Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

28 березня 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 09 жовтня 2007 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через те, що вони втратили почуття любові та поваги один до одного, мали різні погляди на ведення спільного господарства, побуту, виховання дитини. Між ними втрачені будь-які фізичні та духовні звязки. Фактично з 2015 року шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. Вважає, що примирення між ними неможливе, так як за весь час не вдалося налагодити сімейні стосунки. Тому він вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та просив їх шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не зявився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає. Судові витрати просив залишити за ним /а.с.14/. Відповідач в судове засідання не зявилася, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов визнає. Крім того, після розірвання шлюбу, вона бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем «Паламарчук»/а.с.15/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 09 жовтня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 35 /а.с.6/. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /зворот а.с.4/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з 2015 року подружні відносини між ними припинені. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

Outcome: approved