Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

27 грудня 2010 року між [PERSON] (орендодавець) та фермерським господарством «[PERSON]М.» (орендар) було укладено договір оренди землі (далі Договір), відповідно до якого: - орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, загальною площею 4,03 га, кадастровий номер 2323683500:04:004:0053, що належала орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 013461, виданого головою Новомиколаївської райдержадміністрації 30.05.2002, зареєстрованого за № 3220 (п. 1); - договір укладено на 10 років з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою (п. 8); - орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 1 806,00 грн. на рік (п. 9); - обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції (п. 10); - орендна плата вноситься у такі строки: один раз на рік кожного року з 01 жовтня до 31 грудня, за письмовою заявою орендодавця. Орендна плата може вноситися авансом за декілька років дії даного Договору (п. 11); - орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил, у тому числі місцевих правил забудови населених пунктів (п. 29); - перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (п. 41). [PERSON] померла 19 грудня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.12.2014 серії І-ЖС № 303990. Земельну ділянку з кадастровим номером 2323683500:04:004:0053 після смерті [PERSON] успадкував позивач по справі, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 10.06.2016 № 61132969, а також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.06.2016 № 229. У грудні 2016 року відповідач сплатив позивачу готівкою орендну плату за Договором в розмірі 5000,00 грн., що визнано сторонами і не підлягає доказуванню, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. У 2016 та 2017 роках відповідач на орендованій за Договором земельній ділянці сіяв соняшник, а позивач у зазначений період, так само, сіяв соняшник на власній земельній ділянці, що межує з орендованою земельною ділянкою. Дані обставини також були визнані сторонами під час судового розгляду у звязку з чим не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимогі на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом частин 2 та 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (далі Закон № 161-XIV). Згідно зі ст. 13 Закону № 161-XIV в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору, договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 15 Закону № 161-XIV в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору, визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Частиною третьою статті 16 Закону № 161-XIV передбачено можливість укладення договору оренди земельної ділянки в порядку спадкування. За визначенням, наведеним у статті 21 Закону № 161-XIV в редакції, яка була чинною на момент укладення Договору, орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону № 161-XIV на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Стосовно розміру орендної плати за спірним договором оренди землі, суд зазначає наступне. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі, сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 14 Закону № 161-XIV передбачено письмову форму договору оренди землі. Отже, розмір орендної плати за землю може визначатися виключно в укладеному договорі оренди землі, а будь-які усні домовленості сторін договору щодо зміни розміру орендної плати не мають правового значення. В матеріалах справи відсутні належні докази невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обовязків по внесенню орендної плати за Договором. В силу приписів частини другої статті 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Так, у грудні 2016 року, після отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку з кадастровим номером 2323683500:04:004:0053, відповідач сплатив позивачу оренду плату в розмірі 5000,00 грн., що з урахуванням сплачених відповідачем податків навіть перевищує визначений Договором розмір орендної плати за 3 роки, а саме з 2014 по 2016. Позивач не надав суду доказів того, що відповідно до п. 11 Договору, він після смерті [PERSON] письмово звертався до відповідача із вимогою про сплату орендної плати. Посилання позивача на неправомірне утримання відповідачем податків з орендної плати суд визнає помилковим, з огляду на таке. Згідно з підпунктом 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платником податку на доходи фізичних осіб є, зокрема податковий агент. Відповідно до підпункту 170.1.1 пункту 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника податку орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар. При цьому, дохід оподатковується податковим агентом під час нарахування (виплати) за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу (пп. 170.1.4 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України). За правилом підпункту 1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу, тобто податковий агент (пп. «а» п. 171.2 ст. 171 Податкового кодексу України). Отже, відповідач правомірно на підставі вищезазначених положень Податкового кодексу України утримав податок на доходи і військовий збір з орендної плати позивача, що підтверджено наданим відповідачем податковим розрахунком за формою 1-ДФ за 3 квартал 2016 року. Суд також зазначає про необґрунтованість посилань позивача на те, що внаслідок недотримання відповідачем [PERSON] оптимального співвідношення культур у сівозмінах в різних природно-сільськогосподарських регіонах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2010 № 164, відбувається погіршення родючості орендованої земельної ділянки, з огляду на таке. Згідно зі ст. 37 Закону України «Про охорону земель», з метою здійснення контролю за динамікою родючості ґрунтів систематично проводиться їх агрохімічне обстеження, видаються агрохімічні паспорти, в яких фіксуються початкові та поточні рівні забезпечення поживними речовинами ґрунтів і рівні їх забруднення. Обовязкова агрохімічна паспортизація земель сільськогосподарського призначення передбачена і Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (ст.ст. 1, 9). Відповідно до п. 10 Положення про агрохімічний паспорт поля, земельної ділянки, затвердженого наказом Мінсільгосппроду України від 30.11.1993 № 321, чинного на час укладання Договору, наявність паспорта є обовязковою при передачі земельних ділянок у власність, наданні їх у користування. Аналогічне положення закріплено у п. 3.5 чинного Порядку ведення агрохімічного паспорта поля, земельної ділянки, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.10.2011 № 536, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2011 за № 1517/20255 (далі Порядок). Пунктом 3.3 Порядку визначено, що агрохімічний паспорт поля, земельної ділянки використовується при розрахунку, зокрема нормативів оптимального співвідношення культур у сівозмінах у різних природно-сільськогосподарських регіонах. При цьому, згідно з п. 2.1 Порядку, завданням агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення є визначення показників якісного стану ґрунту, їх зміни внаслідок господарської діяльності. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Всупереч наведеним нормам процесуального закону, позивачем у позовній заяві не наведено жодних посилань на результати агрохімічної паспортизації земельної ділянки, що була передана в оренду відповідачу, а під час судового розгляду зазначено про відсутність агрохімічного паспорту на передану в оренду земельну ділянку, відтак допустимі докази погіршення стану орендованої земельної ділянки внаслідок діяльності відповідача в матеріалах справи відсутні. Твердження позивача про недотримання відповідачем правил добросусідства (ст.ст. 103, 104 ЗК України) суд визнає безпідставними, оскільки позивач на власній земельній ділянці, що межує з орендованою відповідачем земельною ділянкою, теж два роки поспіль вирощує соняшник, про що зазначалося вище. Таким чином, недоведеність обставин, на які посилався позивач в обґрунтування заявленого позову, є підставою для відмови у його задоволенні в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed