Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

27.11.2014 року [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій вказав, що [INFO] року в с. Межирів Жмеринського району Вінницької області померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається зокрема з земельної ділянки, площею 3,49 га, розташованої на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521085000:04:002:0030, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ВН №014105, виданого 02.03.2005 року. Відповідно до заповіту спадкодавця від 10.04.2000 року, зареєстрованого в реєстрі під №9, вона заповідала право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом ВН №0273730, яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк» с. Рів Жмеринського району Вінницької області, розміром 3,49 в умовних кадастрових гектарах без визначення межі цієї частки в натурі /на місцевості/, виданий на підставі рішення Жмеринської державної адміністрації від 15.07.1997 року №287 - [PERSON]. Постановою Жмеринської районної державної нотаріальної контори №1279/02-31 від 10.10.2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), оскільки спадкодавець [PERSON] заповідала їй право на земельну частку (пай), що перебувала в колективній власності КСП «Дружба» с. Рів Жмеринського району Вінницької області, розміром 3,49 в умовних кадастрових гектарах, без визначення її в натурі, посвідченого сертифікатом ВН №0273730 і з тексту заповіту немає можливості визначити справжню волю заповідачки. Спадкодавець на день складання заповіту володіла правом на земельну частку (пай) згідно сертифікату, площа якої складала 3,49 умовних кадастрових гектари, тобто не була виділена в натурі. Згідно з інформацією управління Держземагенства у Жмеринському районі на підставі сертифіката на земельну частку (пай) та розпорядження Жмеринської РДА від 24.01.2005 року №17 [PERSON] було виділено земельну ділянку у натурі та видано державний акт на право власності на земельну ділянку №106, площею 2,3332 га, кадастровий номер 0521085000:04:002:0030. В подальшому спадкодавець заповіт не змінювала. Метою складання [PERSON] заповіту на випадок своєї смерті є розпорядження своєю земельною ділянкою, яка на час складання заповіту належала їй на підставі сертифіката. Видача державного акту на право власності на земельну ділянку не порушило та не змінило волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своєю земельною ділянкою, а лише змінило правовий статус земельної ділянки. Тобто, земельна ділянка була виділена в натурі та належним чином оформлено право власності на неї. Інших спадкоємців, які б претендували на земельну ділянку немає. Просить суд ухвалити рішення, яким розтлумачити заповіт померлої 06.10.2010 року [PERSON] як про вираження волі померлої заповісти [PERSON] земельну ділянку, право власності на яку підтверджується державним актом серії ВН №014105 від 02.03.2005 року загальною площею 2,3332 га, кадастровий номер земельної ділянки 0521085000:04:002:0030, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала суду письмову заяву, в якій свої вимоги підтримали повністю, справу просила розглянути без її участі. Представник Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, в особі сільського голови Горбачова С.В. надав заяву, в якій вказав, що при винесенні рішення повністю покладається на розсуд суду, справу просив розглянути у без представника сільської ради. Представник управління Держземагенства у Жмеринському районі Вінницької області, в особі начальника управління Гнатюк І. надала заяву, в якій вказала, що при винесенні рішення повністю покладається на розсуд суду, справу просить розглянути у без представника управління. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає, що заява підлягає задоволенню, так як вона обґрунтована, доведена позивачем, відповідає матеріальному закону, визнаний заінтересованими сторонами і це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а також стверджується письмовими доказами. Відповідно до змісту ст. 174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.2 ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснено самими спадкоємцями; у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст.213 цього Кодексу. Відповідно до ст.202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, до яких належить і заповіт. Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Враховуючи викладене,

Outcome: approved