Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

29.03.2018 року [PERSON] звернувся із позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 7575 грн. та середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку приблизно за три місяці у сумі 15150 грн.. Мотивуючи тим, що він працював у відповідача. 18.10.2017 року його було звільнено за власним бажанням, але при звільненні з ним не був проведений розрахунок у повному обсязі. Борг відповідача по заробітній платі складає 7575 грн.. У зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову . Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Позивач у період з 25.01.2017 року по 31.06.2017 року працював у відповідача на посаді слюсара - ремонтника по обслуговуванню гноєтранспортів, а з 01.06.2017 року по 18.10.2017 року на посаді слюсара - ремонтника з обслуговування вакуумної установки, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER]. З пояснень позивача викладених у позовній заяві, відповідач заборгував йому 7575 грн. заробітної плати. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України « Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З листа управління Держпраці у Житомирській області від 26.12.2017 року №19/719/А 943 видно, що інспекційним відвідуванням встановлено, що з [PERSON] проведено остаточний розрахунок не в день звільнення 18.10.2017 року, а 04.12.2017 року. Станом на день перевірки 11.12.2017 року товариство повністю розрахувалося. Тому, враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Водночас, відповідач, не здійснивши вчасно розрахунок по заробітку при звільненні працівника, відповідно до ст. 117 КЗпП України, несе матеріальну відповідальність перед працівником у межах середньої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до п.3 ч.2 вказаного Порядку збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Тому, на підставі викладеного, розрахунок середнього заробітку за час затримки слід проводити за весь час затримки з 19.10.2017 року по 04.12.2017 року, який за розрахунком суду складає: 246,15 грн. (середньоденна заробітна плата ) х 33 (робочі дні з часу звільнення по день розрахунку - 04.12.2017 року) = 8122,95 грн. (середній заробіток за весь час затримки), а не 15150, 00 грн., як зазначає позивач. За змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України обов'язок виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Що стосується посилань відповідача щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 233 КЗпП встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22.02.2012 року №4-рп/2012, Конституційний суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідач у відзиві вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки 11.12.2017 року він повністю розрахувався з ним і строк позовної давності почав свій перебіг з 12.12.2017 року та закінчився 12.03.2018 року, посилаючись на лист управління держпраці у Житомирській області щодо результатів перевірки останнім. Однак, відповідачем не враховано той факт, що сам лист управління держпраці у Житомирській області адресований позивачу 26.12.2017 року, і тільки після його отримання позивач дізнався про фактичний розрахунок відповідача із ним. Тому стверджувати, що позивачем пропущено строк не має підстав. З огляду на викладені обставини, позов підлягає частковому задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 8122,95 грн.. Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 704,80 грн., які у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial