Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

27 червня 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») за допомогою засобів поштового зв`язку звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31 жовтня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2010 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Так як відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з неї заборгованість в сумі 28464 грн 29 коп та судові витрати. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив та письмове пояснення, в якому зазначила, що позов не визнає та вважає, що позивачем не доведено обставин справи щодо наявності у неї зобов`язань за кредитним договором б/н від 31 жовтня 2007 року на умовах та розмірах, якими обґрунтовано позовні вимоги. Обґрунтовуючи свою позицію, зазначила, що вона в заяві від 31 жовтня 2007 року зазначала розмір бажаного кредитного ліміту 800 грн і надання банком ліміту в 2010 грн вважає таким, що не узгоджено умовами договору. Також, відповідач надала до суду заяву, в якій просить застосовувати позовну давність до вимог позивача, оскільки позивач звернувся до суду з порушенням строків давності. Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій, спростовуючи доводи відповідача, викладені у відзиві, зазначив, що 31 жовтня 2007 року було відкрито рахунок [PERSON] Платіжний засіб відповідач отримала 21 лютого 2008 року та в цю ж дату підписала анкету-заяву. В заяві-анкеті клієнта, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак умовами договору визначено (п. 3.2), що банк має право в будь-який момент збільшити або зменшити кредитний ліміт. Пунктом 3.3. Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що дії в частині зміни розміру кредитного ліміту здійснюється банком самостійно, без попереднього повідомлення клієнта. Також, зазначає, що відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту, а саме в момент здійснення переходу коштів у володіння позичальника. Щодо строків позовної давності представник позивача пояснив, що позивач звернувся до суду з позовом до спливу строку позовної давності визначеної ст. 257 ЦК України тривалістю в три роки, оскільки строк дії картки відповідача був встановлений до останнього дня 10.2015 року. Також вважає, що немає підстав для застосування позовної давності до позовних вимог щодо стягнення пені, оскільки порушення зобов`язання триває. Враховуючи викладене представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання також не з`явились. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача з урахування позиції відповідача, яка викладена у відзиві та поясненнях на позовну заяву. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. ст. 526, 529 ч. 1 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що 31 жовтня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № б/н та відкрито рахунок. Платіжний засіб - пластикову картку відповідач отримала 21 лютого 2008 року, про що 21 лютого 2008 року відповідач підписала анкету заяву шляхом оформлення й підписання відповідної заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», за яким відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2010 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік (а. с. 8, 9). Згідно підписаної відповідачем 22 лютого 2008 року заяви тип карти: 414960535; валюта - гривня; тип кредитного ліміту - фінансовий; базова процентна ставка - 36% із розрахунку 360 днів на рік; строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти; порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитну ліміту може здійснюватися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної карти (а. с. 8). Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 21 лютого 2008 року, з умовами якої відповідач погодилася, про що свідчить її особистий підпис на вказаній довідці, зазначено тип картки - VISA Classic, тип кредитної лінії - відновлювальна, пільговий період (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01 % річних) - до 30 днів (пільгова ставка діє при умові погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості), базова відсоткова ставка - 3,0% на місяць (розраховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік), розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості = пеня (1)+ пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка по договору)/30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн на місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при наявності прострочення на суму 50 грн і більше (а. с. 9). З наданої позивачем довідки вбачається, що строк дії картки [PERSON] № [NUMBER] за вказаним кредитним договором від 31 жовтня 2007 року мала термін дії до 10.2015 року (а.с. 84). В наданому позивачем до позовної заяви розрахунку зазначено, що станом на 31 травня 2017 року розмір заборгованості [PERSON] перед банком становить 28464 грн 29 коп, з яких: 2067 грн 96 коп заборгованість за кредитом; 21406 грн 37 коп заборгованість по процентам за користування кредитом; 3158 грн 33 коп заборгованість за пенею, 500 грн штраф (фіксована частина), 1331 грн 63 коп (процентна складова) (а.с. 4-7). Перевіряючи обґрунтованість заявлених до стягнення вимог, суд виходить з наступного. Так, суд погоджується з позовними вимогами про стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 2067 грн 96 коп. Факт отримання даних коштів відповідачем підтверджується випискою по рахунку, з якої вбачається, що відповідач користувалася кредитною карткою, знімала кошти в банкоматі, розраховувалася в магазинах за придбання товарів (а.