Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

26 серпня 2020 року [PERSON] звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, територіальної громади в особі Криворізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькам [PERSON] та матері [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності, посвідченого 15.05.1959 року Першою Криворізькою державною Нотаріальною конторою, зареєстрованим у реєстрі за №1-382, та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно СЕЕ №147139 від 03.03.2012 належав житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , зокрема, А-1 житловий будинок, загальною площею 77,6 кв.м., житловою полощею 50,5 кв.м., Б літня кухня, 1 огорожа, 2 ворота/хвітка, І водоколонка. Примітка: Актом готовності, затверджений рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради від 01.12.1978р., прийнято житловий будинок А-1 загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м., сарай Б. Змінено призначення сараю Б на літню кухню Б. Самочинно збудовано: тамбур а1 площею 5,6 кв.м. (не входить до вартості та площі житлового будинку А-1. за рахунок самочинно збудованого тамбуру змінилась загальна площа по будинку з 77,6 кв.м. на 83,2 кв.м.), самочинно змінено призначення приміщень за рахунок чого змінилась житлова площа по будинку з 50,5 кв.м. на 59,0 кв.м, вбиральня Д, сарай Е; та земельна ділянка, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . 22 вересня 1979 року між [PERSON] та позивачем був зареєстрований шлюб, внаслідок чого прізвище позивача змінилось на теперішнє - « [PERSON] ». Батьки позивача за життя склали заповіти на все належне їм майно на користь позивача. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 01.02.2010. Відкрилась спадщина на 1/2 частку спадкового майна, набутого подружжям за час шлюбу. Інших спадкоємців, крім позивача та матері позивача [PERSON] на час смерті батька не було. Таким чином мати позивача, фактично прийняла, оскільки проживала спільно з померлим на день його смерті, обов`язкову частку спадщини згідно зі ст. 1241 Цивільного Кодексу України, що складає 1/8 частину спадкового майна, а позивач, як донька померлого, фактично прийняла 3/8 частки спадкового майна. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 01.02.2010. Позивач, як донька померлої, прийняла фактично, за заповітом, бо проживала спільно з померлою на день її смерті 5/8 частки спадкового майна. Постановою нотаріуса від 22.01.2018 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/8 частки житлового будинку з господарчими побудовами та земельної ділянки, після смерті батька [PERSON] , у зв`язку з тим, що неможливо встановити склад (обсяг) спадкового майна. Разом з цим, постановою нотаріуса від 22.01.2018 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/8 часток житлового будинку з господарчими побудовами та земельної ділянки, після смерті матері [PERSON] , у зв`язку з тим, що неможливо встановити склад (обсяг) спадкового майна. З огляду на зазначене, позивач вважає, що має право успадкувати, отримати свідоцтво про право на спадщину та оформити нерухоме майно, що належало за життя її батькам, однак, зважаючи на вищенаведене та відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. Ухвалою суду від 26 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні, залучено до участі у справі, у якості відповідача виконком Центрально-Міської районної у місті ради. На підставі ухвали суду від 28 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті, вирішено питання про витребування доказів. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заява про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та наполягає на його задоволенні. Представник виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності, посвідченого 15.05.1959 року Першою Криворізькою державною Нотаріальною конторою, зареєстрованому у реєстрі за №1-382, та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно СЕЕ №147139 від 03.03.2012 [PERSON] належав житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , зокрема, А-1 житловий будинок, загальною площею 77,6 кв.м., житловою полощею 50,5 кв.м., Б літня кухня, 1 огорожа, 2 ворота/хвітка, І водоколонка. Примітка: Актом готовності, затверджений рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради від 01.12.1978р., прийнято житловий будинок А-1 загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м., сарай Б. Змінено призначення сараю Б на літню кухню Б. Самочинно збудовано: тамбур а1 площею 5,6 кв.м. (не входить до вартості та площі житлового будинку А-1. за рахунок самочинно збудованого тамбуру змінилась загальна площа по будинку з 77,6 кв.м. на 83,2 кв.м.), самочинно змінено призначення приміщень за рахунок чого змінилась житлова площа по будинку з 50,5 кв.м. на 59,0 кв.м, вбиральня Д, сарай Е. На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДП №9038933 від 12.10.2004 [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0732 га, за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. 05 лютого 1949 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , після реєстрації одруження присвоєно прізвища чоловікові [PERSON] , дружині [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] від 05.02.1949. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.01.1952, свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22.09.1979 вбачається, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.02.2010. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.05.2010. Відповідно до довідки №9245 виданої 04.10.2017 відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті, на час смерті [PERSON] , він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним за вказаною адресою були зареєстровані його дружина [PERSON] і донька [PERSON] . Згідно з довідкою №9244 виданої 04.10.2017 відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, на час смерті [PERSON] , вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею за вказаною адресою була зареєстрована її донька [PERSON] . Зі спадкових справ заведених у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області вбачається, що після смерті [PERSON] та [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулася їх донька, позивач по справі - [PERSON] . Більше із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Також встановлено, що за життя батьки позивача [PERSON] та [PERSON] заповіли усе належне їм майно своїй доньці - позивачу [PERSON] , про що свідчать заповіти №8/2018 та №59/2010 від 17.02.2009. Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.01.2018, позивачу відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку за вказаною адресою, у зв`язку з тим, що неможливо встановити склад (обсяг) спадкового майна. Аналізуючи норми права, на які посилалася позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Статтею 22 Кодексу про шлюб і сім`ю України, що діяв на момент виникнення правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.ст. 1222-1223, 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає при умовах завершення його будівництва, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього. До завершення законного будівництва особа вважається власником матеріалів, які були використані в процесі створення цієї нерухомості. Зважаючи на п. 6 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування». У своїй Постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №520/17520/14-ц Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. У листі ВССУ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено: «Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради». Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: - право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; - право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); - право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; - право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Із цього приводу Верховний Суд у вказаній постанові зазначив: якщо будівництво велося згідно із законом, то в разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Таким чином, право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності,

Outcome: partial