Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

27.04.2017р. [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив суд зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити його в спірне житло. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає , що з 1991 року він зареєстрований у спірній квартирі , де проживали також його дружина , син , внуки та невістка. У 2011 році його дружина померла і з того часу [PERSON] почала чинити йому перешкоди у користуванні житлом : змінила замки вхідних дверей, не дає ключів, викинула його речі з квартири. З приводу цього він неодноразово звертався до невістки з вимогами не чинити перешкод у користуванні житлом, однак остання жодним чином не реагує. Також він звертався в правоохоронні органи з приводу вжиття заходів до відповідачки, однак йому повідомили, що дані відносини носять цивільно-правовий характер. Відтак, з 2011 року він змушений проживати у сусідів та у рідних, що порушує його права , тому змушений звернутись до суду. 30.06.2020р. судом ухвалено заочне рішення у справі, яким позов [PERSON] задоволено. Ухвалою суду від 07.12.2017р. , за заявою [PERSON] заочне рішення Шевченківського районного суду від 30.06.2017р. у даній справі скасоване та розгляд справи призначено в загальному порядку. 14.02.2018 р. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою за адресою - [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] в 2011 році добровільно забрав свої речі з квартири [ADDRESS] . Зокрема, належні йому меблі та речі особистого вжитку він перевіз до доньки, де і проживає. До цього, за час їх спільного проживання, [PERSON] та його дочка [PERSON] неодноразово наносили відповідачці тілесні ушкодження, вживали у спірній квартирі алкогольні напої , на грунті чого постійно влаштували сварки та скандали, виганяли її з квартири та знущались над нею. Тому вважає, що на даний час вселення [PERSON] в спірну квартиру становить загрозу для неї та її дітей. Разом з цим, [PERSON] не проживає у квартирі з 2011р., його речей там немає, вона оплачує усі комунальні послуги, а тому в силу ст. 71 ЖК України вважає його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надавши пояснення, аналогічні викладеним в заяві, просили позов задовольнити. Крім того зазначили, що у мешканців квартири склався порядок користування спірним житлом . Однак в 2015р., коли невістка одного разу надала йому змогу зайти у квартиру, то виявилось, що замок у дверях кімнати, якою користувався [PERSON] розбитий, а його речами користується [PERSON] та її співмешканець, який без законних прав проживає у спірній квартирі. Також додав, що невістка оплачує комунальні за користування спірною квартирою з врахуванням субсидій, оформлених на [PERSON] . На даний час у нього немає доступу до спірного житла, оскільки змінені замки у вхідних дверях квартири. Дійсно тривалий час існує конфлікт між ним та відповідачкою і їм важко буде спільно проживати у квартирі. Тому одним із варіантів врегулювання спору може бути відшкодування йому позивачкою за зустрічним позовом вартості його частки , яку він міг би отримати при приватизації житла. [PERSON] та її представник [PERSON] свої вимоги за зустрічним позовом підтримали, зіславшись на викладені в ньому обставини та факти, в задоволенні первісного позову просили відмовити за безпідставністю. Пояснили, що на квартирній черзі перебувала дружина позивача за первісним позовом та на підставі наданих нею на той час документів, у 1989 році , було виділено дві двокімнатні квартири для забезпечення житлом їх сім`ї. Одна, в яку заселилась донька позивача за первісним позовом , друга - спірна, в якій проживали батьки її чоловіка та її чоловік. У 2002 році, зі згоди всіх членів сім`ї , у спірній квартирі була зареєстрована позивач за зустрічним позовом, та в подальшому її діти. [INFO] , у віці 31 рік помер її чоловік. Ще до його смерті між їх сім`єю та батьками її чоловіка часто виникали конфлікти , які провокували позивач [PERSON] та сестра чоловіка [PERSON] , з приводу чого чоловік подавав заяви в правоохоронні органи. На той час [PERSON] продала двокімнатну квартиру, яка була виділена її сім`ї та придбала однокімнатну. Вона постійно приходила у спірну квартиру до батьків, розпивала з ними спиртні напої та створювала конфліктні ситуації, щоб змусити сім`ю брата залишити житло. Після смерті чоловіка життя позивачки за зустрічним позовом з двома малолітніми дітьми стало взагалі нестерпним. Її родичі по черзі змушені були періодично залишатись у квартирі на захист їх прав, оскільки [PERSON] та його донька постійно скандалили, перешкоджали їй у користуванні житлом, вимагали виселитись . Крім морального тиску, періодично вказаними особами чинився і фізичний тиск на неї . У 2011 році померла мати її чоловіка, дружина позивача за первісним позовом. Спочатку дійсно [PERSON] лише періодично з`являвся у квартирі, де була закрита кімната, якою він з дружиною користувався. В подальшому він з донькою забрали з цієї кімнати всі меблі, які перевезли до [PERSON] . Згодом [PERSON] забрав і всі свої речі особистого вжитку і поїхав проживати до рідного брата у м. Буськ. Проте, позивач мав вільний доступ до квартири, оскільки металеві двері були встановлені у квартирі ще у 2010 році і з того часу не змінювались замки, а при виселенні [PERSON] залишив собі ключі. Не надавав жодних коштів позивач з 2011 року, з моменту виселення і на оплату комунальних послуг. У період 2015-2017 р. позивачка за зустрічним позовом отримувала субсидію , проте довідок про доходи [PERSON] їй не надавав, а вона представляла акти про його фактичне не проживання за адресою спірного житла. Оскільки з 2011 року [PERSON] не проживає у спірній квартирі, не несе витрат по її утриманню, забрав всі свої речі добровільно, просила задовольнити зустрічний позов. На думку позивачки, ініціатором позову від імені [PERSON] є його донька, яка бажає отримати грошову компенсацію за квартиру, а наміру проживати у квартирі у [PERSON] не має. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Судом встановлено та підтверджено доказами наступне. Позивач за первісним позовом [PERSON] з 1991 року зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що стверджується довідкою ОСББ «Щурата, 5». Крім нього, в квартирі зареєстровані його невістка [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON] . Квартира не приватизована, складається з двох кімнат, кухні та комунальних вигод, загальною площею 54,25 кв.м. Зі слів [PERSON] , після смерті дружини, а саме з 2011 року його невістка [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні даною квартирою, не впускає його у житлове приміщення, поміняла замки вхідних дверей. Внаслідок вказаних обставин, з 2011 року він змушений тимчасово проживати в квартирі свого брата [PERSON] у м. Буськ та у своєї дочки [PERSON] по [ADDRESS] . На підтвердження викладеного, [PERSON] надав акт комісії виконкому Буської міської ради від 15.10.2013р. (а.с. 3) , довідку від 14.10.2013р. з місця проживання про склад сім`ї і прописку (а.с.6) та заяви родичів про підтвердження факту його проживання у них (а.с. 10-15). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. ВС України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зробив висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин, що і було встановлено при вирішенні даного спору. Так, [PERSON] не доведено, що він після 2011 року вчиняв будь-які дії з метою вселитися у спірне житло, звертався до компетентних органів, тощо. Останнім не надано суду належних та достовірних доказів, з яких причин він був відсутній у квартирі по [ADDRESS] проміжок часу, що значно перевищує встановлений ст. 71 ЖК України строк. . З пояснень [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що він з 2011 року не вносив жодних коштів на утримання житла та не надавав довідок [PERSON] про свій матеріальний стан. Тому, голослівними , на думку суду, є твердження сторони захисту позивача за первісним позовом, що з врахуванням [PERSON] виділялись кошти на житлову субсидію у період 2015-2017 рр. мешканцям спірної квартири, відтак він не втрачав зв`язку з нерухомим майном. Суд приходить до висновку, що з 2011 року [PERSON] не цікавився спірною квартирою та в порушення вимог ст. 68 ЖК України не виконував обов`язки по утриманню житла . До уваги суд приймає і позицію позивача за первісним позовом щодо його наміру подальшого користування спірним житлом , яке спрямоване, з його слів, не на вселення у квартиру , а на отримання від [PERSON] грошової компенсації за частку, яка могла б йому належати у разі приватизації спірної квартири. Вказані кошти, на його думку, були б ним витрачені на придбання іншого житла, оскільки із-за конфліктних стосунків сторони не можуть проживати спільно. Наведені вище обставини знайшли своє підтвердження і у показаннях допитаних судом у якості свідків за клопотанням захисника позивача за первісним позовом, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначені особи підтвердили ту обставину, що з 2011 року [PERSON] не проживає за адресою спірного житла , а жив то у доньки, то у брата. За вказаний період був один випадок, проте вони не можуть вказати дати, коли позивач намагався зайти у квартиру і скаржився на те,що йому не відкривають двері. Крім того свідки зазначили , що позивач в їх присутності наголошував на тому, що боїться проживати у спірній квартирі з відповідачкою , тому не має наміру туди вселятись. Донька має намір провести обмін житла, щоб забезпечити батькові окреме помешкання. Допитані у якості свідків за клопотанням захисника відповідача за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що спочатку сторони мирно проживали у спірній квартирі, проте приблизно з 2006 року почалися конфлікти. Причиною було те, що у квартиру систематично приходила донька позивача за первісним позовом, вживала з батьками спиртне і провокувала скандали з сім`єю брата, після смерті якого життя відповідачки та її малолітніх дітей у квартирі стало нестерпним. Все робилось для того, щоб вони виселились із спірного житла . В подальшому, у 2011 році [PERSON] забрав з квартири всі свої особисті речі, меблі та не цікавився квартирою. Жодного співмешканця , про якого зазначає позивач за первісним позовом у [PERSON] немає . Періодично на захист її інтересів у квартирі перебували її брати , які стримували моральний та фізичний тиск з боку позивача та його доньки, у період спільного проживання сторін у квартирі. Відтак, з врахуванням обставин справи, суд знаходить достатньо підстав вважати, що [PERSON] втратив право користування житлом відповідно до статті 71 ЖК УРСР, оскільки судом не встановлено поважності причин його відсутності, зокрема перешкоджання користування житлом з боку [PERSON] . Враховуючи наведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю, а зустрічний - підлягає до задоволення. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved