Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

27 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення понесених витрат, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість, що виникла у зв`язку з користуванням лічильником обліку тепла за адресою: [ADDRESS] , а саме: 70,00 грн. - заборгованість за державну повірку лічильника обліку тепла, 5 331,85 грн. - кошти від ефективності лічильника тепла, 13,79 грн. - інфляційні витрати від основної заборгованості, 05,60 грн. - 3 відсотки річних від основної заборгованості, 479,01 грн. - інфляційні витрати від частки збережених грошей, 223,32 грн. - 3 відсотки річних від частки збережених грошей, 05,00 грн. - банківський збір. Заяву мотивовано тим, що на балансі споживачів другого під`їзду будинку [ADDRESS] , перебуває вузол обліку теплової енергії другого під`їзду будинку. Загальними зборами мешканців другого під`їзду будинку прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на під`їзді будинку за особисті кошти мешканців. На підставі рішення зборів мешканців другого під`їзду будинку від 25 липня 2018 року було прийнято рішення про обов`язкове проведення другої чергової державної перевірки лічильника з дольовою участю кожної квартири в розмірі 70,00 грн. Відповідач як співвласник лічильника, зазначену грошову суму не сплатив, зважаючи на що дана грошова сума була сплачена позивачем за власний рахунок. Зважаючи на те, що на балансі споживачів 2-го під`їзду будинку [ADDRESS] знаходиться вузол обліку теплової енергії, тому відносини між мешканцями квартир 2-го під`їзду будинку ґрунтуються не на договірних умовах, а на відносинах між співвласниками, які відповідно до ст. 360 ЦК України зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Зважаючи на те, що відповідач не сплатив витрати по державній повірці лічильника обліку тепла в сумі 70,00 грн. які було сплачено за останнього позивачем, позивач має право на суму, заощаджену відповідачем за користування лічильником тепла. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Надав пояснення, відповідно до яких відповідач надав згоду на проведення повірки лічильника обліку тепла та між сторонами було досягнуто домовленості про сплату позивачем за відповідача частки коштів за послуги повірки лічильника обліку тепла з подальшим поверненням останньому відповідачем грошової суми в розмірі 70,00 грн. Позивачем було сплачено за відповідача частку коштів за послуги повірки лічильника, проте відповідачем не було повернуто дані кошти позивачу, незважаючи на надання згоди на проведення повірки лічильника обліку тепла та досягнення домовленості щодо порядку сплати коштів за таку повірку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи судом повідомлявся. Дослідивши матеріали справи та надані позивачем пояснення, суд відмовляє у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Відповідно до довідки виконавчого директора Кооперативного об`єднання «Єдність» [PERSON] від 01 вересня 2021 року № 128, власниками квартири [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] . Особовий рахунок відкрито на [PERSON] . Загальними зборами мешканців другого під`їзду будинку [ADDRESS] прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на другому під`їзді будинку. На підставі рішення зборів мешканців другого під`їзду будинку від 21 липня 2018 року було прийнято рішення про обов`язкове проведення другої чергової державної повірки лічильника обліку тепла з дольовою участю кожної квартири в розмірі 70,00 грн. Дослідивши матеріали справи, суд ставиться критично до наданих в судовому засіданні позивачем пояснень щодо досягнення між сторонами домовленості щодо проведення другої повірки лічильника тепла, оскільки з долучених позивачем до позову даних щодо сплати мешканцями другого під`їзду частки за повірку лічильника обліку тепла вбачається, що в графі «підпис про погодження» підпис [PERSON] не міститься, що також свідчить про недоведення позивачем обставин щодо досягнення домовленості між сторонами щодо сплати позивачем за власні кошти частки за проведення повірки лічильника обліку тепла та подальше повернення цих грошових коштів відповідачем на користь останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 16 ЦК України позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З правового аналізу зазначених норм процесуального права вбачається, що саме на позивача покладається обов`язок доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що свідчать про досягнення між сторонами домовленості щодо проведення державної повірки лічильника обліку тепла, угоди щодо сплати позивачем за відповідача частки за повірку лічильника, з подальшим поверненням відповідачем на користь позивача цих грошових коштів, та факту сплати позивачем за відповідача цих грошових коштів. Зважаючи на зазначене вище, відсутні й правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача коштів від ефективності лічильника тепла, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язання. Даних про наявність будь-яких зобов`язань відповідача особисто перед позивачем щодо сплати за лічильник або його перевірки матеріали справи не містять. Згідно із ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. Отже бов`язок відшкодувати доходи, які особа одержала або могла одержати від використання майна, набутого без достатньої правової підстави, виникає у такої особи з акту цивільного законодавства, а саме ч. 1 ст. 1214 ЦК України. Зважаючи на те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем не надані належні та допустимі докази безпідставного набуття відповідачем майна саме за рахунок позивача. Зважаючи на зазначене, підстави для задоволення позову відсутні. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Харківського апеляційного суду від 31 липня 2020 року у цивільній справі № 638/16262/19. Оцінюючи інші доводи та аргументи позивача, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, який вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші доводи позивача не є правовою підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed