Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

26 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є власницею домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. З 2012 року її брат відповідач [PERSON], а в подальшому і його дружина [PERSON] почали періодично проживати в її будинку. В останній час поведінка відповідачів стала нестерпною: вони не відчиняють двері, провокують сварки та не допускають її до власного будинку. Посилаючись на те, що відповідачі повністю ігнорують її вимоги з'їхати з будинку, що фактично позбавляє її можливості користування власним майном, просила виселити відповідачів із домоволодіння за вказаною вище адресою без надання їм іншого житлового приміщення. Позивачка та її представник в судовому засіданні повністю підтримали заявлені вимоги. Відповідачі та їх представники в судовому засіданні позов не визнали. В обґрунтування своїх заперечень послались на те, що відповідачі [PERSON] правомірно проживають у будинку, побудованим [PERSON] за власні кошти на території домоволодіння за вказаною вище адресою, і ухвалення рішення в цій справі до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасним і порушуватиме права відповідачів, адже у вказаній справі ними оспорюється факт законності володіння позивачкою цим домоволодінням. Крім того, зазначили, що вимоги [PERSON] є неконкретизованими, оскільки за адресою: [ADDRESS] розташовано декілька будівель, і позивачкою не уточнено, з якої самої їх слід виселити. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Позивачка [PERSON] є власницею домоволодіння, що складається з двох будинків, розташованого по [ADDRESS] Очаківського району Миколаївської області, а також земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,3031 га за цією ж адресою за цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, що підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 07 травня 2002 року, а також відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 11787228, 11786685 від 28.10.2015р. (а. с. 5-8). За вказаною вище адресою періодично проживають брат позивачки відповідач [PERSON] та його дружина - відповідачка [PERSON], що не оспорюється сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні З огляду на зазначені норми чинного законодавства, суд вважає, що всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 387, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до цієї норми власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає користуванню ним, в тому числі і шляхом виселення. Таким чином, на думку суду, дії відповідачів [PERSON] у вигляді зайняття, проживання в домоволодінні, власницею якого є позивачка [PERSON], обмежують її право користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, в даному випадку показання допитаних в судовому засіданні за клопотанням відповідачів свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що відповідачем [PERSON] здійснювалося будівництво будинку на території домоволодіння позивачки не допускаються як засіб доказування факту правомірності володіння та користування цим майном, на що посилалися відповідачі. Письмових доказів про наявність права власності відповідачів на спірний будинок суду не представлено та посилань на такий документ не було. Стосовно доводів відповідачів та їх представників про неможливість вирішення цієї справи до розгляду позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. Пов'язаність справ полягає у тому, що рішенням іншого суду, який розглядає справу, встановлено обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема факти, що мають преюдиціальне значення для даної справи. Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи. Як вбачається зі змісту позовної заяви відповідача [PERSON] останній оспорює законність володіння позивачкою [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та земельними ділянками, на яких воно розташоване. Суд дійшов переконання, що доказування [PERSON] його права на спірне майно, не позбавляє можливості суд розглянути позов законного на даний час власника майна та у разі доведеності позову захистити її права. Крім того, суд вважає, що оскільки справа вже тривалий час знаходиться на розгляді та сторонами практично надано усі докази, то зупинення провадження у справі буде суперечити і принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи. Також суд констатує, що відповідачі не є власниками або співвласниками домоволодіння позивачки, зареєстровані за іншою адресою, а отже, виселивши останніх, позивачка жодним чином не порушить їх прав та інтересів. Проаналізувавши викладене вище, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі перешкоджають позивачці вільно володіти та користуватися своєю власністю, їх слід виселити з домоволодіння позивачки без надання іншого житлового приміщення. При цьому, на думку суду, немає правового значення, з якої саме будівлі належить виселити відповідачів, оскільки позивачка є власницею цілого домоволодіння за адресою: [ADDRESS] і має повне право безперешкодно володіти та розпоряджатися на власний розсуд усіма будівлями та спорудами, що на ньому розташовані. За таких обставин позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Також у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп. (а. с. 1) та витрати на правову допомогу у розмірі 1 600 грн (а. с .140). Разом із тим, не підлягає задоволенню вимога представника позивачки про стягнення з відповідачів витрат, пов'язаних з явкою до суду, оскільки фіскальні чеки на придбання пального, надані суду, жодним чином не ідентифіковані, що позбавляє можливості встановити особу, яка це пальне придбала. На підставі викладеного,

Outcome: partial