Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

27 травня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення позову послалась на те, що вона 19 листопада 2001 року в присутності голови квартального комітету уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, на підставі якого придбала домоволодіння [ADDRESS], однак документи з права власності так і не оформила. 27 квітня 2007 року за адресою домоволодіння зареєстровано місце проживання відповідача, однак остання з квітня 2007 року за місцем своєї реєстрації не проживає, зніматися з реєстрації в добровільному порядку не бажає. На підставі викладеного та вказуючи, що внаслідок реєстрації місця проживання відповідача за адресою домоволодіння на відповідача нараховуються комунальні послуги, які змушена оплачувати позивач, остання просила суд зняти відповідача з реєстрації у придбаному позивачем домоволодінні. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши суду, що дійсно не реєструвала за собою право власності на придбане домоволодіння [ADDRESS], де зараз мешкає, а реєстрація місця проживання відповідача відбулась за згоди позивача. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в зв'язку із чим суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 19 листопада 2001 року між позивачем, як покупцем, та [PERSON], як продавцем, у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] (а.с.18). 27 січня 2003 року зареєстроване місце проживання позивача у встановленому законом порядку за адресою вищевказаного домоволодіння (а.с.12, 48). 10 лютого 2006 року КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради виготовлено технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS], в якому зазначено, що таке домоволодіння в цілому є самовільним будівництвом, а відтак підлягає введенню в експлуатацію задля можливості подальшої реєстрації права власності на нього (а.с.6-9). 24 квітня 2006 року у встановленому законом прядку відбулась реєстрація місця проживання відповідача за адресою домоволодіння [ADDRESS]. Дана реєстрація дійсна і на час розгляду справи. (а.с.49) Також судом встановлено, що станом на час розгляду справи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні будь-які записи щодо власника, права власності та інших речових прав відносно домоволодіння [ADDRESS]. Відомості про право власності на зазначене домоволодіння відсутні і за даними КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради. (а.с.35-36, 61) Крім того, відповідно до наявних в матеріалах справи копій квитанцій позивач здійснює оплату житлово-комунальних послуг, що надаються за адресою домоволодіння [ADDRESS] (а.с.19-32). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077 (далі - Порядок). Так, відповідно до ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, ст.41 Конституції України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Нормою ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому за змістом ст.ст.181, 182, 325, 328, 331, 334 ЦК України, ст.ст.2-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно, різновидом якого є домоволодіння (житловий будинок), в тому числі на новостворене нерухоме майно чи придбане на підставі договору, виникає в особи з дня державної реєстрації права власності на таке майно згідно закону. Відповідно до норми ст.ст.9, 61, 63, 158 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням (квартира, ізольоване житлове приміщення, одноквартирний житловий будинок) інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів на підставі договору найму. Договір найму жилого приміщення може бути укладено громадянином-наймачем і щодо квартири/будинку, який знаходиться у приватному житловому фонді. Нормою ст.72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ст.ст.71, 163 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У випадках, передбачених частиною 3 вказаної норми закону, жиле приміщення може зберігатися за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї і понад шість місяців. Частина 2 ст.64 ЖК України визначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.1.2 Порядку реєстрація місця проживання особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Реєстрація місця проживання підтверджує адресу місця проживання. За змістом норм ст.7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.3.1 Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що зняття особи з реєстрації місця проживання з викладених позивачем підстав (фактичне не проживання відповідача за адресою реєстрації місця проживання протягом певного тривалого часу) можливе як у порядку захисту права власності на житлове приміщення від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння (усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном), так і внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в межах правовідносин орендаря та наймача, членів сім'ї наймача щодо оренди житлового приміщення, яке може перебувати у державному, громадському або приватному житловому фонді. При цьому, в усіх вказаних випадках необхідною умовою є існування нерухомого майна, в якому розташоване житлове приміщення та оформленого належним чином права власності на таке нерухоме майно (житлове приміщення), що, в свою чергу, є обов'язковою передумовою для можливості захисту в судовому порядку права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням із подальшим зняттям цієї особи з реєстраційного обліку, або передумовою для захисту в судовому порядку наймачем своїх прав шляхом визнання особи, зареєстрованої у найманому приміщенні, такою, що втратила право користування житловим приміщення, із подальшим зняттям цієї особи з реєстрації місця проживання у цьому житловому приміщенні. Разом з тим, судом в ході розгляду справи встановлено, а позивачем підтверджено той факт, що нерухоме майно (житлове приміщення), в якому зареєстровано місце проживання обох сторін, є самовільним будівництвом, право власності на це житлове приміщення (нерухоме майно) не оформлено у встановленому законом порядку за жодною особою. Таким чином, суд на підставі викладеної вище правової позиції та аналізу законодавства доходить висновку про неможливість задоволення позовних вимог з викладених позивачем у її позові підстав та обґрунтувань, оскільки у позивача відсутнє право власності на житлове приміщення, за адресою якого зареєстрована відповідач, або ж оформлене між позивачем, як наймачем, та власником такого житлового приміщення право оренди цього житла. Враховуючи результат вирішення даної цивільної справи, згідно ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed