Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

27 листопада 2018 року позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи тим, що згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 02 вересня 1988 року, виданого виконавчим комітетом Дунаєвецької районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Дунаєвецької районної ради народних депутатів №16 від 21 січня 1988 року, він є власником житлового будинку, який розташований в с.Січинці вул.Калинова,12 Дунаєвецького району Хмельницької області. Згідно довідки Дунаєвецької міської ради №685 від 01 листопада 2018 року про реєстрацію осіб в будинку, який знаходиться по вул.Калинова, 12, в с.Січинці Дунаєвецького району Хмельницької області зареєстровані: [PERSON] - власник будинку, [PERSON] - дружина власника та [PERSON] - син власника. З 2015 року і по сьогоднішній день відповідач - [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає та не зявляється, оскільки проживає в Російській Федерації, а саме в [ADDRESS], що можуть підтвердити свідки ,а також це підтверджується актами від 24.09.2018 року та від 02.11.2018 року складеними комісією в складі депутата Дунаєвецької міської ради [PERSON], сусідів: [PERSON], [PERSON] та в присутності власника домогосподарства - [PERSON], сам відповідач не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, скільки в звязку з обставинами не має змоги приїхати та вирішити це питання в позасудовому порядку, а тому позивач звернувся до суду та просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку № 12 по вул. Калинова с.Січинці Дунаєвецького району Хмельницької області. Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 листопада 2018 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пославшись на обставини викладені у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи в судовому засіданні у його відсутності не подавав. Відзив на позовну заяву до суду відповідачем не подано. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.287 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, уважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку в с.Січинці вул.Калинова,12 Дунаєвецького району Хмельницької області, що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 02 вересня 1988 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-БВ №329492, повторно виданого 25 вересня 2018 року, [PERSON] народився 14 лютого 1984 року і його батьком є [PERSON]. З довідки про склад сімї, або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за №685, виданої Дунаєвецькою міською радою Хмельницької області убачається, що в житловому будинку, який розташований в с.Січинці\~вул.Калинова,12\~Дунаєвецького району\~Хмельницької областізареєстрований відповідач [PERSON], який значиться сином позивача, власника будинку, також дане підтверджується копією домової книги та довідкою №580 від 13.09.2016 рік, виданої Дунаєвецькою міською радою Хмельницької області з якої убачається, що хоча відповідач зареєстрований в [INFO], однак за місцем реєстрації не проживає. Відповідно до актів від 24.09.2018 року та 02.11.2018 року, складених депутатом Дунаєвецької міської ради Хмельницької області в присутності двох свідків видно, що в с.Січинці вул.Калинова,12 Дунаєвецького району Хмельницької області, [PERSON] з 2015 року не проживає та в будинку не зявляється, оскільки вибув на постійне місце проживання в Російську Федерацію. В судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач є сином позивача, який після одруження пішов проживати до своєї жінки, а потім. через деякий час, вони виїхали на постійне проживання до Російської Федерації. Близько трьох років відповідача в будинку батька не бачили. Відповідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей\~391, 396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Відповідно\~ст. 405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають із ним, але не являються його співвласниками, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, дана правова норма гарантує збереження права користування жилим приміщенням в один рік лише для осіб, які є членами сімї власника житла. За чинним житловим законодавством, членами сімї власника житлового приміщення визнаються: дружина (чоловік) власника житла, їх діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне із ним господарство (ч.2 ст. 64 ЖК). Необхідною умовою виникнення права члена сімї власника житла на користування цим житлом (особистий сервітут), є спільне проживання членів сімї з власником житла та ведення спільного господарства. Судом встановлено, що відповідач є членом сімї позивача, однак разом з ним в будинку не проживає і не веде спільне господарство, його речі у житловому приміщенні відсутні, коштів на сплату комунальних послуг відповідач позивачу не надає і не несе обовязків по утриманню житла. Відповідно до абзацу 6\~ст.\~3\~Закону України\~від 11.12.2003\~р «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до встановлених обставин у даній справі, відповідач не проживає разом з позивачем - власником житла та не веде із ним спільного господарства, а тільки зареєстрований в будинку позивача, а тому на нього не можуть розповсюджуватись гарантії, які закріплені в статті 405 ЦК України, щодо збереження права на користування житлом протягом року, та статті 156 ЖК України, яка надає право користування житловим приміщенням колишньому члену сімї власника цього житла, оскільки він не веде з позивачкою спільне господарство та не проживає з ним понад три років. Зважуючи і на ту обставину, що відповідач вибув на інше місце проживання в Російську Федерацію, будь-яких дій щодо врегулювання питання свого проживання у будинку позивача на умовах найму, зі сплатою відповідної плати, як це передбачено ст.ст.156, 162 ЖК України, не вчиняв і про свої наміри на майбутнє з даного приводу не повідомляв, тому, на думку суду, в даному випадку слід вважати, що між сторонами в справі припинили свою дію правовідносини, які випливають із користування відповідачем жилим приміщенням, власником якого є позивач, відповідно до положень статті 107 ЖК України. Відповідно до вимог ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Наявність реєстрації відповідача за адресою жилого приміщення, власником якого є позивач, за відсутності законних підстав для користування цим жилим приміщенням, створює перешкоди позивачу [PERSON] у користуванні своєю власністю, а тому позов підлягає задоволенню та слід визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком за адресою: с.Січинці вул.Калинова,12 Дунаєвецького району Хмельницької області. Рішення суду про втрату конкретною особою права користування житловим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця постійного проживання, адже згідно положень частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved