Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

28 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право власності на будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] у зв'язку з неможливістю зареєструвати дане домоволодіння на своє ім'я. Мотивує свої вимоги тим, що 9 серпня 1991 року він на підставі договору купівлі-продажу набув в приватну власність цілий житловий будинок разом з сараєм, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок був розібраний та на даній земельній ділянці, що належить йому на праві приватної власності, був зведений новий будинок, на який 4 липня 1995 року він виготовив свідоцтво про право власності та провів державну реєстрацію в органах БТІ. Зазначає, що на даний час не має можливості зареєструвати право власності на домоволодіння, оскільки свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок не містить підпису та печатки органу, який його видав. Позивач в судове засідання не з'явився, в поданій заяві просив розгляд справи проводити без його участі. Просив суд визначити ефективний спосіб захисту його права власності на житловий будинок. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Третя особа до суду не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Згідно поданої заяви, заперечення проти позову відсутні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Рішенням № 83 Липоводолинської селищної ради народних депутатів від 25 жовтня 1991 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,15 га (а.с. 17). Згідно копії технічного паспорта від 17 червня 1994 року власником домоволодіння по [ADDRESS] зазначений [PERSON] (а.с. 6-10). Рішенням виконкому Липоводолинської районної ради народних депутатів № 45 від 25 травня 1995 року вирішено оформити право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 40). На підставі даного рішення, 4 липня 1995 року [PERSON] отримав свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок в [ADDRESS], на якому відсутній підпис посадової особи та печатка органу. 7 липня 1995 року проведено реєстрацію права власності даного житлового будинку у реєстраційній книзі №6 Роменського міжміському бюро технічної інвентаризації за № 664 (а.с. 12). Відповідно до довідки КП «Сумське МБТІ» та копії реєстраційної книги, житловий будинок в [ADDRESS] зареєстровано 4 липня 1995 року за [PERSON] (а.с. 52-53). 5 грудня 2008 року [PERSON] отримав державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,3447 га для ведення особистого підсобного господарства та державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0526 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 15, 16). Відповідно до копії рішення Липоводолинської селищної ради Сумської області від 25 лютого 2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] (а.с. 14). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON], [PERSON] відмовлено в державній реєстрації прав власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], у зв'язку з тим, що подані документи оформлені з порушенням вимог законодавства, а саме свідоцтво про право власності на житловий будинок не містить підпису голови виконкому та печатки органу, що видав свідоцтво (а.с. 21). 30 вересня 2017 року Липоводолинська селищна рада відмовила [PERSON] у внесенні змін до свідоцтва про право власності на житловий будинок в [ADDRESS], виданого 4 липня 1995 року виконавчим комітетом Липоводолинської районної ради, оскільки виконавчий комітет Липоводолинської селищної ради не є повноважним на вчинення таких дій (а.с. 23). Липоводолинська районна державна адміністрація 12 листопада 2017 року своїм листом за № 183-С відмовила [PERSON] у видачі дублікату свідоцтва про право власності на житловий будинок, оскільки сам документ, що наявний у [PERSON] не має юридичної сили у зв'язку відсутністю підпису та печатки (а.с. 25). Відповідно до довідки-характеристики об'єкту нерухомого майна від 4 вересня 2017 року виготовленої КП «Сумське БТІ» домоволодіння по [ADDRESS] складається з житлового будинку літ. «А-1» та сараю літ. «Б» (а.с. 11). Із копії звіту про оцінку майна ПП «Бюро аспект» від 9 листопада 2017 року вбачається, що вартість житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] становить 59 495 грн. (а.с. 24). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих з подальшою видачею реєстраційних документів. Відповідно до п. 23 вказаного порядку на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. З викладеного слідує, що позивачем було проведено державну реєстрація права власності на житловий будинок в [ADDRESS] на підставі чинної на той час Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, у зв'язку з чим його право власності визнається дійсним і не потребує додаткової повторної державної реєстрації відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом з тим, позивач просить визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок на підставі ст. 392 ЦК України. Водночас ним не подано доказів про оспорювання або не визнання цього права іншою особою, чи втрати ним документа, який засвідчує право власності. У зв'язку з цим позов на підставі обраного способу захисту задоволенню не підлягає. Але оскільки метою поданого до суду позову є належна реєстрація права власності позивача на житловий будинок, суд відповідно до ст. 5 ЦПК України вважає за необхідне захистити його право шляхом визнання належності позивачу правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на житловий будинок, на підставі якого за позивачем зареєстровано право власності на житловий будинок. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З огляду на викладене, позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial