Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

28 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок він набув на підставі договору купівлі-продажу від 13 березня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б. У цьому житлі зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] як членів сім`ї попереднього власника будинку. Фактично відповідачі впродовж багатьох років поспіль не проживали на місцем реєстрації та не брали участі в утриманні цього майна. Відповідач [PERSON] є сином попереднього власника майна, з 2017 року він постійно проживає та працює в США. Відповідач [PERSON] є дочкою попереднього власника житлового будинку, з 2015 року вона проживає у Варшаві, Республіка Польща. Позивач вказує, що подальше збереження реєстрації місця проживання відповідачів у його житлі порушуватиме його права власника, зумовлює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, в тому числі, впливає на вартість комунальних послуг, які розраховуються в залежності до кількості зареєстрованих осіб у житлі. З огляду на наведене позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 08 травня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду від нього надійшла заява про визнання позову та розгляд справи без його участі, де він зазначає, що не заперечує щодо задоволення позову, адже тривалий час він проживає за кордоном і не користується спірним житлом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. В заяві зазначила, що вона проживає за кордоном, за місцем реєстрації вона не проживає і не користується цим житлом, а тому не заперечує щодо задоволення позову. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд встановив, що визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б., та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.4-7, 8). Згідно з відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області відповідачі [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30, 31). З копії будинкової книги [NUMBER] для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 2003 року, а відповідач [PERSON] - з 2009 року (а.с.25-28). Суд встановив, що відповідачі не є членами сім`ї власника житла і, згідно ст.64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ним договору найму житла також відсутні. Відповідачі були зареєстровані у помешканні позивача за згодою попереднього власника будинку, адже позивач набув у власність вказане житло з 13 березня 2020 року. За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved