Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

28 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований чоловік її доньки [PERSON] , відповідач у справі. [PERSON] у позові вказує, що відповідач у 2007 році разом із своєю сім`єю виїхав на в інше місце на постійне проживання, проте, реєстрації не припинив, на вимоги позивачки добровільно знятися з реєстрації не реагує. Позивачка вважає, що такими діями відповідач чинить їй перешкоди як власнику у користуванні та розпорядженні своїм майном. З цих підстав, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивачки подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, про причину неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи без його участі, як і відзиву на позов до суду не надходило. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні докази, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (договір купівлі-продажу, посвідчений 21.01.1992 року Володимир-Волинською держнотконторою, за реєстром № 2-41, зареєстрований Волинському обласному БТІ 13.02.1992 року). Згідно довідки про склад сім`ї та проживання, виданої 13.08.2018 року Березовичівською с/радою за № 952, громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03.04.2017 року, яке є чинним, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки, виданої 13.08.2018 року Березовичівською с/радою за № 953, громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але протягом 10 років не проживає за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідач є колишнім членом сім`ї власника житла. Згідно пункту 39 вказаної Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Згідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач в належному позивачці житловому будинку не проживає більш ніж 1 рік, при цьому, реєстрація його місця проживання створює для власника перешкоди в користуванні своєю власністю та обмежує його майнові права. Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, іншої домовленості між ним та власником житла не встановлено, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі ст. ст. 319,391,405 ЦК України,

Outcome: approved