Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

27.10.2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та Білгород-Дністровського РВ ГУДМС України в Одеській області (далі по тексту - відповідач-2) про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації обліку та виселення (а.с.2-4). Так, позивач просив суд: - виселити [PERSON] з житлового приміщення 39/100 частин житлового будинку [ADDRESS]; - зобов'язати Б-Дністровський РВ ГУДМС зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] на праві власності належить 39/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. За цією адресою також зареєстрована та проживає [PERSON] (колишня невістка [PERSON].), але власником вказаного будинку не являється. За твердженням [PERSON], між нею та [PERSON] склалися вкрай складні стосунки, результатом яких є постійні сварки та суперечки і як наслідок не можливість проживання в одному приміщенні. Крім того, [PERSON] посилається на те, що [PERSON] пошкоджує належне позивачу майно та будинок, не обробляє присадибну ділянку, не сплачує комунальні послуги, веде аморальний спосіб життя, що документально підтверджується. 18.02.2015 року [PERSON] було подано до суду доповнену та уточнену позовну заяву (а.с.76-81), відповідно до якої вона просить суд: - визнати [PERSON], такою, що втратила право користування 39/100 частинами житлового будинку [ADDRESS], які належать [PERSON] на праві власності. та усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації обліку та виселення; - виселити [PERSON] з 39/100 частин житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; - зобов'язати Б-Дністровський РВ ГУДМС зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач - [PERSON], та її представник - [PERSON], в судових засіданнях заявлені (доповнені та уточнені) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач-1 - [PERSON], в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог [PERSON] та просила у їх задоволенні відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що вона більше 20 років проживає у спірному будинку, зробила у ньому ремонт за свої власні кошти, веде належний спосіб життя та сплачує усі рахунки за комунальні послуги, її колишній чоловік [PERSON] та його мати [PERSON] (позивач у справі), у свою чергу, заважають її жити та створюють всілякі перешкоди для проживання і існування. Представник відповідача-2 - Б-Дністровського РВ ГУ ДМС України, в судові засідання не з'явився, але від начальника відділу надійшли до суду листи, згідно з якими останній просив розглянути справу без представника Б-Дністровського РВ ГУ ДМС України та зазначив, що зауважень та заперечень не має (а.с.39, 56, 7, 116). Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, власником 39/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,09 га за вказаною адресою є [PERSON], що підтверджується: - виданим 18.08.1994 року виконкомом Мологівської сільської ради народних депутатів свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок (реєстровий номер 87) (а.с.12); - договором № 2-3145 від 17.11.1994 року про розподіл долей у будинку (а.с.9, 101); - державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 961296 виданим 05.05.2008 року Мологівською сільською радою (а.с.11); - складеним 16.12.2008 року КП «Б-Дністровське БТІ» технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 153, реєстровий № 1-87) (а.с.5-8); - складеним у 2015 році КП «Б-Дністровське БТІ» технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 153) (а.с.96-100). Відповідно до виданої ВК Мологівської СР 26.05.2014 року довідки № 422 (а.с.14), за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: - [PERSON], 1948 року народження, з 1983 року; - син - [PERSON], 1973 року народження, з 16.09.1998 року; - невістка - [PERSON], 1973 року народження, з 06.12.1993 року; - онук - [PERSON], 1992 року народження, з 05.02.2009 року. За твердженням [PERSON], вона фактично позбавлена можливості користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю (39/100 частинами житлового будинку [ADDRESS] та земельною ділянкою площею 0,09 га за вказаною адресою), оскільки за цією адресою зареєстрована та проживає її колишня невістка [PERSON], яка постійно створює конфліктні ситуації, пошкоджує будинок та наявне у ньому майно, не обробляє присадибну ділянку, не сплачує комунальні послуги, веде аморальний спосіб життя, що стає постійною підставою для зверненням до правоохоронних та інших органів. Зазначені обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Б-Дністровського РВ ГУ ДМС України про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації обліку та виселення. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, власником 39/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та є [PERSON] та за цією ж адресою зареєстрована та проживає [PERSON] Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно із статтею 157 Житлового кодексу України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 статті 116 Житлового кодексу України встановлено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Зі змісту ст.116 Житлового кодексу України вбачається, що виселення осіб без надання іншого жилого приміщення - санкція за скоєне правопорушення, підставами чого є: - систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; - використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; - систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження. Так, відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, в процесі тлумачення терміну «систематичність» як підстави для виселення Верховний Суд України звертає увагу на те, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно із характеристикою № 401 від 12.11.2014 року, виданою Мологівською сільською радою на [PERSON], остання характеризується «посередньо», ніде не працює, спиртними напоями зловживає періодично, у зв'язку з чим до сільської ради надходили скарги від родичів та сусідів (а.с.50). Із поданої [PERSON] (син [PERSON], онук [PERSON].) до суду заяви, завіреної головою Мологівської сільської ради, вбачається наступне. Даною заявою [PERSON] підтверджує, що [PERSON] зловживає спиртними напоями, не обробляє земельну ділянку, не сплачує комунальні послуги, створює невиносимі умови для спільного проживання, часто приводить в дім людей, з якими зловживає спиртними напоями, погрожує [PERSON] фізичною розправою (а.