Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

28.09.2020 року до Оратівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до Якимівської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на земельну частку (пай). Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , яка в період з 1944 року по 1967 рік працювала в колгоспі «Перемога» в с. Бугаївка Оратівського району Вінницької області різноробочою, яка мала право на земельну частку (пай), так як заяви про вихід із членів колективного господарства не подавала і рахувалась членом КСП «Травневе». КПС «Травневе» не внесло [PERSON] до списку пайовиків, чим, на думку позивача, порушило її гарантоване право на отримання сертифіката на право земельної частки (паю), а тому позивач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на земельну частку (пай) без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на землях запасу Якимівської сільської ради Оратівського району Вінницької області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 01.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи на 03.11.2020 року. Ухвалою суду від 03.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі № 141/628/20 та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.12.2020 року. 03 грудня 2020 року розгляд справи відкладено на 23.12.2020 року у зв`язку із неявкою відповідача. В судовому засіданні 23.12.2020 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові, просив суд визнати за ним право власності на земельну частку (пай) без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на землях запасу Якимівської сільської ради Оратівського району Вінницької області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Представник позивача адвокат Безугла І.С. позовні вимоги також підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просила суд їх задовольнити повністю. Відповідач Якимівська сільська рада Оратівського району Вінницької області, будучи належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, повноважного представника до суду не направила. При цьому, 01.12.2020 року до суду надійшла заява сільського голови Кухара В.С. про розгляд справи без участі представника сільської ради та при вирішенні спору відповідач покладався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41\~Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної\~\~Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Як вбачається з п.п. 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п.1 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №7\~від 30.05.2008\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини, до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу УРСР. Отже, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року. [INFO] в м. Тетіїв Тетіївського району Київської області померла [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25.03.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області, після смерті якої відкрилася спадщина. Спадкоємцем за законом є син померлої [PERSON] , [INFO] , в графі «Мати» міститься запис « [PERSON] », що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 62091889 від 16.10.2020 року, наданої Іллінецькою державною нотаріальною конторою, інформація про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] відсутня. Також відповідно до довідки виконавчого комітету Якимівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 413 від 26.08.2020 року, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за оформленням права власності на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування за першою чергою станом на 26.08.2020 року до Якимівської сільської ради ніхто не звертався. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР). Частиною першою статті 549\~ЦК УРСР\~1963\~року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, судом встановлено та не заперечується самим позивачем, що він в установлені законом строки для прийняття спадщини та оформлення спадкових прав на спадкове майно після смерті своєї матері до нотаріуса не звертався. Статтею 560\~ЦК УРСР\~1963\~року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР\~свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини). При цьому ЦК УРСР\~1963\~року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4\~Закону України\~від 25\~грудня 1974\~року «Про\~державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано та, відповідно, матеріали справи їх не містять. Разом з тим, досліджуючи докази щодо набуття спадкодавцем [PERSON] права на земельну ділянку (пай) як член КСП «Травневе», яка вийшла на пенсію, суд керується наступним. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89\~ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року у справі №294/1094/17 зазначає, що саме позивач повинен довести, що право, яке він просить визнати за ним у порядку спадкування, набув спадкодавець за життя, а головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина у колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 10.01.2019 року у справі №696/1268/16-ц та від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц, від 20.02.2020 року у справі №544/1095/18, від 26.11.2018 року у справі №392/1660/16-ц, від 29.05.2019 року у справі №395/268/17-ц. Зокрема, Верховним Судом викладено висновок у постанові від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц, про те, що відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV\~основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2\~Указу Президента\~України від\~08\~серпня 1995\~року №720/95\~«Про порядок\~паювання земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23\~ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. Як на підставу доказів набуття спадкодавцем права на земельну ділянку (пай), позивач та його представник посилаються на трудову книжку колгоспника, [PERSON] , 1912 року народження, яка 01.01.1930 року була прийнята у колгосп ім. «22 з`їзду КПРС» с. Бугаївка Якимівської сільради Іллінецького району Вінницької області. Також у трудовій книжці містяться записи з 1944 по 1967 роки, зокрема, записи про кількість нарахованих трудоднів за рік, сума нарахованих грошей (карбованців). При цьому, у 1967 року відпрацьовано 22 трудодні. У графі «Підписи осіб, що засвідчують записи і печатка колгоспу» міститься печатка Бугаївської с/г артілі Іллінецького району Вінницької області «імені ХХІІ з`їзду КПРС». Окрім цього, згідно архівної довідки №157/01-14, виданої 28.03.2011 року архівним відділом Оратівської районної державної адміністрації Вінницької області, в період з 1945 по 1960 роки в селі Бугаївка Оратівського району Вінницької області діяв колгосп «Перемога» с. Бугаївка. У 1960 році колгосп «Перемога» с. Бугаївка приєднався до колгоспу «Перше Травня» с. Якимівка. Укрупнений колгосп названо «Україна» с. Якимівка. (Протокол № 1 загальних зборів членів колгоспу від 12.01.1960 р.). У 1991 році в с. Бугаївка, шляхом роз`єднання з колгоспом «Україна» с. Якимівка, утворено колгосп «Перемога» с. Бугаївка (протокол № 1 загальних зборів членів колгоспу від 23.02.1991 року). У 1992 році колгосп «Перемога» с. Бугаївка реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Травневе» с. Бугаївка (Протокол № 5 загальних зборів членів колгоспу від 27.11.1992 року). У 2000 році на базі колективного сільськогосподарського підприємства «Травневе» с. Бугаївка утворено сільськогосподарський виробничий кооператив «Бугаївський» с. Бугаївка. (Протокол установчих зборів засновників від 20.01.2000 року № 1). Відповідно до листа № 156/01-14, виданого 28.03.2018 року архівним відділом Оратівської районної державної адміністрації Вінницької області, повідомлено, що в протоколах засідань правління та загальних зборів членів колгоспу «Україна» с. Якимівка Оратівського району Вінницької області за 1967-1991 роки; в протоколах засідань правління та загальних зборів членів колгоспу «Перемога» с. Бугаївка Оратівського району Вінницької області за 1991-1992 роки; в протоколах засідань правління та загальних зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства «Травневе» с. Бугаївка за 1992-1996 роки рішення про виключення гр. [PERSON] немає. Поряд з цим, як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №О-168/0-0.31-158/131-20 від 31.08.2020 року, [PERSON] відділом в Оратівському районі повідомлено, що відповідно технічної документації по паюванню земель колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства «Травневе» с. Бугаївка Оратівського району Вінницької області, списку членів колективного сільськогосподарського підприємства «Травневе» с. Бугаївка гр. [PERSON] не була включена в дані списки на паювання земель вищевказаного підприємства. Також як вбачається з листа Оратівської районної державної адміністрації Вінницької області № 885/06-02-04 від 17.04.2020 року, з наданої Якимівської сільської ради інформації у матеріалах паювання земель колективної власності сільськогосподарського підприємства «Травневе» с. Бугаївка гр. [PERSON] не була включена до списків громадян, що мають право на одержання земельної частки (паю). За наслідками розгляду рекомедовано вирішити питання можливості наданя земельної частки (паю) [PERSON] виключно у судовому порядку. При цьому, інших належних та допустимих доказів в підтвердження того факту, що померла [PERSON] була членом КСП «Травневе» с. Бугаївка Оратівського району Вінницької області та мала право, як пенсіонер, на одержання земельної частки\~(паю) позивачем та його представником суду не надано. Суд критично оцінює подані позивачем докази в обгрунтування заявлених позовних вимог, оскільки із них достеменно не вбачається, що його померла мати дійсно була членом КСП «Травневе» с. Бугаївка Оратівського району Вінницької області та помилково не була включена до списків громадян, що мають право на одержання земельної частки (паю). Таким чином, позивач та його представник не надали суду належні та допустимі докази того факту, що померла [PERSON] як пенсіонер була членом КСП «Травневе» та на час проведення паювання земель і видачі сертифікатів мала право на земельну частку (пай). На підставі викладеного, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 524-527, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР 1963 року,

Outcome: dismissed