Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

27.10.2017 р. позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON], змінити розмір стягуваних аліментів, стягнувши з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позові [PERSON] посилається на те, що в серпні 2003 р. вона уклала шлюб з [PERSON] Шлюб було розірвано в 2007 р. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем. Батьком дитини згідно ч.1 ст. 122 СК України було записано відповідача, про що 13.02.2006 р. в книзі записів актів громадського стану про народження було зроблено відповідний запис №242. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач життям дитини не цікавиться, не спілкується з ним, турботу не проявляє, участі в утриманні сина не приймає, має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 37 156,02 грн. Вважає, що зазначені обставини відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, суду пояснила, що шлюб з відповідачем розірвано 10 років тому. Вона є внутрішньо переміщеною особою із зони проведення антитерористичної операції, раніше проживала в м. Горлівка Донецької області. В Горлівці вони з відповідачем після розірвання шлюбу проживали за різними адресами. Участі у вихованні дитини відповідач не приймав як до її переїзду в м. Бердянськ, так і після. В Бердянськ переїхала в 2014 році. Наскільки їй відомо, [PERSON] жодного разу за межі м. Горлівка не виїжджав. Знає, що відповідач не працює, раніше був приватним підприємцем. Просить збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача, оскільки ? від усіх видів його заробітку (доходу) не вистачає на утримання дитини та на теперішній час розмір аліментів підвищено відповідно до діючого законодавства. Знає про наявність у відповідача дитини від іншого шлюбу. Зазначає, що позбавлення батьківських прав їй необхідно для того, щоб мати можливість за необхідності виїжджати за межі України в тому числі і в зону проведення антитерористичної операції, тоді як вирішити питання іншим чином виїзду сина без згоди батька вона не має можливості. Пояснила, що родичів в м. Бердянську вона не має, щоб залишити сина та поїхати за необхідності та інколи до неї приїжджає мати. Представник позивача адвокат Кривякіна В.В. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та викладені обставини, просила позов задовольнити. Суду пояснила, що відповідач за рішенням суду зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини, але він цього не робить, має велику заборгованість. Питання про позбавлення відповідача батьківських прав виникло саме зараз, оскільки необхідна згода батька на виїзд дитини за межі України, та позивач не має можливості отримати від нього таку згоду. Підставою збільшення розміру аліментів зазначає підвищення їх розміру діючим законодавством. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений через оголошення у пресі («Урядовий кур'єр» № 218 від 18.11.2017 року), а також телефонограмою (а.с. 44). В телефонній розмові пояснив про неможливість прибуття в судове засідання через проведення антитерористичної операції в м. Горлівка Донецької області, позов не визнав, проти його задоволення заперечує. Представник органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області Вареник Я.С. в судовому засіданні пояснила, що позов підтримує, посилаючись на висновок органі опіки та піклування, вважає його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, в якій вказано вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав відносно дитини, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків. Згідно ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності; 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2003 р. по 04.09.2007 р., що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9). Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с. 3). В свідоцтві про народження дитини батьком [PERSON], згідно ч.1 ст. 122 СК України вказаний відповідач. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області №2-1867/2007 р. від 14.09.2007 р. з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12.07.2007р. (а.с.10). Дитина проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується копією акту обстеження умов проживання (а.с. 53). Свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивача з 2015 року. [PERSON] приїхала з Донецької області, проживає разом із дитиною, її чоловіка ніколи не бачила. Із розмов знає, що батько дитини допомоги не надає, сторони розлучені. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем 2 роки, спілкується із нею приблизно 2 рази на тиждень, знає її сина. З розмов їй відомо, що батько дитини не надає матеріальної дороги, що у нього є інша сім'я, поганого нічого позивач про відповідача не говорила. Свідок [PERSON] пояснила, що її дитина та [PERSON] разом ходять до школи. Із розмов зі своєю дочкою вона зрозуміла, що для [PERSON] є наболілою темою відсутність спілкування з батьком. Згідно ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради №01-7596/47 від 01.12.2017 р. позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] є доцільним ( а.с.50-52). Разом із тим, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично ставиться до висновку, так як він складений лише на підставі акту обстеження умов проживання та довідки про результати бесіди, проведеної з дитиною. Висновок не містить жодних об'єктивних даних стосовно суті питання та даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання сина, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дитини. Суд вважає, що думка дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав, як на те акцентує представник органу опіки та піклування, сама по собі не може бути достатньої підставою для позбавлення особи гарантованих Конституцією України батьківських прав. Відповідно до п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. В судовому засіданні не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Крім того, обґрунтування позивача щодо позбавлення батьківських прав, неможливістю виїзду дитини за межі України не можуть бути підставою для задоволення позову та дане питання підлягає вирішенню в іншому встановленому законодавством порядку. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України). На підтвердження факту ухилення відповідача від виховання дитини, позивачем надано характеристику та довідку з місця навчання дитини в ЗОШ №2 в м. Бердянську (а.с.16,17), разом з тим доказів того, що відповідач ухилявся від виховання дитини до переїзду позивача з сином до м. Бердянська Запорізької області взагалі не надано. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, суд дійшов до висновку про те, що вказані вище доводи та посилання не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки не є беззаперечними доказами ухилення батька від виконання своїх обов'язків з виховання дитини на момент звернення до суду та застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав є безпідставним і не буде відповідати інтересам дитини та не сприяє позитивному результату у долі дитини. Вимоги про збільшення розміру аліментів також задоволенню не підлягають, так як позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заявлених вимог, єдиною підставою для збільшення розміру аліментів позивачем та його представником зазначено збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей на законодавчому рівні. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Outcome: dismissed