с.49). Матеріалами справи встановлено, що у зв'язку із протиправною поведінкою [PERSON] по відношенню до [PERSON] остання неодноразово зверталася до правоохоронних органів, які проводили відповідні перевірки та офіційно попереджували [PERSON] про недопустимість протиправних дій по відношенню до [PERSON] про що свідчать: - відповідь Б-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 09.10.2014 року за № 51/26835 (а.с.19); - затверджений 29.05.2014 року начальником Б-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області висновок (а.с.27); - відповідь Б-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 14.01.2015 року за № 51/32411 (а.с.58); - відповідь Б-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 29.01.2015 року за № 51/1695 (а.с.85); - відповідь Б-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області від 10.02.2015 року за № 51/2983 (а.с.86). Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.01.2015 року по справі № 495/514/15-п [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 ч.1 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. за те, що 18.01.2015 року приблизно о 16:50 год. [PERSON] знаходячись в [ADDRESS] (тобто за місцем своєї реєстрації та проживання), образила людську гідність та виражалась нецензурною лайкою на адресу [PERSON] (а.с.121). Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2015 року по справі № 495/943/15-п визнано [PERSON] винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. Притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. за те, що 01.02.2015 року о 12:30 год. [PERSON] знаходячись за місцем свого проживання в [ADDRESS], висловлювалась нецензурною лайкою на адресу [PERSON], чим принижувала людську гідність (а.с.122). Зі змісту зазначених вище постанов також вбачається, що [PERSON] свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень визнала повністю, постанови в апеляційному порядку не оскаржила та вони є такими, що набрали законної сили. 30.01.2015 року [PERSON] звернулася до ПМП «ЕКС» із заявою про проведення будівельно-технічного дослідження із поставлення питання: які ремонтно-будівельні роботи були проведені в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], що призвели до погіршення внутрішнього стану приміщень житлового будинку. Згідно із складеним 04.02.2015 року ПМП «ЕКС» висновком № 05/01 експертного будівельно-технічного дослідження 39/100 часток житлового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], в результаті експертного дослідження встановлено, що піднятий рівень землі під зовнішню стіну приміщення 1-3 житлового будинку на 0,50 м. вище ніж планувальна відмітка землі, влаштоване цементне вимощення, яке виконано з порушенням технології і знаходиться в незадовільному стані та демонтаж опалення від місцевого котлу в житловому будинку, привело до погіршення внутрішнього стану приміщень житлового будинку, а саме: до утворення вогкості і грибкових утворень в нижній частині стіни в приміщенні 1-3 житлового будинку та неприємного запаху цвілі (а.с.87-95). [PERSON] та [PERSON] були заявлені до суду клопотання про виклик в судове засідання для дачі пояснень свідків. В судовому засідання 15.01.2015 року, приведений до присяги та повідомлений про кримінальну відповідальність за неправдиві показання, свідок [PERSON] пояснив, що є сином позивача ([PERSON].) та колишнім чоловіком відповідача-1 ([PERSON]Л.). Згідно його пояснень, [PERSON] перешкоджає [PERSON] в проживанні у власному будинку по [ADDRESS], постійно створює конфліктні ситуації з ним та його матір'ю [PERSON] В судовому засідання 18.02.2015 року, приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що знають про те, що будинок по [ADDRESS] належить [PERSON], яка там не проживає з невідомих причин, а в цьому будинку багато років зареєстрована та проживає [PERSON] Про суперечки між [PERSON] та [PERSON] вони нічого не знають, але чули про напружені стосунки між [PERSON] та її колишнім чоловіком [PERSON] Свідок [PERSON], у свою чергу, зазначив, що йому належить інші 61/100 частини будинку по [ADDRESS], з яких одну кімнату він продав [PERSON], яка в судовому засіданні проти цього факту не заперечувала. Даний факт також підтверджується листом КП «Б-Дністровське БТІ» № 242 від 26.02.2015 року, згідно із яким 27.02.2009 року співвласнику житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] було надано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно на відчуження 10/100 часток житлового будинку у складі: з житлового будинку літ. «А» 2-1 - житлова кімната, житловою площею 17,7 кв.м. (а.с.118). Наведені вище обставини свідчать про те, що [PERSON], яка зареєстрована та проживає у житловому будинку по [ADDRESS], який належить [PERSON], систематично руйнує та псує жиле приміщення і майно, що в ньому знаходиться, а також систематично порушує правила співжиття з [PERSON], що робить неможливим їх проживання в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. В свою чергу, у [PERSON] є житло, яке вона купила у [PERSON] Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення у повній мірі відповідають ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 316-319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 156, 157 Житлового кодексу України, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, у зв'язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Між тим, суд вважає, що вимоги [PERSON] про зобов'язання Б-Дністровського РВ ГУДМС України в Одеській області зняти [PERSON] з обліку реєстрації місця проживання задоволенню не підлягають, оскільки дані вимоги заявлені позивачем передчасно, до звернення до відповідного органу. При цьому, рішення суду щодо визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вже є підставою для зняття її з реєстрації. Згідно із ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з [PERSON] на користь [PERSON] також підлягають стягненню судові витрати за розгляд позовної заяви.

Outcome: partial