конституційний Суд України в жодному рішенні не приймав рішення і не надавав повноважень ні Кабінету Міністрів України, ні суду звужувати та скасовувати законодавчо-визначені права згідно статусу по компенсації по відшкодуванню шкоди, заподіяної здоровю на ЛНА на ЧАЕС, як інваліду ІІ групи, не ґрунтуються на положеннях Закону. Так, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» № 76-VІІІ від 28.12.2014 року, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, а саме встановлено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сімям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких повязана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Вказана редакція статті була чинною на час виникнення спірних правовідносин і неконституційною не визнавалась. Цією статтею було передбачено виплату щорічної допомоги на оздоровлення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Таким чином, починаючи з 1 січня 2015 року розмір виплати щорічної допомоги на оздоровлення Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не встановлений. Чинним нормативно-правовим актом, який встановлює розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення на час здійснення позивачеві виплат, є постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Конституційний суд України у своєму рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп-2011 у справі № 1-42/2011 за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», згідно якого у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік, визнаючи їх такими, що відповідають Конституції України (конституційними), зазначив, зокрема, про наступне. У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98). Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, гарантоване статтею 48 Конституції України. На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна повязувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів. Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей. Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Основного Закону України) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обовязку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України. У рішеннях від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, від 24 березня 2005 року № 2-рп/2005, від 20 червня 2007 року № 5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року № 1-рп/2005 у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобовязана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян. Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Крім того, Конституційний суд у цьому рішенні зазначив, що за Основним Законом України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України та зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19); Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції (частина третя статті 113, пункт 10 статті 116, частина перша статті 117). Відповідно до Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92); Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). Невідємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обовязок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Одним з таких органів і є Кабінет Міністрів України, який згідно з пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення. Відповідно до положень Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний захист дітей війни» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України. У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів. Як було зазначено вище, у адміністративній справі № 377/209/16 між тими ж сторонами і про той же предмет суди встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за 2016 рік у розмірі 120 гривень та відсутність підстав для покладення на відповідача обовязку щодо відшкодування шкоди виплати компенсації за шкоду, заподіяну здоровю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІ групи у розмірі пяти мінімальних заробітних плат, встановлених базовою редакцією ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Враховуючи зазначене, відповідач при здійсненні своїх управлінських функцій у відносинах з позивачем діяв на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, і не порушив своїми діями цивільного права позивача на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя внаслідок Чорнобильської катастрофи. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed