Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

27.08.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання квартири [ADDRESS] (далі по тексту Квартира) обєктом права спільної сумісної власності з відповідачем [PERSON]; визнання за ним права власності на 2/3 частини Квартири; визнання недійсним договору купівлі-продажу Квартири, укладеного між відповідачами [PERSON] і Кондрат (на теперішній час [PERSON]) О. О.; витребування Квартири на його користь від Союзу Спеціалізованих підприємств; припинення права власності Союзу Спеціалізованих підприємств на Квартиру та скасування державної реєстрації цього права власності за Союзом Спеціалізованих підприємств. В обґрунтування позову зазначив, що Квартиру придбано під час шлюбу з відповідачем [PERSON] за спільні кошти подружжя, а тому вона належить йому на праві сумісної власності. В 1996 році відповідач [PERSON] без його згоди та відома відчужила Квартиру співвідповідачу [PERSON] В свою чергу, остання в 2013 році відчужила Квартиру Союзу Спеціалізованих підприємств, чим порушено його право власності на Квартиру. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав і наполягав на задоволенні. Він пояснив, що про відчуження Квартири відповідачем [PERSON] позивачу стало відомо лише в червні 2014 року, коли в Квартиру намагалися проникнути працівники Союзу Спеціалізованих підприємств, які й повідомили позивачу про наявність у Союзу Спеціалізованих підприємств права власності на Квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2013 року. Відповідачі і треті особи не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. У запереченнях проти позову представник Союзу Спеціалізованих підприємств висловив позицію, що позивач не має права власності на Квартиру, оскільки її придбано відповідачем [PERSON] вже після розірвання шлюбу з позивачем, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про розірвання шлюбу. Крім того, він просив застосувати до спірних правовідносин трирічний строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову із зазначених вище підстав. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач і відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 12.09.1986 року, який розірвано 26.06.1993 року. Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану (т. 1, а. с. 7), який спростовує дату реєстрації розірвання шлюбу (26.06.1993 року), зазначену в наданій суду Союзом Спеціалізованих підприємств копії свідоцтва про розірвання шлюбу (т. 1, а. с. 226), яка не відповідає даті реєстрації розірвання шлюбу, зазначеній в копії свідоцтва про розірвання шлюбу, наданій суду представником позивача (т. 2, а. с. 74), що свідчить про її підробку. Відповідно до статті 22 КпШС України (далі по тексту Кодекс), що діяв на час придбання відповідачем [PERSON] спірної Квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном Згідно статті 23 Кодексу майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребує обовязкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. За змістом статті 28 цього Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадах суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей. Із системного аналізу наведених норм Кодексу суд доходить до висновку про те, що спірна Квартира належала позивачу і відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, при цьому їхні частки у праві спільної власності були рівними. Укладаючи 23.07.1996 року зі співвідповідачем Кондрат (на теперішній час [PERSON]) О. О. договір купівлі-продажу Квартири відповідачу [PERSON] необхідно було попередньо отримати в позивача письмову згоду на таке відчуження. Проте, як слідує з матеріалів справи, Квартиру відчужено на користь [PERSON] без письмової згоди позивача, чим грубо порушено приписи статті 23 Кодексу. Статтею 48 ЦК Української РСР, що діяв на час укладення відповідачами договору купівлі-продажу Квартири від 23.07.1996 року, угода, що не відповідає вимогам закону, є недійсною. По справі встановлено, що після відчуження квартири співвідповідачу [PERSON] позивач продовжував постійно проживати в ній. Лише в червні 2014 року до нього завітали працівники Союзу Спеціалізованих підприємств і запропонували звільнити Квартиру, пославшись на те, що вказане підприємство придбало квартиру у [PERSON], а тому є законним власником Квартири, що стало причиною звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про злочин (т. 1, а. с. 64, 65). Крім того, 21.03.2007 року в Квартирі було зареєстровано місце проживання на той час неповнолітнього сина позивача [PERSON], який є третьою особою (т. 1, а. с. 9). Наведене в сукупності підтверджує, що до червня 2014 року позивач не знав про факт відчуження Квартири його колишньою дружиною [PERSON], а тому суд вважає, що він не пропустив трирічний загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР і статтею 257 ЦК України, що діє на даний час. За таких обставин, порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання договору купівлі-продажу Квартири від 23.07.1996 року недійсним та визнання Квартири обєктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] Виходячи з того, що приписом статті 28 КпШС України збільшення частки одного з подружжя у праві спільної сумісної власності дозволяється лише в разі поділу майна подружжя, що не є предметом цього позову, суд не знаходить законних підстав для задоволення позову в частині збільшення частки позивача у праві спільної власності на Квартиру з ? до 2/3 її частин. Як убачається з матеріалів справи (т. 1, а. с. 66), 30.09.2013 року [PERSON] (раніше Кондрат) О. О. уклала із Союзом Спеціалізованих підприємств договір купівлі-продажу Квартири. Таким чином, на даний час власником Квартири є Союз Спеціалізованих підприємств. В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» загальним судам розяснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15)) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК (435-15) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (435-15). Зокрема, пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачена можливість витребування власником майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Виходячи з того, що позивач не надавав своєї згоди на відчуження належної йому на праві спільної сумісної власності частини Квартири, а укладений відповідачами [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 23.07.1996 року визнано судом недійсним, спірна Квартира підлягає витребуванню у співвідповідача Союзу Спеціалізованих підприємств, на користь позивача та відповідача [PERSON] в порядку віндикації. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільний справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України). В розумінні статті 1 ЦПК України та статті 55 Конституції України, яка гарантує судовий захист права і свободи громадянина, юридична категорія «захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи» повинна відповідати критеріям: 1) ефективності, 2) своєчасності та 3) повноти захисту прав особи судом. Тому, для забезпечення ефективності та повноти судового захисту порушених прав позивача суд вважає необхідним також й припинити право власності на Квартиру за Союзом Спеціалізованих підприємств і скасувати державну реєстрацію цього права на Квартиру за вказаним підприємством. Отже, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial