Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

26 січня 2016 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до ТОВ «Інтеграндкапітал+» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання договору недійсним, застосування реституції та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позову зокрема зазначив, що він 23 листопада 2015 року уклав з ТОВ «Інтерграндкапітал+» договір майнового лізингу №805359, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Fiat Doblo Panorama 1.4 M, вартістю 152000 гривень (надалі - Договір лізингу). При підписанні Договору лізингу, він сплатив на користь відповідача 20% від вартості автомобілю, а саме - 30400 гривень. Повернувшись додому, він більш детально ознайомився з умовами зазначеного вище договору та виявив, що консультант компанії - відповідача ввела його в оману, оскільки консультація, надана в офісі компанії відповідача, не відповідає вимогам, зазначеним у договорі. Так, з договору вбачається, що сума, сплачена ним у розмірі 30400 гривень, не входить у вартість автомобіля, а є «вартістю фінансування», тобто фактично оплатою за роботу консультанта. Відповідно до договору, «вартість фінансування» - це одноразова плата за організацію та оформлення договору. Якби консультант компанії Відповідача повідомив йому про цей факт, він нізащо не погодився б укладати Договір лізингу на таких умовах. Таким чином вважав, що під час укладання Договору лізингу, було порушено п.4 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послугу, яка надається. Крім того, порушені вимоги ч.3 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме: інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання. Зателефонувавши до центрального офісу компанії, позивачу стало відомо, що консультант компанії невірно роз'яснила умови Договору лізингу, і йому необхідно сплатити авансовий платіж у розмірі 50% вартості автомобіля і взагалі, згідно п.12.11 Договору лізингу, у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Вважав, що вказана умова договору є несправедливою стосовно, як споживача, відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кошти, сплачені на користь відповідача в якості декларативної умови, яка не має під собою реального виконання Відповідачем будь-яких обов'язків, забезпечених цією оплатою та порушує принцип добросовісності, встановлений п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, тому що 30400 гривень є неспівмірними з затратами лізиногодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. Крім того, дана умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки Договором лізингу не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від Лізингової компанії ТОВ «ІГК», як виконавця, у зв'язку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивача. Також, даний пункт Договору лізингу, завдає шкоди споживачеві, оскільки сплачені ним 30400 гривень після розірвання договору залишаються у лізингової компанії. Також вважав несправедливими умови п.8.2.1 Договору лізингу про встановлення першого лізингового платежу, що складається не тільки з авансового платежу, але і з комісії за організаційні заходи, оскільки Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Стверджував що Договір лізингу був укладений під впливом обману та застосуванням нечесної підприємницької практики, а також з іншими грубими порушеннями діючих норм законодавства. Крім того, нещодавно, йому стало відомо, що ТОВ «Інтерграндкапітал+» не має права надавати послуги з фінансованого лізингу, оскільки не перебуває на обліку у Нацкомфінпослуг, отже відповідач не мав законного права укладати зі ним Договір лізингу. Таким чином, Відповідач навмисно ввів його в оману, отримавши грошові кошти за надання фінансового лізингу, не маючи статусу фінансової установи, ліцензії та/або інших дозволів на надання фінансових послуг, в результаті чого він не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послугу, яка була надана. Також зазначав, що через введення представником юридичної особи його в оману щодо свого права на вчинення правочину - Договору лізингу, йому була завдана моральна шкода, у вигляді глибоких душевних страждань, які почалися від дня укладання Договору лізингу та тривають до теперішнього часу. Спричинену відповідачем моральну шкоду він оцінює в розмірі 5000 грн. Посилаючись, зокрема на ст.ст.203, 215, 216, 227, 236 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист права споживачів», Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» просив суд: визнати недійсним з моменту укладання Договір майнового лізингу №805359 від 23 листопада 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Інтерграндкапітал+»; стягнути з ТОВ «Інтерграндкапітал+» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 30704,00 гривень, що складається з: 30400,00 грн. сплачені кошти, 304,00 грн. сплачена комісія банку; стягнути з ТОВ «Інтерграндкапітал+» на його користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 гривень; стягнути з ТОВ «Інтерграндкапітал+» на його користь судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до інформації, одержаної з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача ТОВ «Інтерграндкапітал+» є 04080, м.Київ, вул.Фрунзе, буд.82. На вказану адресу судом неодноразово надсилалися судові повістки про виклик. Однак, у призначений час представник Відповідача в судове засідання не з'являвся, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про місце і час судового розгляду справи був повідомлений належним чином, заяву про розгляду справи за відсутності свого представника до початку судового засідання до суду також не подав. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 листопада 2015 року між ТОВ «Інтерграндкапітал+» та [PERSON] було укладено Договір майнового лізингу №805359 /а.с.16-24/. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). При цьому, ч.3 цієї статті передбачає, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до п.2.1. Договору лізингу, Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу визначений у п.3.1. цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. У додатку №2 до Договору лізингу, сторони передбачили, що строк сплати першого лізингового платежу становить 12 місяців, а додатку №3 до Договору лізингу, сторони передбачили, що строк сплати другого лізингового платежу становить 60 місяців /а.с.22, 23/. Частина 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи з того, що поняття «майнового лізингу» чинне законодавство України не передбачає, а зі змісту Договору лізингу вбачається, що майна, яке Лізингодавець передасть Лізингоодержувачу у користування, на момент укладання спірного договору у власності Лізингодавеця не перебувало, а лише планувалося його придбання, то суд приходить до висновку, що між сторонами фактично було укладено договір фінансового лізингу. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Стаття 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачає, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Відповідно до п.2.1. Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22 січня 2004 р. №21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що ТОВ «Інтерграндкапітал+» є юридичною особою, яка може надавати послуги фінансового лізингу, суду не надано. Таким чином, суд робить висновок, що ТОВ «Інтерграндкапітал+» укладаючи договір фінансового лізингу та надаючи фінансову послугу [PERSON] діяло без відповідного дозволу, тобто надавати послуги фінансового лізингу не мало права. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Частина 1 ст.236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Отже, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним Договору майнового лізингу №805359 від 23 листопада 2015 року, укладеного між ТОВ «Інтерграндкапітал+» та [PERSON] є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно квитанції №24 від 23.11.2015 року, позивач [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Інтерграндкапітал+» 30704,00 грн., як сплата вартості фінансування згідно договору 805359. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Інтерграндкапітал+» на його користь матеріальної шкоди в розмірі 30704,00 гривень, також є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Будь-яких доказів того, що [PERSON] була завдана моральна шкода у вищевказаних формах, суду не надано. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Інтерграндкапітал+» на його користь моральної шкоди є необгрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про судових витрат, то суд виходить з наступного. З позовної заяви вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом до ТОВ «Інтерграндкапітал+» ставив питання про захист його прав, як споживача. Згідно квитанції №44 від 25.01.2016 року, [PERSON] за подання позову сплачено судовий збір в розмірі 551,21 грн. В той же час, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. При цьому, ч.3 ст.88 ЦПК України встановлює, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Доказів того, що позивачем [PERSON] понесені інші судові витрати, окрім судового збору, суду не надано. Таким чином, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про стягнення з ТОВ «Інтерграндкапітал+» на його користь судових витрат, також є необгрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial