Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

28 липня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просида стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (надалі - Фонд) завдану моральну шкоду в розмірі 306 995 грн., посилаючись на те, що вона перебувала у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Дизельний завод» працюючи на посаді сторожа. 05 березня 2002 року близько 17 год. 45 хв. з вини роботодавця, знаходячись на посту №4 термічної дільниці, виконуючи трудові обов`язки, внаслідок нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у вигляді «закритий перелом середньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням відломків». Висновком МСЕК від 04.07.2002 року позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 65% за внаслідок трудового каліцтва, встановлено другу групу інвалідності. Висновком МСЕК від 17.07.2003 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 55% за внаслідок трудового каліцтва, з переоглядом, встановлено третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 23.06.2004 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 55% за внаслідок трудового каліцтва, з переоглядом, встановлено третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 29.06.2005 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 55% за внаслідок трудового каліцтва, встановлено третю групу інвалідності з 01.07.2005 року - безстроково. Внаслідок трудового каліцтва їй завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що внаслідок отриманої травми позивачка позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, вона постійно відчуває біль в області лівого плеча, адже внаслідок травми вона вимушена носити зв`язковий апарат для плеча, що додає їй дискомфорт у повсякденному житті, її турбує оніміння по ліктьовий поверхні лівого передпліччя, обмеження функції розгинання пальців лівої кисті. Внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується сон [PERSON] , що не дозволяє нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Крім того, після отримання травми змінилися умови життя позивача, які стали характеризуватись суттєвим зниженням її активності, що вказує на відсутність у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, що, як наслідок, відображається на погіршенні матеріального становища, втратою соціальних зв`язків. Необхідність лікування та проходження оглядів ЛТЕК/МСЕК призводить до нераціонального витрачання часу позивачем та зміни сталого способу життя. Також, позивачка суттєво обмежена в можливості приділяти належну уваги своїй родині, своїм близьким та рідним людям, своєму духовному та інтелектуальному розвитку. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого трудового каліцтва та стійкої втрати професійної працездатності. Вважає, що обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду має бути покладено Фонд. 29 липня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без\~повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 28 вересня 2020 року судом отримано клопотання відповідача про розгляд справи\~у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 26.10.2020 року задоволено, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, де зазначили, що з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої нещасним випадком на виробництві який стався 05.03.2002 року позивач звернувся лише 2020 році, з цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції, чинній з 01.01.2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням Фонду, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Таким чином вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави покладення на Фонд обов`язку здійснювати таку виплату. Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем, а тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно\~оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка [PERSON] , перебувала у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Дизельний завод», працюючи на посаді сторожа. 05 березня 2002 року близько 17 год. 45 хв. з вини роботодавця, знаходячись на посту №4 термічної дільниці, виконуючи трудові обов`язки, внаслідок нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у вигляді «закритий перелом середньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням відломків», що підтверджується актом № 2 форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві, Актом №4 Форми Н-1 (уточнений) про нещасний випадок на виробництві. Відповідно до п. 6.1 акту, вид події падіння під час пересування, згідно п.п. 7.1, 7.2, 7.3 причинами нещасного випадку являється незадовільне освітлення виробничого об`єкту; необережність, поспішність потерпілої на території об`єкту, відсутність інструкції з охорони праці для сторожа СБ та О. Відповідно до п.10 акту №4 від 03.10.2002 року, нещасний випадок, в результаті якого позивачем отримано тілесні ушкодження, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці зі сторони працівників роботодавця: [PERSON] нач. МСЦ, який порушив п.п. 7.1, 7.2 Посадової інструкції, Порложення СУОП п.п. 14.20.1, 14.20.5, 14.20.9, СНтаП П-79 п. 4.27; [PERSON] - начальник СБтаО порушення п.п.2.3, 3.8 посадової інструкції, Положення про службу безпеки та охорони п.п. 2.4, 3.10, Положення СУОП п. 14.20.1, 14.20.15, [PERSON] сторож необережність, поспішність на території об`єкту. (а.с.14-17, 18-21). Висновком МСЕК від 04.07.2002 року позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 65% за внаслідок трудового каліцтва, встановлено другу групу інвалідності. Висновком МСЕК від 17.07.2003 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 55% за внаслідок трудового каліцтва, з переоглядом, встановлено третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 23.06.2004 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 55% за внаслідок трудового каліцтва, з переоглядом, встановлено третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 29.06.2005 року позивачу повторно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 55% за внаслідок трудового каліцтва, встановлено третю групу інвалідності з 01.07.2005 року - безстроково. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5\~Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і групи інвалідності 01.07.2005 року, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції). Первинно стійка втрата працездатності внаслідок трудового каліцтва встановлена позивачу висновком МСЕК від 04.07.2002 року. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону\~України\~«Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачу первинно було встановлено стійку втрату професійної працездатності 04.07.2002 року та врахувавши, що позивач на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності в розмірі 55% безстроково, відсутності будь-якої можливості покращення стану позивача, постійний характер страждань, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію моральної шкоди з відповідача в розмірі 140 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 306995 гривень, то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1400 грн., виходячи з відповідної ставки судового збору станом на день звернення позивача до суду з позовом. На підставі ст. ст.23 ЦК України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,\~Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~,

Outcome: partial