Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

27 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартиру [ADDRESS] (загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 22,6 кв.м.), спільною сумісною власністю подружжя, а також усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача, в дану квартиру. В обґрунтування позову зазначено, що з 26 січня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На даний час шлюб розірвано. В період перебування у шлюбі сторонами була куплена 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу від 18.04.2017 складений на ім`я відповідача, однак кошти на придбання спірної квартири сплачені позивачем та відповідачем. Вважаючи дану квартиру спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати за ним право власності на 1/2 її частки, а також усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Орєхов М.В. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Додали, що спірна квартира була куплена в період шлюбу. На даний час [PERSON] не може користуватися спірною квартирою, оскільки відповідач змінила замки. Просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] не заперечувала, щодо поділу квартири, оскільки вона була куплена в період шлюбу. Щодо зміну замків, пояснила, що позивач не гідно себе поводив, вона була змушена звернутися до суду для винесення обмежувального припису. Замки були змінені в жовтні 2020 року. Не заперечує проти вселення позивач до спірного помешкання. На підставі рішення Першотравневого райнного суду Донецької області від 01.02.2021 шлюб розірвано. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2020 року за вказаним позовом було відкрито спрощене провадження у справі, з викликом сторін. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Матеріалами справи встановлено, що 26 січня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Першотравневого районого управління юстиції у Донецькій області. Актовий запис 5. Після укладення шлюбу прізвище дружині змінено на « [PERSON] ». Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 85253484 від 18.04.2017 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. від 18.04.2017 року за реєстровим № 434. Отже, зважаючи на ту обставину, що право власності [PERSON] на спірну нерухомість виникло у період зареєстрованого із [PERSON] шлюбу, дане майно в сенсі положень ст. 60 СК України є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На підставі ч. 1 ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Наявність шлюбного договору між сторонами, як і домовленості щодо володіння, користування і розпорядження спільно набутим майном, судовим розглядом не встановлена. Суд зазначає, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підсумовуючи наведене, суд, виходячи з презумпції права спільної сумісної власності подружжя та засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, вважає можливим визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частку спірної квартири, а також усунути перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] , задовольнивши тим самим по суті пред`явлений позов. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 1681,60 гривня. На підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved