Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

27.08.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідача Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.08.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін на 11 жовтня 2019 року . 11.10.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 31.10.2019 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст.. 43, 44, 49 ЦПК України. 31.10.2019 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати за ним право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП ім. Шевченко, розміром 6.35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі, на місцевості, що розташована на території Верхньодніпровської міської ради (колишня Першотравенська сільська рада) Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 1990 року по 1997 року він був членом колективного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка, яке знаходилось на території Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. У 1995 році зелі КСП « Шевченко » були розпайовані відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність підприємствам та організаціям» Таким чином на час розпаювання земель він працював та був членом КСП ім.. Шевченко. Проте він помилково не був внесений до списку осіб до Державного акту на право колективної власності на землю КСП ім.. Шевченко від 03.04.1995 року Першотравенської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Представник іідповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував при умові доведеності, що на час паювання земель КСП ім. Шевченко, позивач дійсно був членом цього КСП. Так як з наданої суду трудової книжки неможливо беззаперечно встановити дану обставину. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в с удове засіданні не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши учасників розгляду справи,Ж вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,що позивач, [PERSON] , був членом КСП ім. Шевченка з 15 вересня 1990 року по 05 лютого 1997 року, що підтверджується архівною довідкою № 144 від 17.10.2019 року, відповідно до якої встановлено, що позивач був прийнятий в колгосп ім. Шевченка згідно протоколу засідання правління № 8 від 15.09.1990 року і направлений на навчання в СПТУ № 80. Відповідно до протоколу № 1 від 31 січня 1991 року загальних зборів позивач був прийнятий в члени колгоспу ім. Шевченко. І відповідно до протоколу № 1 від 05 лютого 1997 року загальних зборів позивач був виключений із членів КСП ім. Шевченко. Дані зазначені в у вказаній архівній довідці відповідають даним трудової книжки позивача. Таким чином факт перебування позивача членом КСП ім. Шевченко в період з 15.09.1990 року по 05.02.1997 року, знайшов своє підтвердження наданими позивачем доказами. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства імені Шевченко проводилось у березні 1995 році. Державний акт серії ДП № ВД 0008 на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім.. Шевченко виданий 03 квітня 1995 року, що підтверджується копією державного акту про право колективної власності на землю і повідомленням відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Таким чином на час паювання земель позивач працював та був членом КСП ім. Шевченко. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), особи, власники сертифікатів на право на земельну частку /пай/, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Відповідно до ч.1 ст. 2 вищевказаного Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/ є сертифікат на право на земельну частку /пай/виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Відповідно до ч.2 ст.2 вищевказаного Закону України, документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Оцінюючи наведені вище докази судом встановлено, що позивач має право на отримання земельної ділянки (паю), так як працював та був членом КСП ім. Шевченко на час розпаювання земель сільськогосподарського призначення даного господарства тобто на 03 квітня 1995 року. Та на даний час позивач має намір отримати земельну ділянку (пай). Відповідачем дане право позивача визнається, так як факт перебування позивача членом зазначеного господарства знайшов своє підтвердження наданими суду доказами.. Суд зазначає, що отримавши право на земельну частку (пай) в судовому порядку, позивач, відповідно зі ст.ст. 1,3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), від 05.06.2003 року має намір виділити її в натурі /на місцевості/ для ведення товарного сільгоспвиробництва. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ № 7 від 16.04.2004 року визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Судом встановлено наявність права у позивача на земельну частку /пай/ без визначення меж цієї частки в натурі / на місцевості/ із земель, які перебували у колективній власності реформованого КСП ім. Шевченка згідно з розмірами розпаювання земель. При цьому позивач хоч і не був внесений до списку працездатних пайовиків КСП ім. Шевченко, але працював на час розпаювання земель зазначеного господарства, був його членом, відповідно набув право на отримання земельної частки (паю) при розпаюванні земель зазначеного господарства. Виходячи з вищевикладеного суд у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, а саме визнання права, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо визнання такого права за позивачем. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768.40 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, так як не вбачає вини відповідача у порушенні права позивача.

Outcome: approved