Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

27 вересня 2017 року до суду надійшла вказана позовна заява. В позовній заяві позивач просить: призначити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що за рішенням суду стягнуті аліменти на утримання дитини в частці від його доходу, оскільки на той час він мав офіційне місце роботи, проте так як на даний час позивач не працює, його матеріальний стан не дає можливості сплачувати аліменти в частці від середньої заробітної плати по місту Києву, оскільки його дохід значно менший, ніж розмір аліментів . Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, звернулася до суду з клопотанням про слухання справи в її відсутність. 21 грудня 2017 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якій відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підстав, що зазначені позивачем підстави зменшення розміру аліментів не є поважними причинами несплати аліментів та зменшення їх розміру. Позивач є працездатним, має можливість фінансово утримувати сина, медичних протипоказань не має, житлом є забезпечений. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вислухавши позивача, його представника, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.04.2008 року. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.05.2015 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.06.2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.05.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення набрало законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, з 08.06.1999 року по 31.05.2016 року [PERSON] мав офіційне місце роботи та отримував заробітну плату з якої сплачував аліменти на утримання сина. З моменту звільнення та на момент розгляду справи позивач не має офіційного місця роботи. Оригінал трудової книжки було оглянуто в судовому засіданні. З довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за період з 01.08.2016-01.03.2018 року вбачається, що за вказаний період позивач сплачував щомісячно аліменти на утримання дитини та заборгованість станом на 01.03.2018 року становить 13 145,12 грн. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності із ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 184 СК України визначає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Правовою позицією постанови Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 визначено, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що він звільнився з офіційного місця роботи за станом здоров'я та після звільнення за домовленістю з відповідачем сплачував на її картку по 2 000,00 грн. аліментів на утримання дитини. Зазначеної обставини відповідач не оспорювала. В умовах безробіття на даний час він не має стабільного заробітку, постійної роботи, тому перебивається разовими доходами від виконання разових замовлень на виконання різних робіт, а тому доходи є нерегулярними. його батько потребує постійного лікування, а батьки допомоги, а тому з врахуванням вказаних обставин позивач вважає, що він має можливість щомісячно сплачувати 2 000,00 грн., проте він зазначає, що при фінансовій можливості, буде сплачувати більше ніж 2 000,00 грн. Даючи юридичну оцінку поясненням сторін та наданим по справі доказам, враховуючи матеріальне становище платника аліментів, відсутність офіційного місця роботи позивача та зменшення його доходів, враховуючи, що суду не надано доказів наявності у позивача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; позивач має двох непрацездатних батьків, зважаючи на те, що сторони рівні в обов'язку утримувати спільну дитину, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved