Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

27 червня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів, відповідно до якої він просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 215 112, 55 грн.; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом повернення позивачем автомобілю марки Renault Kangoo, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , Товариству з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3 000, 00 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 09.08.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» було укладено «Публічний договір №НАООА!00000081 про надання фінансового лізингу» шляхом підписання «Заяви про приєднання до Публічного договору №НА00А!00000081». Згідно вказаного Договору та додатків до нього відповідач зобов`язався передати на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування позивача автомобіль марки Renault Kangoo, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 139000 грн., а останній зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні лізингові платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавцю пов`язаних з виконанням Договору, на умовах Договору. По закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу, згідно умов Договору. Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу, 07.10.2016 року позивач, з метою виконання умов договору сплатив суму авансового внеску у розмірі 35 000, 00 грн. Відповідно до умов договору та графіку платежів позивач повинен був сплачувати щомісячні платежі у розмірі 3 939, 17 грн. Загальний лізинговий платіж за період з 07.10.2016 року до 06.10.2021 року складає 265 327, 77 грн. Фактично позивачем на рахунок відповідача було сплачено грошові кошти у розмірі 215 122, 55 грн. Тобто, [PERSON] було достроково виконано умови договору лізингу у зв`язку з чим позивачем та представником відповідача було підписано «Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу №НА00А!00000081» та «Акт приймання - передачі транспортного засобу № НА00А ! 00000081 ». Отримавши предмет лізингу у власність позивач 07.06.2019 року звернувся до Територіального сервісного центру № 6350 Регіонального сервісного центра у Харківській області МВС України з метою переоформлення автомобілю, однак [PERSON] було відмовлено у перереєстрації вказаного транспортного засобу, оскільки заявником було надано нотаріально не посвідчений договір. У зв`язку з викладеним, на думку позивача, договір лізингу, укладений з відповідачем є нікчемним, оскільки не була дотримана нотаріальна форма посвідчення договору. Окрім того, позивач посилається на те, що договір лізингу містить у собі умови що суперечать нормам діючого законодавства, а саме щодо поліпшення предмету лізингу лізингоодержувачем, щодо обмеження претензій лізингоодержувача, щодо штрафних санкцій та щодо порядку розірвання договору в односторонньому порядку. Також, позивач вважає, що йому вказаними діями відповідача було завдано моральної шкоди у розмірі 3 000, 00 грн. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 02 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів. Призначено підготовче судове засідання. 02 серпня 2019 року від представника відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на наступне. Так, цивільним законодавством не передбачений прямий обов`язок нотаріального посвідчувати договір фінансового лізингу транспортного засобу, стороною якого є фізична особа, а враховуючи презумцію правомірності правочину, представник відповідача вважає, що укладений договір не можна вважати нікчемним відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України. Окрім того, враховуючи те, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, тому суд, у разі застосування реституції має стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором, але за виключенням 60 115, 26 грн., які є сплатою за користування наймачем майном. 16 серпня 2019 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив у якій він зазначає, що договір лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, відповідно до вимог чинного законодавства, підлягає нотаріальному посвідченню, а тому твердження представника відповідача є безпідставними. Окрім того, посилання представника відповідача на постанову ВС від 03.10.2018 року є недоречними, оскільки між сторонами виникли інші за характером правовідносини, а тому з відповідача підлягає стягненню вся сума, сплачена позивачем у розмірі 215 112, 55 грн. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 17 вересня 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/4337/19 за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Мироненко І.С., яка діє на підставі Ордеру Серії ХВ № 1188 від 12.06.2019 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Представник відповідача - адвокат Добринь Я.О., який діє на підставі Ордеру серії ЗП № 011347 від 17.07.2019 року, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 09.08.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» було укладено «Публічний договір №НАООА!00000081 про надання фінансового лізингу» шляхом підписання «Заяви про приєднання до Публічного договору №НА00А!00000081». (а.с. 16-17, 18, 19, 20) Згідно вказаного Договору та додатків до нього Відповідач зобов`язався передати на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування позивача автомобіль марки Renault Kangoo, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 139000 грн., а останній зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні лізингові платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавцю пов`язаних з виконанням Договору, на умовах Договору. По закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу, згідно умов Договору. Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу, 07.10.2016 року позивач здійснив оплату авансового внеску у розмірі 35 000, 00 грн. Також, 07.10.2016 року сторонами Договору було складено і підписано «Специфікацію та акт приймання-передачі» та графік лізингових платежів, що є відповідно Додатками № 1 та № 2 до Договору фінансового лізингу №НА00А!00000081 від 09.08.2016 року та його невід`ємними частинами. (а.с. 18, 19) Згідно п. 1.1 Договору, щомісячний платіж - це лізинговий платіж, а саме сума коштів у розмірі, визначеному п. 14.3 Заяви про приєднання до Договору, яку лізингоодержувач сплачує лізингодавцю щомісяця з метою погашення заборгованості. У п. 14.3 Заяви про приєднання вказано, що щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 3 939, 17 грн. та відшкодовує лізингодавцю його витрати, що пов`язані з виконанням Договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю. Відповідно до п. 14.1.3 Заяви про приєднання, щомісячні платежі включають в себе: -Платіж по відшкодуванню частин вартості предмету лізингу в розмірі згідно Додатку № 2, якщо інше не передбачено у Публічному договору; -Відсотки за користування предметом лізингу; -Комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу. У п. 6.6.5 Договору вказано, що Лізингоодержувач має право на дострокове погашення заборгованості шляхом перерахування суми, достатньої для погашення усієї простроченої та поточної заборгованості (черговість погашення якої визначена п. 4.7), а також вартості предмета лізингу, яка залишилась невиплаченою на дату дострокового погашення. При цьому термін користування Лізингоодержувачем предметом лізингу на дату дострокового погашення заборгованості не може бути менше, ніж один рік, починаючи з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі. Відповідно до Додатку № 2 до Договору до Договору фінансового лізингу №НА00А!00000081 від 09.08.2016 року протягом трьох років позивач мав би сплатити повну вартість автомобілю Renault Kangoo, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (відшкодування частин вартості предмета лізингу), а також за періоди користування - відсотки за користування, комісію за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу та відшкодування частин вартості (страхування предмету лізингу). Вказані чотири платежі, згідно Додатку, є загальним лізинговим платежем, і його вартість за період з 07.10.2016 до 06.10.2021 року складає 265 327,77 грн. Фактично позивачем на транзитний рахунок відповідача № [NUMBER] , що зазначений у п. 14.1.5 Заяви про приєднання, у період з 07.10.2016 року до 30.05.2019 року було сплачено 215 112,55 грн., серед яких 139 000 грн. за повну вартість автомобіля, а все інше - відсотки за користування ним у вказаний вище період, комісія за проведення щомісячного моніторингу, відшкодування частин вартості (страхування предмету лізингу). (а.с. 21-36) Так як [PERSON] було достроково виконано умови «Публічного договору №НА00А!00000081 про надання фінансового лізингу», який був укладений 09.08.2016 року, тому між сторонами Договору 04.06.2019 року було здійснено звірку взаєморозрахунків та передання Лізингоодержувачу права власності на автомобіль Renault Kangoo, номер кузова (шасі) [NUMBER] , разом з відповідними документами. В результаті цього 04.06.2019 року позивачем та представником відповідача було підписано «Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу № НА00А!00000081» та «Акт приймання-передачі транспортного засобу №НА00А! 00000081 ». (а.с. 37, 38) Отримавши предмет лізингу у власність Позивач 07.06.2019 року звернувся до Територіального сервісного центру № 6350 Регіонального сервісного центра в Харківській області МВС України із заявою № 237186248, у якій просив здійснити перереєстрацію транспортного засобу - автомобілю Renault Kangoo, номер кузова (шасі) [NUMBER] за договором фінансового лізингу, і надати платні послуги, згідно Постанови КМУ від 04.06.2007 року № 795 та Наказу МВС України від 10.02.2012 р. № 103. (а.с. 39) Однак, [PERSON] начальником ТСЦ № 6350 РСЦ в Харківській області МВС України Івахненком С. було відмовлено у перереєстрації вищевказаного транспортного засобу, так як заявником було надано нотаріально не посвідчений «Публічний договір №НА00А!00000081 про надання фінансового лізингу» від 09.08.2016 року, копію «Заяви про приєднання до публічного договору № НА00А!0000081 від 09.08.2016 року», копію Додатку № 1 до Договору «Специфікація та акт приймання-передачі» та копію Додатку № 2 до Договору, що є невід`ємною частиною Договору. (а.с. 40-41) У зв`язку з викладеним 19.06.2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою-повідомленням в якій просив повернути сплачені позивачем грошові кошти за «Публічним договором № НА00А!0000081 про надання фінансового лізингу від 09.08.2016 року та прийняти від останнього повернення автомобілю марки Renault Kangoo, номер кузова (шасі) [NUMBER] . Однак до теперішнього часу вимога виконана не була. (а.с. 42-43, 44) Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. ч. 1, 2 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Статтею 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте, окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Згідно з п.2 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідченні підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема договір фінансового лізингу. Таким чином, умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо нотаріального посвідчення. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 755/6287/16-ц. Судом було встановлено, що «Публічний договір №НАООА!00000081 про надання фінансового лізингу», який було укладено 09.08.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» шляхом підписання «Заяви про приєднання до Публічного договору №НА00А!00000081», не було нотаріально посвідчено, а тому вказаний договір є нікчемним в силу вимог ст. 220 ЦК України. Доводи відповідача про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню є безпідставними та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми договору фінансового лізингу, а саме, статтями 628, 799, 806 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Вказана позиція також викладена в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Таким чином, «Публічний договір №НАООА!00000081 про надання фінансового лізингу», який було укладено 09.08.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» шляхом підписання «Заяви про приєднання до Публічного договору №НА00А!00000081» є нікчемним з підстав визначених положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України, оскільки він нотаріально не посвідчений. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» повинно повернути позивачу суму грошових коштів, сплачену останнім, у розмірі 215 112, 55 грн., а позивач повинен повернути відповідачу автомобіль марки Renault Kangoo, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. В частині положень щодо надання об`єкту лізингу у користування, на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин [PERSON] користувався предметом лізингу (вказаний вище транспортний засіб), який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс». За змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України). Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом, є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18). На думку суду, зменшення суми коштів, яку відповідач повинен повернути позивачу на суму що дорівнює платі за користування предметом лізингу, суперечить природі двосторонньої реституції, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин. При цьому вимог про стягнення коштів на підставі частини першої статті 1212 ЦК України представником відповідача заявлено не було. Зазначене не позбавляє відповідача права звернутися до суду за захистом своїх порушених прав в порядку встановленому законом. Щодо посилання позивача на невідповідність Договору лізингу положенням Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає наступне. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У відповідності до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Проаналізувавши умови Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. Однак, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені, а тому визнання певних його пунктів недійсним є непотрібним. Що стосується вимог позивача стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи оцінку, яку дав суд правочину, який сторони мали на меті укласти, щодо його нікчемності, суд визнає обґрунтованим застосувати до спірних правовідносин положення частини другої статті 216 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У справі, що є предметом розгляду не встановлено, що [PERSON] завдано моральну шкоду виключно укладенням нікчемного правочину, стороною якого він є, в результаті винних дій відповідача. Враховуючи, що не встановлено вину виключно відповідача у таких діях, тому відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу з цих підстав. Окрім того, відповідно до правили пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Вказана правова позиція також була викладена у постанові Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 571/1050/16-ц. Враховуючи, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на тому, що неправомірними діями ТОВ «Автокредит Плюс» позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у значних зусиллях для відновлення порушеного права, через що він зазнав переживання та душевні страждання, тому правові підстави для застосування правил про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні. Отже, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення коштів підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Враховуючи те, що позовну заяву було задоволено частково, а позивача у відповідності до положень Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору, то згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягуються з відповідача на користь держави. Представник відповідача просив суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно статті 26 цього Закону документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. За змістом статті 30 цього Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial