Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

28.02.2019 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила ухвалити рішення про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 26.12.2018 року між позивачкою, відповідачем, [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 1.1. договору у власність позивачки перейшла квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.8 договору, продавці взяли на себе зобов'язання у термін не пізніше 29.12.2018 року забезпечити зняття з реєстрації місця перебування чи місця проживання (виписку) усіх осіб, які зареєстровані в квартирі. Однак, до часу подачі позову вищевказане зобов'язання відповідачем не виконано, оскільки він і надалі зареєстрований в квартири, що належить позивачці на праві власності. Позивачка стверджує, що такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні прав власника позивачки, яка не може вільно вчиняти свої правомочності власника. Позивачка зазначає, що документом, що свідчить про припинення підстав користування житловим приміщенням є Договір купіль-продажу квартири від 26.12.2018 року, підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т. і зареєстрований в реєстрі за №2360. Відповідно до Акту про відсутність особи без реєстрації від 19.02.2019 року, складеного приватним підприємством «Ужгородський будинковий сервіс», [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з березня 2018 року. Вказаний факт засвідчений мешканцями даного будинку - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Попова Г.М. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився, проте його представник [PERSON] подав до суду заяву про визнання позову, позовні вимоги вважає правомірними та підставними, просить задовольнити повністю. Заслухавши представника позивачки [PERSON] - адвоката Попова Г.М., дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На виконання вищезазначених положень законодавства, судом роз'яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевірено, чи не суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушено права, свободи чи інтереси інших осіб у зв'язку з таким визнання. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2018 року (а.с.5, 12), укладеного між покупцем [PERSON] та продавцями [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у власність покупця перейшла квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного Договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2018 року ННМ №899266, зареєстрованого в реєстрі №2360. Згідно пункту 1.8 Договору купівлі продажу квартири від 26.12.2018 року (а.с.12), продавці зобов'язані у термін не пізніше 29.12.2018 року забезпечити знаття з реєстрації місця перебування чи місця проживання (виписку) усіх осіб, які зареєстровані в квартирі. Так, згідно паспорту [PERSON], [INFO] (а.с.10), останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Однак, згідно акту про відсутність (не проживання) особи без реєстрації (для комунальних по слуг та субсидій) від 19.02.2019 року, складеного приватним підприємством «Ужгородський будинковий сервіс» (а.с.6), [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з березня 2018 року. Вказаний факт засвідчений мешканцями даного будинку - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу Української РСР особа визнається також, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців. Згідно ст.150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, здавати, укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Така позиції висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З урахуванням тієї обставини, що визнання позовних вимог відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також те, що факт реєстрації відповідача [PERSON] за вказаною вище адресою порушує права позивачки [PERSON] як законного власника свого майна щодо користування та розпорядження вказаною квартирою, а відтак суд приходить до висновку про прийняття визнання позовних вимог відповідачем, задоволення позовних вимог та ухвалення судового рішення в підготовчому засіданні на стадії підготовчого провадження. Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 384,20 грн. судового збору. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved