Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

26 січня 2017 року до суду звернувся представник позивача з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування уточненого позову представник позивача вказує на те, що [PERSON] відбував покарання у Софіївській виправній колонії №45 Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області. Дана судимість була повністю погашена. В провадженні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу знаходиться справа за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Зазначає, що 5 грудня 2016 року представником позивача у межах цивільної справи були долучені додаткові докази, серед яких були Додаткова угода до кредитного договору та довіреність від 8 вересня 2011 року. На підставі вказаної довіреності колишня дружина [PERSON] уклала із ПАТ КБ «ПриватБанк» додаткову угоду до кредитного договору, змінивши умови договору. Стверджує, що при відбуванні покарання [PERSON] не вчиняв жодного правочипу, а підпис в довіреності виконаний не ним особисто. Позивач не надавав своїй колишній дружині [PERSON] будь-яких повноважень на вчинення від його імені будь-яких дій. Тому вчинені нею правочини в подальшому будуть визнаватися не дійсними, так як в момент їх вчинення не відповідали вимогам закону. Посилається на те, що довіреність відноситься до односторонніх нравочинів, до нього застосуються відповідні положення про правочин. Щодо віднесення довіреності до одностороннього правочипу свідчить Узагальнення судової практики Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, якою передбачено, що «у судовій практиці виникають проблеми із розумінням та визначенням односторонніх нравочинів. Вважає, щодо них можна віднести: видачу та скасування довіреності». Зазначає, що ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має були вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в моменті вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами пертою третьою, п'ятою за шостою ст. 203 ІІК України. Звертає увагу суду на те, що зміст правочину, яким є довіреність від 8 вересня 2011 року, посвідчена начальником Софіївської виправної колонії №45 на підставі якої [PERSON] уповноважив [PERSON] вчиняти від його імені будь-які дії, що суперечить актам цивільного законодавства України, а саме ч.1 ст. 238 ЦК України. Як наслідок, на думку позивача довіреність від 8 вересня 2011 року підлягає визнанню недійсною. Представник позивача у позовній заяві просить поновити строк на подачу позовної заяви. Вказує, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Отже,

Outcome: dismissed