Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

28.12.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вказаним позовом, в обґрунтування якого, послалася на таке: вона є власницею квартири [ADDRESS]. Квартира їй належить на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітами від 25 листопада 2015 року та від 05 грудня 2017 року. Відповідач [PERSON] є братом позивача по справі і зареєстрований за зазначеною вище адресою, однак тривалий час там не мешкає. Наразі позивач не має можливості сплачувати комунальні послуги ще і за відповідача оскільки комунальні послуги нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. Вважає, що відповідно до ст. 405 ЦК України може поставити питання перед судом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, через не проживання у ній понад 1 рік без поважних причин. Позивач та її адвокат [PERSON] в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві та додали, що відповідач вже понад 20 років тому обрав для себе інше простійне місце мешкання в [ADDRESS]. Подарувавши 22.05.2012 року своєму батькові [PERSON] свою 1/3 частку квартири [ADDRESS], [PERSON] позбувся права власності на житло, але залишився його користувачем за правом реєстрації. До вказаної квартири відповідач навідувався до своїх батьків виключно з метою допомогти у побуті, але наміру проживати в ній вже понад 20 років у нього ніколи не було, як і сплачувати по комунальним рахункам. Позивач же змушена тягти цей тягар сама, хоча сама, як власник квартири, в ній не мешкає. Крім того, позивач має намір зареєструвати в належній їй квартирі свого сина, проте, на це потрібна згода відповідача, яку той не надає. Таким чином, порушуються права позивача як власника на володіння, користування та розпорядження квартирою. Наразі у судах не розглядаються спори щодо користування вказаним житлом, окрім цієї справи, відповідачем не доведено факту перешкоджання користування квартирою з боку позивача. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову. Зокрема, вказав, що спірна квартира після смерті батьків мала бути успадкована ним та позивачем, як дітьми спадкодавців, у рівних частках. Йому не відомо, що спонукало батьків скласти заповіти на ім`я позивача. Так, він, дійсно, вже більше 20-ти років проживає у [ADDRESS] разом із дружиною (інвалід 1 групи), за якою здійснює догляд за рекомендаціями лікарів, та спільною дочкою. 1/3 частку спірної квартири подарував у 2012 році батькові, оскільки вважав, що певна її частина все-таки буде його після смерті батьків. Після того кілька разів приїздив до батьків надати допомогу у побуті та бувало так, що і кілька днів жив у них, доглядаючи їх. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши сторони, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив факти і відповідні до них правовідносини. Так, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести судові ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог або підтвердження своїх заперечень. А відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом же встановлено та неоспорюється сторонами у справі, що позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS], яка їй належить на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітами після померлої матері від 25 листопада 2015 року (а.с.9-10) та від 05 грудня 2017 року після смерті батька (а.с.11). Брат позивача по справі - відповідач [PERSON] зареєстрований за зазначеною вище адресою, що вбачається з наданої довідки від 04.01.2019 року за № 376, виданої відділом ЖКГ ВК Первомайської міської ради (а.с.21), але вже більше 20 років там не мешкає, що вбачається з акту від 22.11.2018 року за № 2146, складеного комісією у складі майстра РІС [PERSON], економіста по ДПР - [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Відповідач у справі протягом більш ніж 20 років проживає із своєю родиною (дружина та дочка) в [ADDRESS], проте без реєстрації. На тепер, його вже колишня дружина [PERSON], є інвалідом 1 групи та потребує сторонньої допомоги, яку їй надає саме відповідач у справі [PERSON] відповідно до відповіді на адвокатський запит з УПСЗН виконкому Харківської міської ради Харківської області Адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (а.с.14). На думку суду, відповідач вже дуже давно обрав для себе інше житло для простійного свого проживання зі своєю родиною (дружиною та дочкою), а саме: [ADDRESS]. Квартирою позивача, як житлом, відповідач ніколи не цікавився. Більше того, свою 1/3 частку у спірній житловій площі, останній подарував ще у 2012 році батькові. До смерті своєї матері [PERSON] [INFO] року та батька [PERSON] [INFO] року відповідач [PERSON] всього кілька разів до батьків провідати та допомогти їм. При цьому і тоді, як постійним місцем мешкання, їхньою квартирою не цікавився, а після поховання батька більше вже не приїжджав. Крім того, про вибір відповідачем місця проживання у м. Харкові свідчить факт того, що він з 25.09.2008 року отримує компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги, в даному випадку своїй дружині [PERSON], вказавши свою адресу саме в [ADDRESS] і ставши на облік в УПСЗН Адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради. Наявність місця реєстрації [PERSON] в квартирі [PERSON] не дає останній в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Так, [PERSON] має намір зареєструвати у своїй квартирі свого сина, проте, на таку дію потрібна згода всіх зареєстрованих в квартирі осіб, але відповідач до сьогоднішнього дня не надав такої згоди, при цьому, фактично у квартирі не проживає понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач, не надавши відзиву на позов, усно у судовому засіданні заперечував проти його задоволення. Він вважає, що дане спірне житло має належати йому та сестрі в рівних частках, фактично заперечуючи правомірність існування заповітів своїх батьків, якими, вони розпорядилися своїм майном на користь позивача. При цьому, це не є предметом даного спору між сторонами, а наявність такого спору у будь-якому суді відповідачем не доведено. Відповідач не надав жодного допустимого та належного доказу поважності причин не проживання в квартирі позивача більше року, визначив для себе інше місце мешкання. Відповідно ж до ст. 405 ЦК України за особами зберігається право на житлову площу протягом 1 року, а перевищивши вказаний термін, тільки за рішенням суду його можна поновити, і те через поважність причин не проживання на житловій площі. Натомість, позивач повністю підтвердила обґрунтованість своєї позиції, що також вбачається і з актів від 27.12.2017 року № 2378 та 22.11.2018 року за № 2146, складених комісіями з працівників КП «Жилсервіс» та сусідами позивача, що в спірній квартирі відповідач не мешкає тривалий час, тобто більше року. Тому, суд вважає, позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа знімається з реєстрації місця проживання внаслідок набрання чинності рішенням про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. А судом встановлено факт не проживання на спірній житловій площі відповідача без поважних причин. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у разі задоволення позовних вимог.

Outcome: approved