с. 80-83). Суд погоджується з розміром заборгованості по процентам згідно розрахунку позивача за період з 28 серпня 2008 року по 31 березня 2015 року на загальну суму 1080 грн 58 коп, виходячи з процентної ставки, що не перевищує 36 % річних. Водночас, суд не погоджується з розрахунком заборгованості за період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року, здійсненому на підставі підвищеної процентної ставки, виходячи з наступного. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалася, зокрема у період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року проценти нараховувались у розмірі 43,20% річних. У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається з довідки про умови кредитування сторони погодили розмір процентної ставки на момент укладення кредитного договору на рівні 36 % річних (3,0% на місяць). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачем було погоджено підвищення процентної ставки до 43,20% річних АТ КБ «ПриватБанк» всупереч положеннями ст. 81 ЦПК України суду не надано. Крім того, відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банк змінювати розмір процентів в односторонньому порядку. Відтак, з відповідача за період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом, виходячи з процентної ставки 36 % річних, оскільки вимоги позивача стосовно застосування підвищеної процентної ставки є безпідставними. 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом визначається на рівні 36 % річних (3,0 % на місяць): 2067 грн 96 коп х 36 % : 360 х 214 дні = 442 грн 54 коп. Отже, розмір нарахованих процентів за користування кредитними коштами за період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року складає 442 грн 54 коп. Стосовно нарахування заборгованості по процентам за користування кредитними коштами після закінчення строку дії картки (після 10/2015) суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Виходячи з наведених норм, нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору (10/2015) припинилося, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам за період з 01 листопада 2015 року по 31 травня 2017 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18. Відтак, у межах заявлених позовних вимог частково підлягають задоволенню позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами в сумі 1523 грн 12 коп (1080 грн 58 коп + 442 грн 54 коп). При цьому помилковим є висновок відповідача, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, в зв`язку з чим він просить застосувати давність до вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентам за його користування. Ст. 256 ЦК України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 3.1.1 Умов та правил надання банківських послуг строк дії карти вказаний на лицевій стороні картки (місяць та рік). Карта діє до останнього календарного дня вказаного місяця (а. с. 14). З даним позовом банк звернувся до суду 22 червня 2017 року. Строк дії карти встановлено до 10.2015 року. А отже трирічний строк позовної давності мав би закінчитися лише 31 жовтня 2018 року, тобто позов банком подано вчасно в межах строку позовної давності. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення пені в сумі 3158 грн 33 коп, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Позивачем у складі заборгованості нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 3158 грн 33 коп. При цьому, позивачем також одночасно нараховано 500 грн штрафу (фіксована частина), 1331 грн 63 коп штрафу (процентна складова) за порушення строків платежів. Вказане свідчить про те, що позивачем нараховано пеню та штраф за одне й те саме правопорушення. Між тим, за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. У відповідності до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Згідно матеріалів справи позивач порушував взяті на себе зобов`язання, а тому вимоги про сплату заборгованості у вигляді штрафу в розмірі 500 грн (фіксована складова та 1331,63 грн(процентна складова) є обґрунтованими. Разом з цим, відповідачем подану суду заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій. Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності за заявою відповідача, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно матеріалів справи, останній платіж в сумі 6,85 грн на погашення заборгованості за кредитом було вчинено 28 квітня 2015 року (а.с. 82). Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 22 червня 2017 року (а.с. 24). Як вбачається з розрахунку заборгованості і банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов`язаннями зі сплати штрафу сплив. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання відповідачем боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою штрафу, прохання про відстрочку виконання, позивачем представлено не було. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафів з підстав пропуску строку позовної давності. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу за кредитним договором № б/н від 31 жовтня 2007 року у розмірі 3591 грн 08 коп, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 2067 грн 96 коп та процентів за користування кредитними коштами в сумі 1523 грн 12 коп (1080 грн 58 коп + 442 грн 54 коп). Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому частиною першою статті 141 ЦПК України, згідно до Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 201 грн 92 коп судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 12,62 % від 1600 грн.

Outcome: partial