Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

27 січня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі банк) звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 13883,30 грн. В обґрунтування вимог позивач вказав, що 15.03.2007 року між банком та відповідачем підписано заяву, згідно якої останній отримав кредит у розмірі 7600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язань за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 31.12.2013 року виникла заборгованість на загальну суму 18034,36 грн., яка складалась із: 4442,10 грн. - заборгованість за кредитом; 10482,86 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3064,98 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. Судовим наказом від 31 січня 2008 року стягнуто з відповідача суму заборгованості у розмірі 5288, 36 грн. Відтак, різниця яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 12746, 00 грн. (18034,36грн. -5288, 36), а також штрафи: 500 грн. (фіксована частина) та 637,30 грн. (процентна ставка). Посилаючись на наведене, банк просив задовольнити позов. Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2013 року задоволено позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк», банк) та стягнуто з [PERSON] в користь банку заборгованість за кредитним договором від 15 березня 2007 року у сумі 13 883,30грн., а також 243,60грн. судового збору. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 16 червня 2014 року виправлено у рішення суду допущену описку, а саме дату винесення рішення «18 грудня 2013 року» на « 05 березня 2014 року». Ухвалою суду від 15 травня 2019 року скасовано заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 березня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 18 червня 2019 року представник відповідача - адвокат Процько І.Я. подав відзив на позов. Вказав, що у 2008 році банк уже звертався до суду із заявою у порядку наказного провадження щодо стягнення достроково заборгованості за цим же кредитним договором. Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду від 31 січня 2008 року стягнуто з [PERSON] в користь банку заборгованість за кредитним договором та процентами у розмірі 5 288,36 грн. Вважає, що банк вже скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитом, а тому пред`явлення вимоги про стягнення тіла та процентів за користуваннями коштами є безпідставними. Також звертає увагу суду на те, що банком пропущено строк позовної давності, який сплив 31 січня 2011 року, а банк подав позов 24 січня 2014 року. Посилаючись на наведене, просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. У судове засідання представник банку не з`явився. Попередньо подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позов підтримують та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений належним чином. Представник відповідача - адвокат Процько І.Я. в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляду справи за його відсутності. У задоволені позову просив відмовити у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Представник позивача - адвокат Процько І.Я. був присутній у попередні судових засідання, проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Судом встановлено, що 15.03.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] укладено договір кредиту, шляхом написання заяви про відкриття рахунку та отримання платіжної картки. Відповідно до умов договору відповідачу були надані грошові кошти в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % річних. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Згідно умов договору, відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. При цьому, у заяві зазначено, що позичальник ознайомився та згоден із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. 03 червня 2014 року банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості станом на 31.12.2013 року у розмірі 18034,36 грн., за мінусом 5288,36 грн., які стягнуті судовим наказом суду. Із розрахунку заборгованості за договором кредиту встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язання згідно умов договору, внаслідок чого заборгованість за кредитом станом на 31.12.2013 рік складає 18 034,36 грн., з яких: 4442,10 грн. - заборгованість по кредиту, 10482,86 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 3064,98 грн. прострочена заборгованість по комісії за користування кредитом, 44,42 грн. - нарахована комісія. Крім того, відповідно до вимог п.8.6 умов та правил надання банківських послуг, банком нараховано штрафи у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 637,30 грн. (процентна складова). Як вбачається із розрахунку заборгованості у неї включено період з 03 квітня 2007 року по 31 грудня 2012 року. Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду від 31.01.2008 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь банку 5288,36 грн. заборгованості за цим же кредитним договором та нарахованими відсотками. Судовий наказ набрав чинності та по даний час не скасований. Відтак, банк вважає, що неповернута сума боргу станом на час подачі позову становить 13883,30 грн. (18034,36 - 5288,36 грн. + штрафи (900+637,31). З виписки по рахунку [PERSON] за період з 03.04.2007 по 30.06.2019 року встановлено, що останнє повернення кредитних коштів відповідачем за умовами договору мало місце 25 лютого 2008 року на суму 350 грн., а прострочена заборгованість за кредитом виникла ще 02 липня 2007 року. Починаючи з 25 лютого 2008 року відповідач припинив сплату коштів із погашення кредиту. Таким чином, із наданої банком, на запит суду, виписки по рахунку за період з 1999 року по 23 вересня 2019 року вбачається, що починаючи з 25 лютого 2008 року по даний час з боку відповідача будь-які операції по картковому рахунку не здійснювались, за винятком нарахуванням банком процентів за користування кредитним лімітом, штрафів, комісії тощо. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що у позові банку слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Згідно з вимогами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу вимог ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. Згідно з вимогами ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусового порядку через. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого борг або іншого обов`язку. Відповідно до вимог ч. ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). В силу вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Встановлено, що 15.03.2007 року між банком та [PERSON] укладено договір кредиту у вигляді заяви клієнта про отримання платіжної картки із встановленим на ній кредитним лімітом. [PERSON] отримав картку із встановленим кредитним лімітом 5000 грн., зі сплатою процентів 36% на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Судовим наказом від 31 січня 2008 року, за заявою банку, стягнуто з відповідача [PERSON] на користь банку 5288,36 грн. заборгованості за цим же кредитним договором та нарахованими відсотками. Згідно довідки Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зайнятості від 25 вересня 2019 року, справу за №2-н-219/2008, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, знищено. Судовий наказ набрав законної сили та по даний час не скасований, про що не заперечив банк у позовній заяві. Відповідач вказує, що банк вже скористався своїм правом на дострокове стягнення кредиту згідно судового наказу, відтак не вправі повторно стягувати його. Банк будь-яких доказів на спростування доводів відповідача суду не представив. Відтак, підстав для стягнення тіла кредиту суд не вбачає. Крім того, з часу винесення судового наказу та дострокового стягнення суми заборгованості, сплив трьохрічний строк позовної давності. Доказів переривання позовної давності банк суду не надав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, припис абз. 2 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути заснований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси банку забезпечено ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає наслідки прострочення виконання зобов`язання. Саме така правова позиція викладені у постанову Великої Палати Верховного суду у справі за № 444/9519/12 від 28.03.2019 року Таким чином, банк пред`явивши вимоги про дострокове стягнення заборгованості та отримавши судовий наказ від 31.03.2008 року змінив строк дії договору кредитування, після якого у банку було відсутнє право нараховувати відсотки за користування кредитом. Відтак, вимоги про стягнення процентів за користування кредитом також є безпідставними та необґрунтованими. Доказів протилежного судом не встановлено Крім того, з дати винесення судового наказу та здійснення відповідачем будь-якої операції по кредитній картці до дати подання позову пройшов трьохрічний строк позовної давності. Щодо стягнення штрафів і комісії слід зазначити наступне. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до вимог ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно з вимогами ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із вимогами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приват Банку від 15.03.2007 року підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді сплати неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання та комісії. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, просить стягнути заборгованість за тілом кредиту, по процентам за користування кредитом, по комісії за користуванням кредиту, а також штрафи. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, окрім наданого розрахунку заборгованості, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Встановлено, що Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, обов`язків щомісячний платіж, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету від 15.03.2007 р., а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» « 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір штрафів та комісій. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Суд не приймає до уваги Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, у зв`язку з чим вважає, що не підлягають до стягненню штрафи та комісія, оскільки вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 вересня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та розмір комісії. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв. Таким чином, підстав для стягнення штрафів та комісії суд не вбачає. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги банку до [PERSON] про стягнення заборгованості є безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судові засідання банк жодного разу не з`явився, відповідь на відзив та будь-яких доказів на спростування доводів відповідача суду не надав. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed