Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

27.08.2020 року до Дніпровського районного суду м. Києва разом з ухвалою Київського апеляційного суду від 20.08.2020 року про визначення Дніпровського районного суду м. Києва для забезпечення розгляду цивільної справи, надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та стягнення аліментів за минулий час, у якому позивачка просить: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини із усіх видів доходу, щомісяця але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів за минулий час на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 78232,00 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 3000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 29.04.2003 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб. Від шлюбу подружжя має спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Через різні погляди на життєво важливі питання, з початку 2013 року сімейне життя подружжя змінилося у гірший бік і сторони у справі не спілкуються один з одним більше шести років. Дитина проживає разом з позивачем, а відповідач проживає окремо. Відповідач не бере участі в матеріальному забезпеченні дитини, шість років не цікавиться її життям, духовним та фізичним розвитком. Дівчинка зростає і її потреби в утриманні також зростають. Домовитись у добровільному порядку про надання матеріальної допомоги сторони не можуть протягом тривалого часу. В липні 2014 року позивачка зверталась до відповідача з пропозицією укласти нотаріальний договір про сплату аліментів, однак він відмовився. 16.07.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів і ухвалою суду від 16.07.2014 року було відкрито провадження у даній справі, однак невизначеність політичної ситуації з окупованою територією змусила позивача просити суд залишити позов без розгляду. Численні намагання матері вплинути на батька та отримати від нього аліменти нічим не завершились. Протягом трьох років позивачка тричі була в Криму і кожного разу поверталась з обіцянкою про те, що коли вона приїде наступного разу, то батько надасть гроші на утримання доньки за всі минулі роки і навіть більше. Однак відповідач своїх слів не дотримався і більше шести років ухиляється від сплати аліментів. Середній розмір заробітної плати по Запорізькій області за минулі три роки загалом становить 78232,00 грн. Ухвалою суду від 02.09.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Відповідач повідомлявся про розгляд справи у встановленому законом порядку шляхом розміщення оголошення на офіційному Інтернет-сайті судової влади, однак станом на час ухвалення рішення своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 8). Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується довідками виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області від 08.07.2020 року (а.с. 9-10). Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його неповнолітньої доньки, суд враховує відсутність будь-яких даних про незадовільний стан здоров`я відповідача, його працездатний вік, відсутність даних про наявність на утриманні відповідача будь-яких інших осіб. Отже, відповідач як здоровий та працездатний чоловік, має можливість працювати та зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини, тому суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір аліментів є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. При цьому, суд не вбачає підстав для зазначення у резолютивні частині рішення про обмеження розміру стягнення аліментів - не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, оскільки такі обмеження, як передбачено ч. 5 ст. 183 СК України, застосовуються при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу, а не в позовному провадженні. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стосовно вимог про стягнення з відповідача заборгованості за минулий час у сумі 78232,00 грн., суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині, з огляду на наступне. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. В якості доказів позивачка подала суду копію ухвали Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 16.07.2014 року про відкриття провадження у справі про стягнення аліментів, а також ухвалу суду Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23.07.2014 року про залишення позову без розгляду зі змісту якої вбачається, що позов залишений без розгляду за заявою самої позивачки (а.с. 11-12). Зміст ч. 2 ст. 191 СК України свідчить про те, що присудження аліментів за минулий час можливе за одночасної сукупності двох обставин: вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача; неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Однак подані стороною позивача документи не підтверджують неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, оскільки позивачка на власний розсуд подала заяву про залишення позову без розгляду, натомість рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, присудження аліментів за минулий час у відповідності до положень ч. 2 ст. 191 СК України, передбачає зазначення дати з якої мають стягуватись визначені судом аліменти у відмінності від положень ч. 1 ст. 191 СК України, натомість позивачка просить стягнути конкретну суму у розмірі 78232,00 грн. та у позові посилається на положення ст. 194 СК України. Відповідно до положень ст. 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. За змістом ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Отже, вказані норми закону регулюють питання заборгованості після фактичного присудження аліментів та в межах здійснення виконавчого провадження, натомість в даному випадку судом початково вирішується спір про стягнення аліментів і в такому разі стягнення заборгованості по аліментам з визначенням її конкретної суми чинними нормами СК України не передбачено, тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів за минулий час у сумі 78232,00 грн. задоволенню не підлягають. Стосовно розподілу судових витрат позивача у зв`язку з отримання останньою професійної правничої допомоги, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З огляду на наявність в матеріалах справи підтверджуючих документів (копія ордеру на надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №08-07/20-31 від 08.07.2020 року, копія акту про прийняття-передачі наданих послуг від 13.07.2020 року на суму 3000,00 грн.) та ураховуючи положення цивільного процесуального закону про те, що розподілу підлягають не тільки витрати на правничу допомогу, які фактично оплачені, але й ті, що підлягають сплаті відповідною стороною, а також застосовуючи принцип пропорційності покладення на сторін судових витрат відповідно до розміру задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат понесених позивачем у зв`язку з отриманням професійної правничої допомоги в розмірі 1500,00 грн., оскільки судом було задоволено одну із двох позовних вимог (3000,00 грн. : 2 = 1500,00 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial