Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

28 травня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування заявленого позову зазначила, що у відповідності до рішення Ковельського міськрайонного суду від 13.08.2004 року позивачка набула у власність цілий житловий будинок по [ADDRESS] . Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано у реєстрі прав власності, що стверджується відповідною копією витягу № 5242550. Після набуття права власності на будинок [PERSON] , як власник будинку, дозволила зареєструвати місце постійного проживання своєї невістки - [PERSON] . Так, остання була зареєстрована в будинку в 2007 році та постійно проживала у ньому до травня 2018 року. [INFO] помер син позивачки - [PERSON] . Після його смерті (чоловіка для відповідача) [PERSON] проживала ще біля двох місяців в будинку [ADDRESS] , а на початку травня 2018 року в будинку за місцем своєї постійної реєстрації проживати перестала, адже забравши необхідні речі виселилась і переїхала проживати у належну їй квартиру [ADDRESS] . Виселення [PERSON] було добровільним, адже остання вказувала, що бажання проживати у належному їй будинку не має. З травня 2018 року по даний час [PERSON] проживати в будинок не поверталась. В грудні 2018 року [PERSON] приїхала щоб забрати ще частину своїх речей та при цьому поводила себе зухвало, внаслідок чого позивачка була змушена викликати працівників поліції. По приїзду працівників поліції, [PERSON] , у присутності поліцейського роти з обслуговування м. Ковеля УПП у Волинській області ДПП старшого сержанта [PERSON] написала заяву, що будь-яких вимог щодо будинку та права : проживати в ньому не має та в усному порядку запевнила її , що зніметься із місця своєї реєстрації добровільно. При цьому, повідомила, що повертатись проживати в будинок намірів не має. Від вказаної події минуло уже понад п`ять місяців . [PERSON] не знялась із реєстрації місця проживання в належному їй будинку по [ADDRESS] . На її прохання про зняття з реєстрації у належному їй будинку в добровільному порядку не бажає, що спонукало її звернутись до суду та ставити вимогу про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом. [PERSON] вибула з будинку за власним бажанням, будь - яких перешкод щодо її проживання в ньому вона ніколи не чинила. Увесь період свого не проживання в будинку остання інтересу до житла не виявляє, адже участі у його утриманні та сплаті комунальних послуг не приймає, його технічним станом не цікавиться. Усі витрати по утриманню будинку по [ADDRESS] вона несе самостійно у розмірі стовідсоткових нарахувань, адже наявність реєстрації відповідача у будинку при фактичному не проживанні у ньому перешкоджає їй використати право на призначення субсидії на оплату житлово - комунальних послуг. У відзиві на позов відповідач заперечила, щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими не погоджується з посиланням на наступне. З 2002 року вона зі своїм чоловіком [PERSON] проживали у вищевказаному будинку до його смерті [INFO] . У зв`язку з конфліктною ситуацією, яка викликана постійними неправомірними діями позивачки, які перешкоджають в реалізації її права користування спірним житловим приміщенням, змусили її не проживати у даному житловому приміщенні . Інтересу до спірного житлового приміщення вона не втратила, там знаходяться її особисті речі. Крім того вона не має доступу до житла, оскільки позивачка чинить їй перешкоду в користуванні даним майном, змінила замки на дверях, відключила від опалення її житлову площу, а тому її не проживання в житловому приміщенні пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. У відповіді на відзив позивачка вказала, що її син [PERSON] , який являвся чоловіком відповідача у справі [PERSON] помер [INFO] . Після смерті чоловіка відповідач [PERSON] проживала ще в будинку до травня 2018 року, а в подальшому в добровільному порядку залишила місце своєї реєстрації та переїхала на постійне проживання у належну їй квартиру де проживає і до сьогодні. В добровільному порядку відповідач за адресою: [ADDRESS] свого місця реєстрації не зняла, а відтак, з огляду на те , що остання з місця своєї реєстрації вибула та не проживає у житловому приміщенні уже понад один рік є підстави визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позові. Відповідач та її представник позов не визнали в повному обсязі і в задоволенні його просили відмовити за безпідставністю, підтримавши доводи викладені у відзиві на позов. Крім того позивачка додатково пояснила, що після смерті чоловіка який був сином позивачки вона бажала проживати в будинку, маючи там з чоловіком свою кімнату фактично до листопада 2018 року. В її кімнаті знаходились і на даний час знаходяться особисті речі. Зазначила також, що після смерті чоловіка їх стосунки з позивачкою значно погіршились, вона створювала різні конфлікті ситуації, а в кінці листопада 2018 року змінила замки на вхідних дверях на подвір`я та будинок. Крім того вимкнула опалення, не дозволяючи їй таким чином користуватись теплом, а тому вона змушена була залишити будинок з об`єктивних причин. Підтвердила також, що дійсно в грудні 2018 року з будинку позивачки забрала побутову техніку та інше майно при цьому в кімнаті залишились її особисті речі. Не заперечувала, що дійсно в присутності працівників поліції писала заяву на ім`я позивачки [INFO] , коли забирала частину своїх речей, що на будинок вона не претендує, що відповідає дійсності, однак на той час і на даний час бажає там проживати. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі переходить до висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю, виходячи з наступного . Судом встановлено, що позивачка [PERSON] відповідно до Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно має на праві власності житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідач по справі була вселена та зареєстрована в даному будинку, як член сім`ї , тобто дружина сина позивачки з 2007 року. Дана обставина підтверджена Випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку і даний факт не оспорюється сторонами. Свідоцтвом про смерть підтверджено, що син позивачки та чоловік відповідачки [PERSON] помер [INFO] . Сторони в судовому засіданні не оспорювали і тієї обставини, що відповідач [PERSON] 13.12.2018 року з будинку, що належить позивачці забрала бойлер, холодильник та іншу побутову техніку і т.п.. Тоді ж, в присутності поліцейського була власноручно написана заява [PERSON] , що вона на будинок не претендує. Даний факт підтвердили в судовому засіданні і свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ствердивши відповідно [PERSON] та [PERSON] , що відповідачка проживала в будинку і залишила його в травні 2018 року, а [PERSON] ствердила, що 25 листопада 2018 року. Остання в судовому засіданні показала, що цю дату добре пам`ятає, оскільки 25 листопада є днем народження її матері і в цей день до неї приходила відповідачка та повідомила, що [PERSON] замінила замки і вона не може зайти на подвір`я та будинок. Вказаний свідок також категорично ствердила, що наприкінці літа [PERSON] забирала в присутності [PERSON] свої речі з будинку, оскільки їхала на відпочинок до моря. З цього часу відповідачка почала створювати перешкоди в користуванні житлом, а в подальшому вимкнула освітлення та опалення будинку, що змусило [PERSON] в грудні забрати частину своїх речей та залишити будинок. Такі показання вказаного свідка підтверджено об`єктивно також повідомленням начальника ВП ГУНП, та заявою позивачки на адресу керівника Ковельської місцевої прокуратури. З наведених вище підстав суд відноситься критично до показань свідків [PERSON] та [PERSON] , щодо не проживання відповідачки в будинку з травня 2018 року. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Таке ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року. При цьому, як вбачається із п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд зазначає для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Тобто, обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи. Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1,5,6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками управи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі аналізу зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до переконання про безпідставність позову, враховуючи ті обставини що позивачем не доведено відсутність позивачки за місцем реєстрації більше одного року без поважних причин, втрату будь-якого інтересу до житла, а навпаки встановлено, що в зв`язку з неправомірними діями позивача була змушена в зимовий період залишити житло. Сам факт наявності іншого житла чи можливість проживати в іншому місці не є законною підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed