Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

26 січня 2016 року позивачка звернулась з позовом до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючи обставини. В 1999 році на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна, укладеного між нею, як покупцем, та продавцем [PERSON] на товарній біржі «Лідер» в м. Дніпропетровську, позивачка придбала квартиру № 45, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Леніна, будинок 16. Оскільки договір купівлі - продажу було позивачкою втрачено, отримати дублікат договору купівлі-продажу нерухомого майна неможливо, так як Дніпропетровську товарну біржу «Лідер» ліквідовано, рішенням державного реєстратора було відмовлено у державній реєстрації прав та обтяжень з причини втрати документів, а у звязку з цим позивачка позбавлена можливості реалізувати право на розпорядження своєю власністю, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на вказану квартиру. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову. Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені неодноразово належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд визнав можливим та доцільним розглядати справу по суті за відсутності представників третіх осіб по справі, проти чого учасники процесу не заперечували. Згідно приписів статті 169 ЦПК України неявка представників третіх осіб у судове засідання без поважних причин або неповідомлення ними про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з приписами ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 12 лютого 1999 року на підставі договору купівлі - продажу [PERSON] на товарній біржі «Лідер» придбала у гр. [PERSON] квартиру 45, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Леніна, будинок 16. Даний договір зареєстровано на товарній біржі «Лідер» за № 379, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 243п за реєстровим № 42, що підтверджується довідкою з КП «ДМБТІ» від 28 жовтня 2015 року №12944(а.с. 12). Договір між сторонами було укладено на підставі Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню, а згідно пункту 49 наказу Міністерства юстиції України від 14.06.94 N 18/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 р. за N152/361 Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (що діяв на момент правовідносин) передбачено право власності на жилий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено - договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі. З 18 березня 1999 року [PERSON] була офіційно зареєстрована за даною адресою, що підтверджується копією паспорту (а.с.7), та відомостями адресно-довідкового підрозділу від 16.02.2016р. (а.с.60). Наприкінці 2015 року правовстановлюючі документи на квартиру, позивачкою було втрачено, що підтверджується оголошенням про втрату, яке опубліковане в регіональній газеті «Авізо» № 44 від 17.11.2015р., оголошення №897, абз.4 (а.с.16). Отримати дублікат договору купівлі-продажу неможливо, оскільки Дніпропетровську товарну біржу «Лідер» ліквідовано, її архів зберігається частково, документи стосовно укладеного нею договору купівлі - продажу в архіві відсутні, що підтверджується довідкою від 17.03.2016р. №3/39-К-135.1 архівного управління Дніпропетровської міської ради (а.с.85). Водночас позивачка звернулась до КП «ДМБТІ» ДОР для отримання копії договору купівлі-продажу, на що отримала лист від 26.11.2015 №14435 (а.с.11) та копію договору купівлі-продажу від 12.02.1999р. № 379 (а.с.10). 18 листопада 2015 року на імя позивачки було виготовлено технічний паспорт на вказану квартиру (а.с.13). Для недопущення можливості заволодіти нерухомим майном сторонніми особами, та забезпечення належного оформлення правовстановлюючих документів, позивачка 01 грудня 2015 року звернулась до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області для проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням №27331460 від 21 грудня 2015 року (а.с.17-18) державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області позивачці відмовлено у державній реєстрації, з підстав визначених в п. 48 Порядку державної реєстрації прав нерухомого майна та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. №868 (що діяв на момент правовідносин). З 01 січня 2016 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою змінено порядок держаної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 53 цієї постанови для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у звязку з виконанням умов правочину, з якими закон та / або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Згідно до пункту 54 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 для державної реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна у разі, коли в документах, що подаються для такої реєстрації, відсутні відомості про технічні характеристики відповідного обєкта, також подається технічний паспорт на такий обєкт. За бажанням заявника у разі зміни технічних характеристик обєкта нерухомого майна для державної реєстрації права власності на такий обєкт може бути подано технічний паспорт, що містить актуальні відомості про технічні характеристики обєкта, незалежно від наявності таких відомостей в документах, що подаються для відповідної реєстрації. У випадках, передбачених абзацами першим та другим цього пункту, державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вносить відомості про обєкт нерухомого майна відповідно до технічного паспорта на такий обєкт. Згідно до ст. ст. 21, 64 Конституції України, права громадянина є непорушними та такими, що не можуть бути відчужені, вони також не можуть бути обмежені, крім випадків, прямо передбачених законом. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, згідно приписів ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень» обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема право власності на нерухоме майно. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача проти позову. Представник відповідача, який згідно довіреності не має права визнавати позов, невірно вважає, що в даному випадку позивачка неналежним способом захищає свої права, а саме вона повинна звертатись до суду з заявою про встановлення факту володіння. Ст.392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що позивачка позбавлена можливості реалізувати право на розпорядження своєю власністю, а діючим законодавством передбачено визнання права власності за рішенням суду, в звязку з втратою документів, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved