Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

27 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить вселити її до житлового будинку за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що її колишній чоловік [PERSON] помер, а його спадкоємець - син [PERSON] перешкоджає її проживанню у даному будинку, змінив замки, не надає доступу до майна. У відзиві на даний позов [PERSON] зазначав, що [PERSON] не є членом його сім'ї, а тому не має прав, визначених житловим кодексом на проживання у даному будинку та похідним даного права саме від прав власника даного майна. Окрім того, вказував, що [PERSON] не проживає у даному будинку з 2013 року, має інше власне житло. Відповідач [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому житловим будинком, який прийняв у спадщину після смерті батька [PERSON] як єдиний його спадкоємець. Вказує, що [PERSON] не є і не була членом його сім'ї, право на користування цим майном він їй не надавав. Її колишній чоловік [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] заперечував її проживання у даному будинку, та остання була вселена за рішенням суду, однак з 2013 року у даному будинку так і не проживає, має власне житлове майно. Крім того вказує, що її право на користування даним майном було похідним як колишнього власника даного майна, а у зв'язку зі зміною власника, дане право у неї було втрачено. Вказує на те, що [PERSON] намагається вселитись до належного йому будинку, тим самим перешкоджаючи у здійсненні його прав як власника даного майна та просить про захист його прав в судовому порядку у вказаний спосіб. [PERSON] у своєму відзиві на зустрічний позов вказувала на неналежність зустрічного позивача [PERSON], посилаючись на відсутність доказів належності йому вказаного житлового будинку. Також вказує на невідповідність посилань [PERSON] щодо її не проживання у вказаному будинку, адже саме його вона зазначає як місце її проживання та отримує за цією адресою поштову кореспонденцію. Вказує про право особи мати декілька місць проживання. Представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки про вселення до спірного житлового будинку підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Вказував, що [PERSON] зареєстрована як фізична особа підприємець та надає соціальні послуги в м.Одеса де і проживає з 2016 року, а тому не користувалась спірним житловим будинком. Натомість в ньому зберігаються її особисті речі, її право на проживання у цьому будинку визнане судом. Щодо зустрічного позову, то проти його задоволення заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] була вселена до вказаного будинку за рішенням суду та має право проживання у ньому, і не може бути позбавлена житла, та право на це гарантовано Конституцією України, Житловим та Цивільним кодексом України. Представник [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, посилаючись на її право проживання у цьому будинку як похідного від прав колишнього власника даного майна [PERSON], як її колишнього члена сім'ї. Оскільки [PERSON] помер, та вказаний будинок успадкував його син [PERSON], який не був та не є членом сім'ї [PERSON], то останній вправі використовувати та розпоряджатися власним майно на свій розсуд і не продовжувати тих прав, які були надані [PERSON] колишнім власником. З цих же підстав ним подано зустрічний позов. Посилаючись на те, що [PERSON], намагається вселитися до належного йому будинку, тобто зайняти його для власного проживання, тим самим порушує його права як власника даного майна. Свідок [PERSON] - мати [PERSON] позивача за зустрічним позовом, в судовому засіданні пояснила, що з 2013 року вона помирилася із чоловіком [PERSON] та проживала разом із ним до його смерті [INFO] року. В цьому будинку проживає до цього часу. В будинку [ADDRESS] на той час як вони помирилися був безлад та будинок був у непридатному для проживання стані. Власними силами навели порядок, здійснили ремонт. В 2016 році колишня дружина [PERSON] - [PERSON] позивач за первісним позовом була вселена у даний житловий будинок за рішенням суду. Їй було надано ключі від будинку, але в ньому вона не проживала, проте в будинку є окрема закрита кімната, в якій [PERSON] тривалий час зберігає якісь речі. Під час поховання [PERSON] було зламано замок вхідних дверей будинку, що стало підставою для його заміни. Після чого ключі [PERSON] не видавалися, так як її не було. Через деякий час вона з'явилася із працівниками поліції з приводу неможливості проживання у даному будинку. Будь-яких перешкод у проживанні [PERSON] ніхто не створював. В останнє в будинку вона з'явилася восени 2017 року, але в ньому не проживала. Все це мало місце ще за життя попереднього власника даного будинку - [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з [PERSON] та в 2013 році допомагала їй робити ремонт у будинку [ADDRESS] так як є маляром-штукатуром. [PERSON] в цьому будинку на той час не проживала. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстровано шлюбі із [PERSON], який мав у власності житловий будинок [ADDRESS], та який придбав у 2002 році ще до шлюбу із [PERSON] З волі [PERSON] його, на той час, дружина [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку, тобто власником надано право на користування належним йому майном члену його сім'ї [PERSON] Після розірвання шлюбу між колишнім подружжям мав місце спір з права [PERSON] на проживання у вказаному будинку, який вирішено в судовому порядку та визнано право [PERSON] на проживання у вище вказаному будинку як колишнього члена сім'ї власника, що було порушене [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер. [PERSON] - позивач за зустрічним позовом, успадкував вказаний житловий будинок та є його власником. 19 листопада 2018 року на його ім'я видане свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно. [PERSON] посилається на перешкоди з проживання у вказаному будинку, що чиняться їй [PERSON] [PERSON] вказує на намагання [PERSON] вселитися до його будинку, тим самим перешкоджаючи його правам як власника з особистого використання даним майном. Вказані посилання сторін свідчать про те, що на даний час [PERSON] у даному будинку не проживає та доступу до нього не має. Заявлені позови є взаємовиключними, вирішуючи які, суд, відповідно до п.4 ч.1 ст.264 ЦПК України, вважає необхідним застосування наступних норм матеріального права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За частиною другою ст. 406 ЦК України, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що [PERSON] є власником спірного житлового будинку, який успадкував після смерті батька [PERSON] (а.с.57-59), та у якому проживає разом зі своєю матір'ю, в подальшому має намір розпорядитись даним майном. [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з дозволу попереднього власника даного майна [PERSON] як член його сім'ї, зокрема як дружина власника. 03 липня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано Між подружжям виник спір з права [PERSON] на проживання у вказаному будинку. 17 березня 2016 році позов [PERSON] про вселена до вказаного будинку задоволено. При цьому, суд керувався нормами ст. 156 ЖК України, ст.405 ЦК України, тобто вирішив питання про право проживання [PERSON] у даному будинку як колишнього члена сім'ї власника даного майна (а.с. 10-12). З пояснень сторін та свідка [PERSON] дане рішення було реалізовано, [PERSON] надано ключі від будинку, однак в ньому вона не проживала, а лише зберігає в одній із замкнених кімнат якісь речі. З пояснень представника [PERSON] слідує, що остання працює у м.Одеса та у зв'язку з вказаним також проживає в даному місті. Згідно повідомлення Вітовського ВП від 12.07.2018 року, зафіксовано неможливість [PERSON] потрапити до будинку за місцем її реєстрації (а.с. 8-9). Із даних документів та самого звернення [PERSON] із даним позовом до суду, слідує про її намір вселення до спірного майна, тобто наявність спірних відносин з її прав на користування вище вказаним будинком. Разом з тим, із новим власником [PERSON] родичем за походженням не є, ніколи не проживала, спільного побуту не вела, тобто не є і ніколи не була членом його сім'ї також в розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням роз'яснень постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, то Верховний суд зазначив, що у разі коли особи не були і не є членами сім'ї власника житлового будинку, то з питань права на користування даним будинком цих осіб (що не є членами сім'ї власника), не підлягають застосуванню норми 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, які трактують право на проживання разом із власником членів його сім'ї, чи колишніх членів його сім'ї. Відповідно до цієї ж постанови, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. За наведеного вище, посилання [PERSON] та її представника на право [PERSON] з користування даним житлом як колишнього члена його власника не заслуговують на увагу. Посилання представника [PERSON] щодо її права на користування даним житлом відповідно до рішення суду не заслуговують на увагу, адже сторони та обставини спірних правовідносин у справі, що розглянута в 2016 році та даній справі є різними, і застосуванню підлягають різні правові норми. Більш того, як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та даних Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, [PERSON] є власником цілого житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 22-23), за такого посилання про відсутність у [PERSON] іншого для проживання житла, спростовуються вказаними доказами, а також і посилання [PERSON] та її представника про порушення прав [PERSON] на житло, як вони посилаються, в розумінні норм ст.9 ЖК та ст.47 Конституції України. В той же час, положення ст.9 ЖК та ст.47 Конституції України не регулюють відносин з забезпечення житлом між фізичними особами, а стосуються гарантій особи на забезпечення житлових прав державою. [PERSON] - новий власник вище вказаного житлового будинку, проживає в ньому разом з матір'ю, має намір з розпорядження даним майном. Вказує, що намагання [PERSON] вселитися до його будинку є незаконним та порушує його право як власника даного майна та що має істотне значення. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За наведених обставин, зокрема встановивши, що [PERSON] не є та ніколи не була членом сім'ї [PERSON], з власником спірного житлового будинку не проживала, спільним побутом не була пов'язана, має у власності інше житло, з урахуванням роз'яснень, що містяться в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, суд дійшов висновку про те, що право [PERSON] на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, що також . На підставі ст.141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі, зокрема судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. (а.с. 36). З урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON], у задоволенні позовних вимог [PERSON], що є взаємовиключними, слід відмовити.

Outcome: approved