Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

27.08.2020 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності померлому [INFO] [PERSON] правовстановлюючого документу Свідоцтва про право власності на житло від 3 липня 1993 року та розпорядження органу приватизації від 03 липня 1993 року, що видані Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів №13-510, які були зареєстровані в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (30.08.1993 року, в книзі 36 пр, стор. 166, р.№144) на ј частину квартири [ADDRESS] . В заяві [PERSON] посилається на те, що при видачі вищевказаних документів була допущена помилка, яка перешкоджає заявнику прийняти спадщину. У судове засідання заявник не з`явився, надав до суду заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У судове\~засідання представники\~заінтересованих осіб\~не з`явилися,\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи були\~повідомлені належним\~чином,\~причини неявки\~суду не\~повідомили.\~ Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі; прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1993 року та розпорядження органу приватизації від 03 липня 1993 року, що видані Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів №13-510, які були зареєстровані в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради 30.08.1993 р. в книзі 36 пр., стор. 166, р.№414, [PERSON] належить ј частина квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, про що 17.02.2020 року складено відповідний актовий запис №1768 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) та видане Свідоцтво про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, а саме на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Заявник є сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження та рішенням Приморського районного суду м.Одеси про встановлення факту родинних відносин. За заповітом від 27.01.2020 року заявник є спадкоємцем за заповітом. ПНОМНО Шипіковою Ю.А. було заведено спадкову справу відносно майна померлого [INFO] [PERSON] . Листом від 17.08.2020 року №75/02-14 ПНОМНО [PERSON] повідомила, що в Свідоцтві про право власності на житло від 03 липня 1993 року та розпорядженні органу приватизації від 03 липня 1993 року, що видані Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів №13-510, які були зареєстровані в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради 30.08.1993 р. в книзі 36 пр., стор. 166, р.№414, на ј частину квартири [ADDRESS] , ім`я власника вказано як « [PERSON] », що унеможливлює подальше провадження по спадковій справі і видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом. Як вбачається із Заповіту складеного [PERSON] 27.01.2020 року, посвідченого ПНОМНО Шипіковою Ю.А. та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) 17.02.2020 року, по батькові [PERSON] зазначено як « [PERSON] ». Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, суд дійсно вбачає розбіжності в зазначенні по батькові [PERSON] правовстановлюючого документу Свідоцтва про право власності на житло від 3 липня 1993 року та розпорядження органу приватизації від 03 липня 1993 року, що видані Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів №13-510, які були зареєстровані в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (30.08.1993 року, в книзі 36 пр, стор. 166, р.№144) на ј частину квартири [ADDRESS] , де [PERSON] по батькові зазначено « [PERSON] » та відомостей зазначених в свідоцтві про смерть та складеному заповіті, де по батькові [PERSON] вказано « [PERSON] », що є перешкодою для [PERSON] для вступу у спадщину. З огляду на вищевказані докази, знайшов підтвердження факт того, що вимоги заяви є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню, що надасть заявнику можливість вчиняти будь-які юридичні дії щодо вказаного майна. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року.

Outcome: approved