Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

27 лютого 2018 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши третьою особою Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради. В своєму позові [PERSON] посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] у мсті Дніпрі. Проте в зазначеній квартирі зареєстрований, але фактично не проживає з моменту придбання квартири позивачем, тобто з 2008 року, член сімї колишнього власника квартири [PERSON] Тому позивач вважає, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі порушує її права, тому просила суд усунути їй перешкоди в користуванні квартирою № 16 в будинку № 49 по вул. Новорічній у місті Дніпрі шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судове засідання представник позивача [PERSON] через канцелярію надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] також через канцелярію суду подав заяву, в якій позовні вимоги до нього визнав, не заперечував проти їх задоволення; крім того просив здійснити розгляд даної цивільної справи за його відсутності. У звязку із зазначеним судове засідання проводиться без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16 липня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 11081, [PERSON] набула право власності на квартиру № 16 в будинку № 49 по вул. новорічній у місті Дніпропетровську (а.с. 6-7). Також судом було встановлено, що внаслідок розірвання шлюбу прізвище позивача «Даниленко» було змінено на дошлюбне «Бойченко» (а.с. 9). Згідно з даними Відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області за адресою: [ADDRESS] з 25 червня 1999 року зареєстрований [PERSON] (а.с. 15). Згідно з приписами ст. 163 Житлового кодексу Української РСР У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Однак відповідач не дотримуються цих вимог. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно з п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідач фактично не проживає більше десяти років у квартирі [ADDRESS], суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved