Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

27 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що позивачка є власником будинку [ADDRESS] . У вищевказаному будинку зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , які не є членами сім`ї позивачки. Вказує на те, що у вказаному будинку проживає її син - [PERSON] , а вона сплачує всі комунальні послуги. Відповідачі у вказаному будинку не проживають з 2015 року, їхні особисті речі у будинку відсутні. На теперішній час позивач не може реалізувати свої права як власника зазначеного будинку. У зв`язку з цим, позивачка просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] , [PERSON] зареєстрованих у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідачі у судове засідання не з`явилися, як не з`явилися і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачів був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] та [PERSON] , будучи повідомленими у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності від них до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 07 листопада 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року вирішено розгляд справи проводити у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 06 липня 2006 року посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області, зареєстрованого в реєстрі 2-2159, [PERSON] придбала у власність житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 2597349 від 06 липня 2006 року. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] зареєструвала своє право власності на будинок [ADDRESS] . Відповідно до акту № 257 від 22 вересня 2021 року, складеного та посвідченого керівником мікрорайону Східний м. Слов`янськ у присутності двох свідків, [PERSON] та [PERSON] з 2015 року не проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 145954 від 11 серпня 2021 року наданої виконавчим комітетом Слов`янської міської ради, станом на 11 серпня 2021 року в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані три особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказані відомості підтверджуються також записами в домовій книзі, дослідженими у судовому засіданні. З наданих до суду квитанцій про сплату комунальних платежів, вбачається, що [PERSON] здійснює оплату за комунальні послуги за вказаним будинком. Відповідно до копії паспорту громадянина України, серії [NUMBER] , який належить [PERSON] , в графі місце проживання зазначено адресу: [ADDRESS] . Відповідно до листа відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської ради № 2213/42 від 07 вересня 2021 року, наданого на заяву позивачки, останній повідомлено про відсутність правових підстав для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] . Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 286102370, наданої на запит суду, будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] .. Відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України,\~відповідно до\~яких цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами\~статті 89\~ЦПК України, суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, не скористалися своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивачки. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті\~64\~цього Кодексу.\~Припинення сімейних\~відносин з\~власником будинку\~(квартири)\~не позбавляє\~їх права\~користування займаним\~приміщенням.\~У разі\~відсутності угоди\~між власником\~будинку (квартири)\~і колишнім\~членом його\~сім`ї\~про безоплатне\~користування жилим\~приміщенням до\~цих відносин\~застосовуються правила,\~встановлені ст.\~162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із\~ст.\~3\~СК України,\~сім`ю\~складають особи,\~які спільно\~проживають,\~пов`язані\~спільним побутом,\~мають взаємні\~права та\~обов`язки. Подружжя\~вважається сім`єю\~і тоді,\~коли дружина\~та чоловік\~у зв`язку\~з навчанням,\~роботою,\~лікуванням,\~необхідністю догляду\~за батьками,\~дітьми та\~з інших\~поважних причин\~не проживають\~спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивачки і вселилися до будинку, який належить на праві власності позивачу з її добровільної згоди, саме з метою використання житла за призначенням, тобто мали право на користування житлом за згодою його власника. Як видно із акту № 257 від 22 вересня 2021 року, складеного та посвідченого керівником мікрорайону Східний м. Слов`янськ у присутності двох свідків, [PERSON] та [PERSON] з 2015 року не проживають за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи відсутність у сторін правовідносин, які виникають між власником та членом сім`ї власника, слід дійти висновку про те, що на правовідносини, що є предметом спору, розповсюджуються загальні норми, передбачені главою 32 ЦК України щодо користування чужим майном. Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до\~ст.\~403\~КПК України,\~сервітут визначає\~обсяг прав\~щодо користування\~особою чужим\~майном. Сервітут\~може бути\~встановлений на\~певний строк\~або без\~визначення строку. Особа,\~яка користується\~сервітутом,\~зобов`язана\~вносити плату\~за користування\~майном,\~якщо інше\~не встановлено\~договором,\~законом,\~заповітом або\~рішенням суду. Сервітут\~не підлягає\~відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється\~зокрема у\~разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд . Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом частини першої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням, або втрату користування жилим приміщенням. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вже понад три роки відповідачі без поважних причин не проживають за місцем свого постійного проживання, будинком, який належить позивачці, та в який вони вселилися з її добровільної згоди з метою проживання в ньому, не користуються, комунальні послуги за будинок не вносить, у належному стані не підтримують. Суд приходить до висновку про те, що в даному випадку звернення із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є належним способом захисту та не суперечить нормам ст. 406 ЦК України щодо вимоги про припинення сервітуту, при цьому доводи позивачки щодо обставин, за яких вона звернулася із вказаним позовом є обґрунтованими, оскільки у іншій спосіб вирішити спір неможливо та її право підлягає захисту. Враховуючи, що добровільно знятися з реєстрації у вказаному будинку відповідачі не бажають, а їхня реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачкою права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, позивачкою за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1816 грн., з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі по 908 грн. 00 коп. з кожного, які понесені позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved