Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

27 березня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач) звернулося із вказаним вище позовом до [PERSON], [PERSON] (далі-відповідачі), мотивуючи тим, що 02.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого позивач надає відповідачеві кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач вказані зобовязання виконав, відповідач [PERSON] скористався кредитом, але станом на 28.02.2015 року не виконує належним чином свої зобовязання згідно вказаного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 31 568,72 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 14 629,07 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 14 960,19 грн., а також із штрафів: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1 479,46 грн. штраф (процентна складова). Вказане зобовязання забезпечене порукою згідно Договору № 02/ДЗ від 15.08.2014 року, укладеним із поручителем відповідачем [PERSON] З огляду на вказане, просив суд стягнути з відповідача [PERSON] 30 568,72 грн. заборгованості та судовий збір у розмірі 315,69 грн., а також стягнути солідарно із відповідачів 1000 грн. Ухвалою суду від 18.11.2015 року прийнято до спільного розгляду в одному провадженні зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 02.09.2008 року, який за клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 17.03.2016 року залишено без розгляду. 01.03.2016 року позивач уточнив позовні вимоги, зіславшись на те, що згідно судового наказу Київського районного суду м. Полтави № 2-н-209/2010 було вирішено стягнути із [PERSON] 19 222,55 грн. згідно договору б/н від 02.09.2008 року, а тому просить стягнути заборгованість за мінусом вказаної суми, що складається із заборгованості по процентам 12 736,49 грн., 636,83 грн. штраф (відсоткова складова). За заявою позивача ухвалою суду від 17.03.2016 року позовну заяву в частині позовних вимог до [PERSON] залишено без розгляду. У судове засідання особи, які беруть участь у справі не зявились, хоч і були належним чином повідомлені. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, представник відповідача надав клопотання про розгляд справи у його відсутність та відсутність довірительки. Зясувавши обставини та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 02 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н (далі - Договір) /а.с.9-15/ Як вбачається із копії статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - позивача, він є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» /а.с. 22/. Позивач на виконання умов Договору відкрив відповідачеві картковий рахунок, відповідач скористалася кредитним лімітом. Відповідач подала суду заяву про застосування до вимог позивача строк позовної давності /а.с.191, т. 1/. В силу ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності згідно ч.1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом на підставі копії судового наказу Київського районного суду м. Полтави від 17.06.2010 р. по справі № 2н-209/2010 /а.с. 54, т. 1 /, ухвали про виправлення описки у вказаному судовому наказі від 30.10.2015 року по справі № 2н-209/2010 /а.с. 135, т. 1 /, встановлено, що згідно вказаного судового наказу було вирішено стягнути із позивача на користь відповідача заборгованість за тим же договором, що є предметом спору у даній справі. На підставі вказаного судового наказу було відкрито виконавче провадження, в межах якого позивач здійснювала погашення відповідної заборгованості, що підтверджується копіями постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, копіями платіжних доручень, а також і випискою з рахунку, наданою представником позивача /а.с. 82, 145, 148-159, 203-213, т. 1; а.с. 7, 10, т.2/. Судом також із довідки відділу культури та архівної справи Гребінківської районної державної адміністрації № 14 від 26.04.2016 року встановлено, що заборгованість згідно судового наказу Київського районного суду м. Полтави від 17.06.2010 р. по справі № 2н-209/2010 стягувалась з вересня 2010 року по лютий 2013 року /а.с. 79, т. 2/, хоч і виконавчий лист було повернуто стягувачу 28.02.2011 року /а.с. 10, т. 2/. Проте відділу культури та архівної справи Гребінківської районної державної адміністрації було направлено повідомлення про повернення виконавчого листа без виконання державною виконавчою службою тільки 18.03.2013 року /а.с. 82, т. 2/. Окрім того, згідно заяви відповідача за місцем роботи також утримувались та перераховувались кошти на погашення заборгованості на виконання того ж таки судового наказу з липня 2013 року по липень 2015 року, що підтверджується довідкою відділу культури та архівної справи Гребінківської районної державної адміністрації № 13 від 26.04.2016 року /а.с. 80, т. 2/. Вказане підтверджується також випискою по рахунку, наданою представником позивача /а.с. 203-213, т. 1/. Таким чином, в період з вересня 2010 року по липень 2015 року відповідач [PERSON] здійснювала платежі на користь позивача на виконання судового наказу Київського районного суду м. Полтави від 17.06.2010 р. по справі № 2н-209/2010 /а.с. 54/ шляхом перерахування коштів згідно судового наказу та утримання заборгованості за її заявою із заробітної плати за місцем роботи, за винятком 07.11.2014 року погашення заборгованості у сумі 137,17 грн., що було здійснено автоматично. Вказане підтверджується випискою з рахунку, що надана представником позивача /а.с. 203-213, т. 1/. Таке погашення заборгованості на виконання судового наказу та автоматичне стягнення заборгованості не можна вважати вчиненням дій, що свідчать про визнання особою свого боргу в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України, що є підставою для переривання перебігу позовної давності. Адже, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. При цьому виконання може здійснюватись у добровільному порядку або в примусовому порядку, у разі добровільного невиконання відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року. Окрім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Зважаючи на те, що позивач із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за договором, що є предметом спору у даній справі, звернувся до Київського районного суду м. Полтави 26.05.2010 р., що документально підтвердив представник позивача /а.с. 200-201, т.1 /. Таким чином, 26.05.2010 року було перервано строк позовної давності, з цієї дати перебіг позовної давності почав відраховуватись заново. Якщо виходити із переривання строку позовної давності, він сплинув 26.05.2013 року. Водночас, згідно анкети-заяви [PERSON], що є частиною кредитного договору, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки /а.с. 9, т. 1/. Позивач підтвердив, що термін дії кредитної картки відповідача, що була видана згідно умов Договору, визначений до 31.08.2010 року /а.с. 90, т. 2/. Згідно п. 9.12., 1.1.7.12. Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна із сторін не проінформувала другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на той же строк. ВСУ у своїй постанові по справі № 6-103цс14 від 24.09.2014 року сформував правову позиці, відповідно до якої пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, з урахуванням того, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобовязань за договором не виконав. Судом встановлено, що після закінчення строку дії договору (31.08.2010 року) відповідач за договором зобовязання не виконала, заборгованість по ньому стягувалась на підставі судового наказу, банк не видавав їй кредитних коштів, останній раз відповідач користувалась кредитними коштами по договору 08.07.2009 року, що вбачається із виписки по рахунку, представленої представником позивача /а.с. 203-213, т. 1/, а так само банк не надавав нової платіжної картки, що також підтверджено представником банку /а.с. 90, т. 2/. Таким чином, договір б/н від 02.09.2008 року не міг бути пролонгований. Отже, виходячи із строку дії договору, строк позовної давності сплив щодо стягнення заборгованості за договором 31.08.2013 року. Після вказаної дати [PERSON] не вчиняла дій, що свідчили б про визнання нею свого боргу, що вбачається із виписки позивача /а.с. 203-213, т. 1/. Із позовною заявою у даній справі позивач звернувся 27.03.2015 року /а.с. 16, т. 2/, тобто пізніше моменту спливу позовної давності. Таким чином, позивач із вимогами до [PERSON] звернувся після спливу строку давності, про який заявлено у справі. З огляду на вказане, у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову, та з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав для присудження судових витрат з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 257, 261, 264, 266, 267, 1054 ЦК України, враховуючи правову позицію ВСУ, викладену у своїй постанові по справі № 6-103цс14 від 24.09.2014 року,

Outcome: dismissed