Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

28 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,18 га, розташовану по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування вказаних вимог зазначала, що 15 квітня 1999 року її батько [PERSON] придбав житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] у відповідачів [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON], яка на час звернення до суджу із цим позовом померла. На час продажу вказаного житлового будинку, земельна ділянка під ним належала відповідачі [PERSON] на праві приватної власності. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2011 року вказаний договір було визнано дійсним. Однак за життя батько не одержав на земельну ділянку під вказаним житловим будинком на своє ім'я Державного акту, що нині перешкоджає позивачці в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на це майно, тому за захистом своїх спадкових прав вона була змушена звернутися до суду із цим позовом. Представник позивачка [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги своєї довірительки підтримав та просив справу розглянути у їх відсутність. Відповідач - Калинівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій просила вказану справу розглянути без їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, причини неявки не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Дослідивши письмові докази по справі в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено, що за даними свідоцтва про смерть [NUMBER], [PERSON] помер [INFO], про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції здійснено актовий запис про смерть за № 1193 (а.с. 5). Родинні відносини позивачки та [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про народження [NUMBER], відповідно як доньки та батька (а.с. 16). Відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого №1623 15 квітня 1999 року, [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] Згідно п. 3 вказаного Договору житловий будинок продано разом із земельною ділянкою (а.с. 8). За даними реєстраційного посвідчення, 5 травня 1999 року право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] на підставі вказаного договору за № 62 (а.с. 9). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2011 року вказаний договір було визнано дійсним (а.с. 11). Підстави, з яких позивачка була змушена звернутися до суду із цим позовом підтверджуються постановою нотаріуса другою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 21 грудня 2011 року, яким [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу щодо належності цього майна спадкодавцю (а.с. 14). Відповідно до положень ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року у редакції, що діяла на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Таке роз'яснення застосування вищевказаних правових норм також міститься і в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( п. 18 п.п.). Згідно Державного акту серії МК № 05303, одному з продавців [PERSON] земельна ділянка під вказаним житловим будинком належала на праві приватної власності в розмірах, передбачених ст. 67 ЗК України від 1990 року (а.с. 10). Враховуючи викладене, встановивши, що на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку один з продавців цього майна був власником і земельної ділянки, на якій розташовано вказаний житловий будинок, то з урахуванням зазначених правових норм, до набувача цього будинку перейшло і право власності на земельну ділянку під ним, в розмірах, що визначені ст. 121 ЗК України. Відповідно до п. 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно ст. 126 ЗК України, в редакції, що діяла на час смерті [PERSON], право приватної власності особи на земельну ділянку посвідчувалося державним актом на право власності. Проте [PERSON] за життя хоча і набув права на вищевказану земельну ділянку, однак правовстановлюючого документу на неї не оформив, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості нотаріально оформити свої спадкові права на неї. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи наведене, та встановивши, що відповідно до вимог ст. ст. 1261, 1268 Цивільного кодексу України, [PERSON] як спадкоємець першої черги прийняла спадщину після смерті батька [PERSON], що підтверджується даними спадкової справи (а.с. 30), проте за вищевказаних підстав позбавлена можливості нотаріально оформити свої спадкові права щодо вищевказаної земельної ділянки, то суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, цивільне право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на вищевказане спадкове майно.

Outcome: approved