Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

29.05.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], посилаючись на відсутність відповідача у квартирі понад шість місяців з 2000 року без поважних причин. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2004 року позивач є власником житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS]. В даному будинку також зареєстрований відповідач. З 2000 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, за весь цей час він жодного разу не з'являвся, тому всі обов'язки. які випливають із договору найму житлового приміщення, покладені тільки на позивача. Позивач сплачує комунальні рахунки за житловий будинок, нарахування здійснюються згідно численності зареєстрованих осіб, позивачу важко вносити щомісячну плату за всіх осіб. На ім'я відповідача кореспонденція не приходить, в житловому будинку позивача його речей немає. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується з 2000 року без поважних причин. На підставі викладеного позивач просив позовні вимоги задовольнити. До судового засідання позивач та третя особа не з'явились, суду надали заяви, в яких просили справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання з направленням судової повістки засобами рекомендованого поштового зв'язку, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2004 року позивач є власником житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Згідно довідки ТОВ «Миколаївдімсервіс» від 22.05.2018 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідач 2000 року за місцем реєстрації фактично не проживає, що підтверджується актом про не проживання від 22.05.2018 року, засвідченим підписами сусідів та печаткоюТОВ «Миколаївдімсервіс». Згідно зі ст. 4, 115 ЦПК України, ст.15, 20 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який обирає на власний розсуд. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. В силу ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2. Факт вибуття відповідача із житлового будинку [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання, тими обставинами, що відповідач у квартирі не проживає, житлове приміщення за місцем своєї реєстрації не відвідує, його речей у квартирі немає, ніякої участі у ремонтних роботах, у комунальних витратах не приймає. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач не проживає у квартирі більше шести місяців без поважних причин, суд вважає його такими, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS], тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного

Outcome: approved