Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

27.11.2015 року позивачка через свого представника [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на щодо предмета спору: [PERSON], згідно якого просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що вона, її донька та онука зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач, який до 2013 року перебував в цивільному шлюбі з її донькою [PERSON] Проте, вже більше двох років відповідач за місцем реєстрації не проживає та нею не користується. Крім того, відповідач не є родичем позивачки, а також не сплачує житлово-комунальні послуги. Всі ці витрати змушена нести позивачка, що спричиняє їй значних матеріальних збитків. На підставі зазначеного позивачка звернулась до суду з вказаним позовом про визнання відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення в газетах «Урядовий Кур'єр» від 23.03.2016 року, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивачки проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 224 та відповідно до ч.1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину серії № ВКР 978760 від 22.10.2008 року та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 16899939 від 22.10.2008 року позивачка отримала у спадщину за законом ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS], що відповідає квартирі № 2 в цьому будинку. Свідоцтво про право на спадщину на іншу ? частину вказаного спадкового майна видане [PERSON] Відповідно до довідки КП ЖЕК «Діброва» № 1890 від 10.07.2015 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також відповідач по справі - [PERSON], 1971 року народження, який зі слів позивачки не перебуває з нею в родинних відносинах (а.с. 3). Звертаючись з позовом до суду позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач з 2013 року не проживає в квартирі [ADDRESS] , а також не сплачує житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим вона змушена нести вказані витрати самостійно, що спричиняє їй значних матеріальних збитків. Згідно копії Акту від 04.12.2015 року, складеного [PERSON] та [PERSON], засвідченого Начальником ЖЕД по обслуговуванню приватного сектора Шевченківського району м. Києва ТОВ «Київградсервіс», [PERSON] з жовтня 2014 року по день складання Акту не проживає адресою: [ADDRESS](а.с.10). Положеннями ч.1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки на даний час позивачка є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], що становить квартиру № 2 в цьому будинку, зареєстрований в цій квартирі відповідач [PERSON] в ній не проживає та не перебуває і не перебував з позивачкою у родинних відносинах, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], підлягає задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 317, 319, 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 88, 169, 212-215, 223-226, 294 ЦПК України, суд

Outcome: approved