Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

27.04.2017 позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг за договором позики від 16.12.2013 року в сумі 720 000 (сімсот двадцять тисяч) доларів США із вказівкою на конвертацію суми боргу в національну валюту на день здійснення платежу та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 788 340 гривень 32 копійки, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8000 гривень (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 16.12.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики у письмовій формі, згідно з яким вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 780000 доларів США, які відповідач зобов'язалась повернути до 16 грудня 2015 року, проте фактично повернуто лише частину боргу на загальну сумі 60000 доларів США, і залишок боргу за договором позики становить 720000 доларів США. Позивач стверджує, що неодноразово в позасудовому порядку зверталась до відповідача з вимогою про повернення коштів, та, враховуючи, що відповідач вчасно не повернув позичені грошові кошті, вважає, що з відповідача необхідно стягнути суму боргу 720000 доларів США з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, а саме, виходячи з розрахунку: 720000х 3% /365х501 день (з 16.12.2015 по 30.04.2017)=29648 доларів США, що станом на 27.04.2017 року складає 788 340 гривень 22 копійки. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, звертають увагу, що нараховані позивачем проценти - це не проценти за користування коштами, а особливий вид цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, суму боргу 720000 доларів США вона визнає, кошти в зазначеній в договорі та розписці сумі 780000 доларів США отримала в день укладення договору 16.12.2013, повернула лише частину коштів у зв'язку із особистими обставинами, буде намагатися кошти повернути. Вона заперечує проти стягнення 3% річних, оскільки згідно з укладеним договором, вони домовились про те, що проценти не нараховуються. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з вимогами ч 2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». З дослідженого в судовому засіданні Договору позики від 16.12.2013 року та розписки до договору від 16.12.2013 року встановлено, та сторонами визнано, що 16 грудня 2013 року між відповідачем позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений в письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого відповідач позичив у позивача, а позивач надав відповідачу у позику 780000 (сімсот вісімдесят тисяч) доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 16 грудня 2013 року. Договір складений в письмовій формі та підписаний сторонами (а.с.5) На підтвердження факту укладення договору позики і факту передавання позикодавцем [PERSON] та отримання позичальником [PERSON] у борг грошових коштів в сумі 7800000 доларів США, складена розписка, підписана від імені відповідача [PERSON] (а.с.6). Факт складання такої розписки визнано сторонами. Сторонами визнано та розписками позивача [PERSON] підтверджується, що частина отриманих [PERSON] у позику кошів позивачу повернута, а саме: 06 26.09.2014 року - 30000 доларів США та 09.10.2015 року - 30000 доларів США (а.с.6-зворот). Як вбачається зі змісту вимог про повернення коштів, переданих за договором позики від 31.12.2016 року та від 16 квітня 2017 року (а.с.7,8) та як визнано сторонами, позивач до звернення до суду зверталась з відповідними письмовими вимогами про повернення суми боргу за вищевказаним договором позики до відповідача. Факт наявності боргу за договором позики від 16.12.2013 року в зазначеній позивачем сумі - 720000 (сімсот двадцять тисяч) доларів США перед позивачем [PERSON] повністю визнаний в судовому засіданні відповідачем [PERSON] Суд враховує, що за змістом ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобов'язання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. В зв'язку з цим вимоги позивача щодо стягнення суми боргу в іноземній валюті підлягають задоволенню, а саме щодо сплати суми боргу в гривнях, у розмірі, визначеному за офіційним курсом гривні до долара США на день платежу. При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17, а саме, що частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Крім того, частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Так, згідно з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором. Відповідна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16. Водночас, відповідно до правової позиції ВСУ від 16 листопада 2016 року, висловленої у справі №6-1286цс16, відповідно до якої стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення 3% річних в межах строку прострочення виконання з 16.12.2013 по 30.04.2017 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, ґрунтуються на законі та підлягають частковому задоволенню, враховуючи наведений позивачем розрахунок, а також встановлений НБУ курс гривні щодо долара США на дату ухвалення судового рішення (2557,2720 грн. за 100 доларів США), а саме: 780000дол.США/365х501х3%=29648 доларів США.х2557,2720/100=758120 гривень. Судові витрати по даній справі складають сплачений позивачем судовий збір в сумі 8000 гривень (а.с.1), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: partial