Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

28 жовтня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги зазначила, що її батьком [PERSON] було побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який був введений в експлуатацію 09.03.1977 року. Після смерті [PERSON] [INFO] спадщину фактично прийняла її матір [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті матері нею була подана заява нотаріусу про прийняття спадщини, але у зв'язку з тим, що за життя [PERSON] у встановленому законом порядку не зареєструвала право власності на вищевказаний будинок, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. Позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, просили суд про розгляд справи за їх відсутності, відповідач позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач у справі - [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.06.1971 року (а.с. 6) та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12.02.2013 року, що підтверджує зміну позивачем прізвища (а.с. 7). За життя [PERSON] була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку, площею 1356 кв.м., що підтверджується актом від 25.08.1963 року (а.с. 16). На підставі вказаного акту та дозволу на проведення будівельних робіт, виданого Андріївською селищною радою Балаклійського району Харківської області (а.с. 17), [PERSON] був побудований житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який 09.03.1977 року було введено в експлуатацію (а.с. 18). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Андріївською селищною радою Балаклійського району Харківської області 01.06.1998 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 8). Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном (п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР в ред. 1963 року). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Андріївською селищною радою Балаклійського району Харківської області 02.02.2010 року, [PERSON] померла [INFO]. Як вбачається зі спадкової справи № 431/2014 р., заведеної після смерті [PERSON], з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлені строки звернулась [PERSON] Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.11.2014 року, винесеної державним нотаріусом Балаклійської державної нотаріальної контори Харківської області Голуб В.М., [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] у зв'язку з тим, що право власності на це майно не зареєстровано. Оскільки вищезазначений житловий будинок був введений в експлуатацію в 1977 році, [PERSON] прийняла його у спадщину у 1998 році, то на момент виникнення цих правовідносин діяв Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року. В свою чергу державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та визнання за позивачем права власності на вищезазначене майно в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved