Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

28 лютого 2019 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М.. Відповідно до зазначеного договору відповідач позичила у позивача 2255756 грн., без нарахування відсотків. Зазначену суму [PERSON] зобов`язалась повернути до 26.06.2018 року рівними частками - перший платіж до 29.05.2018 року, другий платіж до 05.06.2018 року, тертій платіж до 12.06.2018 року, четвертий до 19.06.2018 року, п`ятий до 26.06.2018 року. Так відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала та грошові кошти позивачу не повернула, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, що складається з 3% річних, суми інфляційних нарахувань та самого боргу. Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, що складається з 2255756,00 грн. - суми основного боргу, 45609,53 грн. - 3% річних, 140627,76 грн. - суми інфляційних нарахувань. 11.03.2019 року ухвалою суду провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 13). В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що відповідно до усної домовленості вона повернула позивачеві 750000 грн., однак відповідну розписку позивачем надано не було. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору позики від 22.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №361, [PERSON] отримала від позивача грошові кошти у розмірі 2255756,00 грн., без нарахування відсотків з кінцевим терміном повернення до 26.06.2018 року (а.с. 5) Даний факт не заперечувався сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другої сторони грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, відповідач не виконала умови договору у встановлений термін грошові кошти не повернула. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставин, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд критично ставиться до посилань відповідача про часткове повернення позивачеві боргу, оскільки в судовому засіданні відповідачем не було надано суду належних доказів на підтвердження зазначених обставин, а роздруківка переписки із програми обміну повідомленнями «Viber», на яку посилається відповідач, не може бути визнана належним доказом у відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, сума розрахунку 3% річних за час прострочення вираховується за наступною формулою l=g*k*3/100/365, де g - поточна сума боргу 2255756,00 грн, k- кількість днів прострочення з 27.06.2018 року по 28.02.2019 року - 246 дн, і т.ч. сума 3% річних становить 45609,53 грн. Згідно рекомендацій ВСУ №62-97 від 03.04.1997 року сукупний індекс інфляції вираховується за формулою: ІІс=(ІІ 1/100)*(ІІ 2/100)*(ІІ 3/100)*…(ІІ Z/100), що у цифровому значенні за період з 01.07.2018 року по січень 2019 року має такий вигляд: 0,993*1*1,019*1,017*1,014*1,008*1,01 = 1,062, т.ч. індекс інфляції на початок останнього місця складає 2255756,00*1,062 - 2255756,00 = 140627,76 грн.. Враховуючи вище наведені обставини, яким встановлено наявність між сторонами договірних відносин, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved