Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

28 липня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач з вищезазначеним позовом та просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 19 в будинку № 9 по вул. Лізи Чайкіної у м. Дніпропетровську. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 06 січня 1993 року [PERSON], як основному квартиронаймачу, було видано ордер на житлове приміщення № 017773 на квартиру [ADDRESS]. Дана квартира була надана для проживання сімї позивача, яка на той час складалася з його дружини та їх сина. На теперішній час у вказаній квартирі зареєстровані позивач, його син [PERSON], та відповідачі: колишня дружина сина [PERSON] Джульнара Шахгусейн кизи та їх неповнолітній син [PERSON]. З 2013 року відповідачі у квартирі фактично не проживають, про що було складено акт від 12 липня 2016 року, затверджений Комунально-виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Жовтневого району. На прохання позивача виписатися з квартири відповідачі відмовилися. Отже, з 2013 року та по теперішній час відповідачі проживають окремо, за місцем реєстрації не з`являлися, не вносили плату за комунальні послуги, спільного господарства разом з позивачем не вели, особистих речей відповідачів в квартирі немає.Посилаючись на зазначені обставини, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Позивач пояснив, що відповідачі добровільно залишили житло, за місцем реєстрації не з`являлися, особистих речей в квартирі немає. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не зверталися, а також правом надання заперечень проти позову не скористалися. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази\~ у\~ сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] як основному квартиронаймачу було видано ордер на житлове приміщення № 017773 на квартиру [ADDRESS], виданої Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів (а.с. 5). Дана квартира була надана для проживання сімї позивача, яка на той час складалася з його дружини та їх сина. Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07 липня 2016 року за № 19147, виданої Єдиним абонентським відділом Соборного (Жовтневого району) КП «Міські комунальні платежі», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], його син - [PERSON], дружина сина - [PERSON] Джульнара Шахгусейн кизи та онук [PERSON], [INFO] (а.с. 6). З 2013 року відповідачі у квартирі фактично не проживають, про що було складено акт від 12 липня 2016 року, затверджений Комунально-виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Жовтневого району (а.с. 7). В судовому засіданні були допитані свідки, які пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача вже багато років, у звязку з чим вона може підтвердити суду той факт, що відповідачі дійсно проживали за адресою мешкання позивача, проте вже більше двох років там не проживають, особистих речей Джульнари та її сина в квартирі не має. Свідок вважає, що відповідачі виїхали із зареєстрованого місця проживання за власним бажанням та більше туди не поверталися. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідачка є його дружиною, з якою він проживав за спірною адресою разом з їх спільним сином. Проте, сімейні стосунки сторін не склалися, у звязку з чим, у 2013 році жінка покинула квартиру його батьків та разом із сином переїхала жити до своїх батьків у Царичанський район Дніпропетровської області, де і проживає до сьогодні. Особистих речей відповідачів у квартирі не має, оскільки виїжджаючи Джульнара забрала всі речі, чим підтвердила факт небажання повертатися до спірної квартири в подальшому. Крім того, свідок пояснив, що він сам також більше не проживає за адресою мешкання його батька, оскільки фактично створив нову родину та переїхав жити на орендовану квартиру. Отже, допитані у судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2013 року, за місцем реєстрації не з`являються, не вносять плату за комунальні послуги, спільного господарства разом з позивачем не ведуть, особистих речей відповідачів в квартирі немає. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сімї не звільняє їх від виконання обовязків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. Так, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач [PERSON] Джульнара Шахгусейн - кизи разом із своїм малолітнім сином, [PERSON], у спірній квартирі не проживає з 2013 року, спільного господарства з позивачем не веде, не несе жодних зобовязань щодо оплати житла та комунальних послуг, не приймає участі в поточному ремонті жилого приміщення тощо. Також судом встановлено, що виїхавши постійно жити в інше місце (Царичанський район Дніпропетровської області), [PERSON] Джульнара Шахгусейн - кизи не скасувала реєстрацію свого та своєї дитини місця мешкання за старою адресою, чим створює позивачу перешкоди в користуванні даним майном, оскільки позивач сплачує комунальні послуги виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, змушуючи його при цьому нести невиправдані додаткові витрати. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, відповідачі за місцем своєї реєстрації\~не проживають більше шести місяців, а визначені ст. 71 ч. 3 ЖК України підстави для збереження за відповідачем зазначеного жилого приміщення понад вказаний строк відсутні. Враховуючи, що факт не проживання відповідача на спірній житловій площі понад 6 місяців є доведеним, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] Джульнару Шахгусейн - кизи та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою № 19 в будинку № 9 по вул. Лізи Чайкіної у м. Дніпропетровську. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] Джульнари Шахгусейн - кизина користь позивача суму у розмірі 580,00 гривень, в рахунок відшкодування оплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved