Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

28 лютого 2019 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача, зазначаючи, що 26 січня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 15 000 гривень та зобов`язується повернути позивачу таку ж суму грошових коштів. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року, ухваленого по справі № 202/9178/15-ц, було стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 26.01.2012 року в розмірі 15 000 гривень, три проценти річних у розмірі 1290,82 гривень та інфляційне збільшення у розмірі 11730 гривень, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 гривень. Судове рішення набрало чинності 04.05.2016 року. Разом з тим, з моменту ухвалення рішення його виконання у добровільному та примусовому порядку не здійснено. З огляду на викладене, просив стягнути з відповідача [PERSON] на його позивача [PERSON] , 3% річних від суми боргу з 04 травня 2016 року до 15 лютого 2019 року у розмірі 1255 гривень 07 копійок, проценти індексу інфляцій у розмірі 5235 гривень та судовий збір у розмірі 768,40 гривень. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про стягнення суми. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 11 березня 2018 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху. 11 квітня 2019 року [PERSON] усунув недоліки зазначені в ухвалі судді від 11 березня 2019 року, про що подав через канцелярію суду відповідну заяву. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 15 квітня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено засідання у справі на 06 травня 2019 року. Позивач у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 26 січня 2012 року в розмірі 15000 грн., три проценти річних у розмірі 1290,82 грн. та інфляційне збільшення 11730 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 487,20 грн., а всього 28508 грн. 02 коп. Рішення набрало чинності та виконавчий лист, виданий на підставі даного рішення перебував на примусовому виконанні в Індустріальному відділі Державної виконавчої служби м. Дніпро Головного територіального управління юстиції Дніпропетровської області. Постановою державного виконавця Михайленко Ю.В. серії ВП « 51109269 від 06.03.2017 року виконавчий лист №2/0202/573/2016 від 15.06.2016 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 28508,02 гривень повернуто стягувачу. Грошове зобов`язання у розмірі 28 508,02 грн. відповідачем на користь позивача не сплачено. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обов`язковість судового рішення є одним з основних принципів цивільного судочинства. Дана норма закріплена п.7 ч.3 ст. 2 ЦПК України. Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так,у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зазначене, оскільки рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму в розмірі 28508,02 грн. і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, яке [PERSON] належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, та розрахунок яких здійснено позивачем в позовній заяві. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням позовних вимог судовий збір покладається на відповідача. На підставі ст.ст. 11, 509, 526, 610, 625 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 13, 81, 82, 141, 265, 280-282, 430 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved