Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

27.07.2021 позивач та його представник звернулись в суд з позовом до відповідача про припинення у судовому порядку трудових відносин та зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON] з 04.08.2015 працював на посаді інженера-проектувальника ІІІ категорії відділу комплексного проектування ТОВ ПВІ «Волиньагропроект». В жовтні 2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення, однак таку заяву було проігноровано, не зареєстровано, позивача не звільнено, трудову книжку не видано. В подальшому, як стверджує позивач, головний бухгалтер йому віддала трудову книжку, проте без запису про звільнення. 16.03.2021 позивач повторно звернувся до директора товариства із заявою про звільнення, однак і дана заява була проінгорована. Станом на день звернення до суду з позовом, головний бухгалтер та директор звільнені, нове керівництво чи виконувач обов`язків не призначені. Заробітна плата не виплачується з берез 2020 року. Просять визнати припиненими трудові відноси [PERSON] з ТОВ ПВІ «Волиньагропроект» на підставі ч.1 ст.38 КЗпП з 16.03.2021 та стягнути середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач судове засідання не з`явився, його представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Не заперечує, щодо винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направив. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект» (далі - ТОВ ПВІ «Волиньагропроект») є зареєстрованою у встановленому законом порядку юридичною особою (код ЄДРПОУ 03577906, адреса місцезнаходження: 43021, м. Луцьк, вул. Шопена, буд.22). Керівником ТОВ ПВІ «Волиньагропроект» з 18.04.2007 є [PERSON] (тимчасово виконуючий обов`язки), представником - [PERSON] (а.с.26). Згідно копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , останній прийнятий на посаду інженера-проектувальника ІІІ категорії відділу комплексного проектування ТОВ ПВІ «Волиньагропроект» за наказом №7-к від 03.08.2015 з 04.08.2015. Переведений 01.01.2017 згідно наказу №9 від 30.12.2016 на посаду інженера-проектувальника ІІІ категорії (будівельні споруди) товариства (а.с.9-10). 16.03.2021 [PERSON] направив до ТОВ ПВІ «Волиньагропроект» заяву про звільнення з посади інженера-проектувальника ІІІ категорії (будівельні споруди) товариства за власним бажанням, що підтверджується копією заяви, опису вкладення у цінний лист та фіскального чеку про оплату відправлення (а.с.5-7). Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даною норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007 р. № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до ст. 24 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін. Зі змісту ст. 21 КЗпП України випливає, що трудовий договір є двостороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов`язки. Інші суб`єкти мають право втручання у взаємовідносини цих сторін лише у випадках та в порядку передбаченому чинним законодавством. Відповідно до п. 4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Зі змісту позову [PERSON] вбачається, що він просить суд припинити трудові відносини між ним та ТОВ ПВІ «Волиньагропроект». Виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між сторонами, суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин з ТОВ ПВІ «Волиньагропроект» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, тому, враховуючи ті обставини, що трудові обов`язки [PERSON] припинив з відповідачем, що підтверджується поданою заявою, повідомленням, однак відповідачем не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановленні строки. Однак вимога, суд зауважує, що трудові відносини можуть бути визнані припиненими лише з 01.04.2021, тобто з дня, який настає через два тижні після отримання роботодавцем/кадровим фахівцем заяви в порядку, передбаченому ст.38 КЗпП. А тому з вказаних підстав позовні вимоги про припинення трудових відносин підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. До червня 2019 року стосовно вказаного існувала різна практика судів. Одні суди дотримувались позиції, висловленої у рішеннях Верховного Суду України від 11 липня 2016 року у справах за провадженнями № 6-1434цс16, № 6-1430цс16, № 6-1440ц16, від 14 вересня 2016 року у справах за провадженнями № 6-1442цс16, № 6-1438цс16, № 6-1437цс16, від 15 вересня 2016 року у справі за провадженням № 6-1779ц16, за якими середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен стягуватися за весь період його затримки. Таким чином, враховуючи той факт, що судом припинено визнано припиненими трудові відносити між позивачем та відповідачем з 01.04.2021, то середній заробіток позивача за період з 01.04.2021 по день фактичного проведення розрахунку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Окрім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь держави, в порядку визначеному ст.141 ЦПК України та ст.5 Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: partial