Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

28 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ЗАТ «Світловодськбудтранс» про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції, грошової компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням її індексації в сумі 31976,95 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 1968,46 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з роботи за період з 12 листопада 2013 року по 31 березня 2015 року в сумі 11892,48 грн. та 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Крім того, просила допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з урахуванням її індексації в межах суми платежу за один місць, а саме, за грудень 2008 року в сумі 789,50 грн. Заявами від 12 серпня 2015 року та від 02 грудня 2015 року позивач збільшила розмір позовних вимог і просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням її індексації в сумі 66675,38 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 5808,20 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з роботи з урахуванням індексу інфляції за період з 12 листопада 2013 року по 30 листопада 2015 року в сумі 108361,26 грн. та 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ЗАТ «Світловодськбудтранс» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі з урахуванням її індексації в межах суми платежу за один місяць, а саме, за грудень 2008 року в сумі 1582,22 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працювала на посаді головного бухгалтера ЗАТ «Світловодськбудтранс» за сумісництвом з 26 січня 2007 року, основним місцем її роботи було ТОВ «Олімпік». 11 листопада 2013 року позивач була звільнена з основного місця роботи в ТОВ «Олімпік» за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Одночасно, згідно наказу від 11 листопада 2013 року за № 1к вона була звільнена з роботи за сумісництвом в ЗАТ «Світловодськбудтранс». У день звільнення їй не було виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 26187,94 грн. та грошову компенсацію за пять щорічних невикористаних відпусток в сумі 1968,46 грн. З посиланням на Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» позивач вважає, що заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача з урахуванням індексу інфляції. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні на відповідача покладається обовязок виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки. Щодо підстав для відшкодування моральної шкоди [PERSON] зазначає, що відповідач порушив її законне право на оплату праці, чим призвів позивача до моральних страждань. Сильні душевні хвилювання, нервове напруження призвели до погіршення стану здоровя позивача: вона неодноразово перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в Світловодській ЦРЛ. Завдана моральна шкода оцінена [PERSON] в розмірі 5000,00 грн., яка, на думку позивача, відповідає розміру її моральних страждань. У судовому засіданні представник позивача, з посиланням на доводи позовної заяви, просила позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, про причин своєї відсутності не повідомила, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, що підтверджується підписом на розписці про отримання судової повістки. У письмовому запереченні проти позову відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та незаконними, посилається на те, що позивач працювала на посаді головного бухгалтера ЗАТ «Світловодськбудтранс» з 2007 року. До другого кварталу 2013 року добросовісно виконувала свої посадові обовязки: вела бухгалтерський облік підприємства та своєчасно подавала фінансову звітність до відповідних державних органів. З третього кварталу 2013 року [PERSON] почала порушувати трудовий розпорядок, несвоєчасно подавала фінансову звітність, а згодом взагалі перестала виходити на роботу. Директор підприємства не підписував наказу про звільнення [PERSON] з роботи, не робив запису в трудовій книжці, з третього кварталу 2013 року з нею особисто не зустрічався та не мав доступу до бухгалтерської та установчої документації підприємства. Наказ про звільнення позивача з роботи від 11 листопада 2013 року директор ЗАТ «Світловодськбудтранс» вважає завідомо неправдивим. Заперечуючи проти позову в частині вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, відповідач посилається на фінансову звітність, подану до податкової інспекції, яка містить інформацію про кількість працівників підприємства, нараховану та виплачену заробітну плату. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 січня 2006 року згідно наказу № 7к [PERSON] була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «Олімпік», 26 січня 2007 року згідно наказу № 2к від 26 січня 2007 року- на посаду головного бухгалтера Закритого акціонерного товариства «Світловодськбудтранс» за сумісництвом (а.с. 10). Директором ТОВ «Олімпік» та ЗАТ «Світловодськбудтранс» за час роботи позивача був [PERSON]. 31 грудня 2008 року ЗАТ «Світловодськбудтранс» в особі директора [PERSON] та [PERSON] уклали письмовий трудовий договір за сумісництвом № 1, згідно якого останній було встановлено заробітну плату в розмірі мінімальної заробітної плати на відповідну дату згідно чинного законодавства та передбачено надання щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні (а.с. 15). З1 грудня 2009 року ЗАТ «Світловодськбудтранс» та [PERSON] уклали письмовий трудовий договір за сумісництвом № 2, згідно якого умови оплати праці останньої були змінені: встановлено заробітну плату в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати на місяць (а.с. 16). 11 листопада 2013 року [PERSON] була звільнена з основного місця роботи в ТОВ «Олімпік» за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Одночасно, згідно наказу від 11 листопада 2013 року за № 1к позивач звільнена з роботи за сумісництвом в ЗАТ «Світловодськбудтранс» за власним бажанням (а.с. 19). У відповідності до вказаного наказу було розірвано трудовий договір № 2 від 31 грудня 2009 року, та підлягав проведенню необхідний розрахунок з працівником згідно чинного законодавства України, в тому числі, компенсація за невикористану відпустку за період з 26 січня 2008 року по 11 листопада 2013 року. Наказ № 1к від 11 листопада 2013 року підписаний директором ЗАТ «Світловодськбудтранс» [PERSON], в цей же день з ним ознайомлена [PERSON] (а.с. 19). Згідно довідки № 1 від 08 листопада 2013 року, підписаної директором підприємства, заборгованість по заробітній платі ЗАТ «Світловодськбудтранс» перед [PERSON] становить 26187,94 грн. (а.с. 17). Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, яка підлягала виплаті позивачу в день звільнення, суд виходить з довідки № 1 від 08 листопада 2013 року та розрахунку, наданого позивачем. Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами: не надано відомостей про нарахування та виплату заробітної плати, табелів обліку робочого часу та інших первинних документів; з клопотанням про призначення судової бухгалтерської експертизи або судової економічної експертизи для перевірки розрахунків позивача відповідач до суду не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У день звільнення, 11 листопада 2013 року, [PERSON] працювала, що підтверджується наказом про звільнення, з яким вона ознайомилася в день звільнення. У день звільнення позивачу не було виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 26187,94 грн., яка згідно положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає індексації. Сума індексації розрахована позивачем і склала 40487,44 грн., заборгованість по заробітній платі з урахуванням її індексації становить 66675,38 грн. Крім того, в порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України, позивачу не виплачено грошову компенсацію за пять щорічних невикористаних відпусток в сумі 5808,20 грн. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, орган, який розглядає спір має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначена ч. 1 ст. 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за період з 12 листопада 2013 року по 30 листопада 2015 року становить 108361,26 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в силу положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України позивач має право на відшкодування завданої їй відповідачем моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях, яких [PERSON] зазнала у звязку з порушенням відповідачем її законного права на оплату праці. Визначаючи розмір грошового відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суд врахував вимоги розумності і справедливості і дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, в сумі 500,00 грн. Судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Outcome: partial