Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

28 лютого 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даною позовною заявою (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 грудня 2015 року між сторонами укладено договір банківського вкладу (депозиту) №Д42709/4 депозит «Прибутковий плюс» (з виплатою процентів в кінці строку), відповідно до умов якого позивач вніс на депозитний рахунок № 26307001021564 грошові кошти в сумі 10\~000,00 євро, на строк до 24.06.2016 року, із процентною ставкою 9,0% річних. Після спливу вказаного у договорі строку, позивач звернувся до установи відповідача із заявою про виплату суми депозиту та процентів, але отримав відмову, у звязку із тим, що у банка тимчасово існує проблема із ліцензією. На теперішній час банк продовжує свою діяльність, але грошові кошти так і не повернув. Позивач вважає, що банк зловживає своїми права та відмовляється повернути кошти, у звязку із чим, вимушений був звернутися до суду із даним позовом, у якому просить суд розірвати Договір банківського вкладу (депозиту) № Д42709/4 депозит «Прибутковий плюс» (з виплатою процентів в кінці строку вкладу) від 23.12.2015 року, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРЕМІУМ»; стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «І ІРЕМІУМ». (код ЄДРПОУ 35264721, місцезнаходження: 01014. м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 1/36) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) грошові кошти за Договором банківського вкладу (депозиту) № Д42709/4 депозит «Прибутковий плюс» (з виплатою процентів в кінці строку вкладу) від 23.12.2015 року у сумі 10 000,00 євро, що станом на 28.02.2017 року за офіційним курсом НБУ становить 286 417 грн. та стягнути проценти у сумі 1 050 Євро, що станом на 27.02.2017 року за офіційним курсом НБУ становить еквівалент 30\~073,00 грн. 01 червня 2017 року відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року (а.с.80-81), яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року залишено без змін (а.с.111-112). Учасники справи про розгляд справи повідомлялись належним чином, у відповідності до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач засобами електронного звязку надав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.128). Відповідач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], у судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав додаткові пояснення та заперечення на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує. Просить у задоволенні позову відмовити, так як вимога [PERSON] як кредитора включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги погашення, яка була задоволена в березні 2018 року, про що свідчать меморіальні ордери на №32 від 06.03.2018 року, випискою по особовим рахункам №29090421564 з 15.01.2018 року по 27.03.2018 року (а.с.129-131). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 23 грудня 2015 року між сторонами укладено договір банківського вкладу (депозиту) №Д42709/4, відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику вкладний (депозитний) рахунок №26307001021564 та рахунок нарахованих процентів №26385001021564, на вказаний рахунок банк прийняв суму грошових коштів іноземній валюті в розмірі 10\~000,00 євро, на строк 184 днів: з 23.12.2015 року по 24.06.2016 року, із нарахуванням та сплатою відсотків в розмірі 9,00 % річних (а.с.4-5,6). Перерахування коштів в сумі 10\~000,00 євро, що в еквіваленті становить 253\~504,20 грн., на рахунок в банку [PERSON] підтверджується квитанцією №4264 від 23.12.2015 року (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Приписами статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. За змістом ч.1, ч.3 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського строкового вкладу банк зобовязаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. 10 лютого 2016 року Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову № 68/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ\~«КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРЕМІУМ» (надалі - Постанова НБУ № 68/БТ), згідно з якою виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 10 лютого 2016 року було прийнято рішення № 134 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ\~«ПРЕМІУМ» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого з 11 лютого 2016 року було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ», відкликано банківську ліцензію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів, інформацію про що було розміщено на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на офіційному сайті ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» та в приміщенні ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» за адресою: м. Київ, вул. Бастіонна, 1/36, як цього вимагає чинне законодавство України. Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРЕМІУМ» (далі ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ»), призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, повязаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами* [PERSON] на два роки з 11 лютого 2016 року до 10 лютого 2018 року включно (офіційна інформація із сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб). У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно з п. 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства (п.6 ст. 2 цього Закону). Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, згідно з п.п. 1, 2 ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до ч.2 ст. 46 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року, № 6-1123цс16 від 13 червня 2016 року, № 60350цс17 від 12 квітня 2017 року, № 6-1809 від 07 червня 2017 року. Статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а ст. 52 Закону визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплату витрат та здійснення платежів. У відповідності\~до ст..52\~Закону України\~«Про систему\~гарантування вкладів\~фізичних осіб»,\~кошти,\~одержані в\~результаті ліквідації\~та продажу\~майна (активів)\~банку,\~спрямовуються Фондом\~на задоволення\~вимог кредиторів\~у такій\~черговості: 1)\~зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов'язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; та інше. Встановлено, що вимога кредитора - [PERSON], була включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Преміум» четвертої черги погашення. Як вбачається із оголошення про задоволення вимог кредиторів від 03 січня 2018 року та 06 березня 2018 року частково задоволено вимоги четвертої черги кредиторів ПАТ «КБ «Преміум» (а.с.134,135). Із наданих відповідачем доказів видно, що задоволено вимоги кредитора [PERSON], на суму 63\~406,88 грн., про що свідчить меморіальний ордер №32 від 06.03.2018 року (а.с.132) та меморіальний ордер №32 від 15.01.2018 року на суму 206\~440,98 грн. (а.с.133), що становить 91,5% коштів по договору банківського вкладу (депозиту) №Д42709/4 від 23.12.2015 року. У ст.. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно із ч.1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Враховуючи, що з діючих норм законодавства вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Як вбачається із оголошення про задоволення вимог кредиторів від 03 січня 2018 року та 06 березня 2018 року частково задоволено вимоги четвертої черги кредиторів ПАТ «КБ «Преміум» (а.с.134,135). Із наданих відповідачем доказів видно, що задоволено вимоги кредитора [PERSON], на суму 63\~406,88 грн., про що свідчить меморіальний ордер №32 від 06.03.2018 року (а.с.132) та меморіальний ордер №32 від 15.01.2018 року на суму 206\~440,98 грн. (а.с.133), що становить 91,5% коштів по договору банківського вкладу (депозиту) №Д42709/4 від 23.12.2015 року. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявленого позову, стосовно порушення його прав на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом заявленими до стягнення. Згідно зі\~ст..\~263\~ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « [PERSON] проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та [PERSON] ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed