Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

28.01.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] третя особа Олександрівський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до договору дарування квартири 09.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Редька В.П., зареєстровано в реєстрі № 101 [PERSON] отримала у дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Речові права на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано за реєстраційним номером 843774723101, державним реєстратором-нотаріусом Редька П.В. Згідно п. 1 Договору дарувальник передає у власність обдарованого, а обдарований приймає належну дарувальнику квартиру за номером [ADDRESS] . Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №843774723101 12.02.2016 року приватним нотаріусом Редькою Вірою Петрівною. У 2017 році [PERSON] бажав винаймати кімнату у [PERSON] та попрохав зареєструвати його у квартирі [PERSON] , внаслідок цього [PERSON] було зареєстровано 13.06.2017 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради у квартирі, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Та зроблено відповідний штамп у паспорті [PERSON] .. Фактично [PERSON] у квартирі не проживав. У 2017 році [PERSON] бажав винаймати кімнату у [PERSON] та попрохав зареєструвати його у квартирі [PERSON] , внаслідок цього [PERSON] було зареєстровано 29.12.2017 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Та зроблено відповідний запис, що підтверджується витягом № 2310-1352819-2018 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Фактично [PERSON] у квартирі не проживав. В подальшому в силу похилого віку Позивач забула про зареєстрованих осіб, але у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, взимку, отримавши платіжки щодо сплати грошових коштів відповідно до кількості зареєстрованих осіб почала з`ясовувати ситуацію та зрозуміла, що вона має сплачувати комунальні платежі ще за 2-х не відомих осіб. У зв`язку з чим вирішила звернутись до суду з позовом. Так, відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Останні вищеперелічені тези закріплено у правовій позиції Верховного суду України, що викладена у Постанові від 16.11.2016р. по справі №9-709цс16. Зазначає, що за час реєстрації за вищезазначеною адресою відповідачі жодного разу не були та відповідно не проживали у вищезазначеній квартирі, відповідно не вели з позивачем спільного господарства. Також зазначає, що відповідачі не є по відношенню до нього родичами. Реєстрація відповідачів у вищезазначеній квартирі унеможливлює право позивача на вільне розпорядження та вільне використання своєї власності, наприклад, позивач не може продати дану квартиру, оформити пільги на оплату комунальних платежів та інше. На підставі вищевикладеного просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме: визнати [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме: визнати [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом зняття [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] Стягнути з відповідачів витрати, пов`язані із сплатою судового збору. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 21.04.2020 року на 11 год. 00 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 06.07.2020 року на 11 год. 30 хв. У судове засідання позивач [PERSON] не з*явилася. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Просить суд позов задовольнити та винести заочне рішення по справі. За клопотанням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та представник 3-ої особи Олександрівського районного відділу у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справа, взявши до уваги письмові пояснення свідків, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, тобто, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України: «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». При цьому згідно до ст. 391 ЦК України: «Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном». За ч. 1 ст. 321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Стаття 383 ЦК України зазначає, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири 09.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Редька В.П., зареєстровано в реєстрі № 101 [PERSON] отримала у дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Речові права на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано за реєстраційним номером 843774723101, державним реєстратором-нотаріусом Редька П.В. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №843774723101 12.02.2016 року приватним нотаріусом Редькою Вірою Петрівною. У 2017 році [PERSON] бажав винаймати кімнату у [PERSON] та попрохав зареєструвати його у квартирі [PERSON] , внаслідок цього [PERSON] було зареєстровано 13.06.2017 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради у квартирі, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Та зроблено відповідний штамп у паспорті [PERSON] . Фактично [PERSON] у квартирі не проживав. У 2017 році [PERSON] бажав винаймати кімнату у [PERSON] та попрохав зареєструвати його у квартирі [PERSON] , внаслідок цього [PERSON] було зареєстровано 29.12.2017 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Та зроблено відповідний запис, що підтверджується витягом №2310-1352819-2018 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Фактично [PERSON] у квартирі не проживав. В подальшому в силу похилого віку Позивач забула про зареєстрованих осіб, але у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, взимку, отримавши платіжки щодо сплати грошових коштів відповідно до кількості зареєстрованих осіб почала з`ясовувати ситуацію та зрозуміла, що вона має сплачувати комунальні платежі ще за 2-х не відомих осіб. У зв`язку з чим вирішила звернутись до суду з позовом. Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з моменту їх реєстрації, а саме з 25.01.2018 року [PERSON] та з 13.06.2017 року - [PERSON] знайшло своє підтвердження у письмових поясненнях свідків [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні дійсно було встановлено факт того, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з моменту їх реєстрації, а саме з 25.01.2018 року [PERSON] та з 13.06.2017 року [PERSON] без поважної причини, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved