Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

27 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П», в якій просив: визнати незаконним та скасувати наказ Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» від 16 грудня 2019 року про звільнення за власним бажанням [PERSON] ; поновити його на посаді підсобного робітника з 16 грудня 2019 року; стягнути з Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2019 року по день постановлення рішення суду. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що він був офіційно працевлаштований у Приватному будівельно-монтажному підприємстві «Строїтель-П» на посаді підсобного робітника, з 26 вересня 2019 року по 16 грудня 2019 року, та 16 грудня 2019 року позивача було звільнено без дотримання вимог діючого трудового законодавства України, що регулює порядок звільнення працівника з займаної посади. Відтак, підприємством позивача в день звільнення не було видано належним чином оформлену трудову книжку, не було ознайомлено з наказом про звільнення, розрахунок було проведено у готівковій грошовій формі 16 грудня 2019 року та повідомлено його, що його звільнено за власним бажанням. На вимогу позивача видати трудову книжку в день звільнення, було безпідставно відмовлено у здійсненні цієї дії. В день звільнення позивачем не подавалась заява про звільнення за власним бажання, але на момент прийняття його на роботу у вересні місяці відповідач, зловживаючи своїми службовими обов`язками, під психологічним тиском змусив позивача написати примірник заяви про звільнення за власним бажанням, без підпису і дати, ця обставина слугувала обов`язковою вимогою в момент прийняття на роботу. Отже, позивача було звільнено за заявою про звільнення за власним бажанням, шаблон якої він був змушений написати при прийняті на роботу, але на цьому екземплярі заяви про звільнення за власним бажанням, він не засвідчував дату і підпис. В день звільнення 16.12.2019 року він ніякої заяви не писав, його було повідомлено по факту про звільнення, з наказом він не був ознайомлений. 14 лютого 2020 року ним було направлено на юридичну адресу підприємства заяву, в якій він просив надіслати копію трудового договору та копію його заяви про звільнення за власним бажанням від 16.12.2019 року, відповідь відповідач так і не надав. На теперішній час від відповідача не надходила трудова книжка на адресу зазначену у заяві, як і не надходило будь-якої аргументованої письмової відповіді. Зважаючи на вищевикладене позивач змушений звернутись до суду для зобов`язання відповідача виконати встановлені діючим трудовим законодавством України вимоги та покладені на нього обов`язки щодо видачі належним чином оформленої трудової книжки, а також для зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідач зобов`язаний визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення за власним бажанням [PERSON] від 16.12.2019 року, поновити на посаді підсобного робітника та виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом 02 червня 2020 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Приватне будівельно-монтажне підприємство «Строїтель-П» позовні вимоги [PERSON] не визнає, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки викладені позивачем факти є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, є надуманими/придуманими, оскільки позивач є особою, що має довготривале психічне захворювання та неадекватно реагує на зовнішній світ і обставини, які з ним відбуваються. Так, під час прийняття позивача на роботу у вересні 2019 року ним було надано довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 05.05.2019 року, відповідно до якої визначено, що позивач має третю групу інвалідності, може виконувати підсобні види праці. Також позивачем було надано довідку з КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» від 14.09.2016 року про те, що він перебуває на обліку у лікаря-психіатра з 2013 року, а також позивачем було надано індивідуальну програму реабілітації інваліда № 951 від 05.06.2019 року. Під час роботи у відповідача [PERSON] зарекомендував себе як асоціальна, вспильчева, зухвала та непередбачувана людина, яка погрожувала фізичною розправою іншим робітникам підприємства. На початку 2020 року позивач перебував на примусовому лікуванні у психіатричній лікарні і на сьогоднішній день відсутня інформація щодо можливості позивача адекватно сприймати зовнішній світ та розуміти значення своїх дій та вчинків. 26 вересня 2019 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» підсобним робітником за основним місцем роботи на умовах повного робочого часу, з оплатою праці згідно штатного розпису. Пропрацювавши менше, ніж три місяці, позивачем 16 грудня 2019 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням. На підставі заяви позивача його було звільнено за власним бажанням 16 грудня 2019 року, про що видано наказ № 19196/зв-к від 16 грудня 2019 року. З даним наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на наказі. В день звільнення позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату у розмірі 3 955,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 16.12.2019 року. Також, в день звільнення разом з заробітною платою позивачу було видано й трудову книжку. Про отримання заробітної плати, трудової книжки та відсутність до підприємства претензій, позивач зазначив на заяві про звільнення та засвідчив це своїм підписом. Також факт отримання трудової книжки підтверджується особистим підписом позивача у книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них. Таким чином, відповідачем під час звільнення позивача було дотримано усіх вимог трудового законодавства, а отже посилання позивача на незаконне звільнення є необґрунтованим, безпідставним та спростовується наданими відповідачем доказами. У листі від 14 лютого 2020 року на адресу відповідача, на який посилається у позовній заяві сам позивач, позивач просив відповідача надати зокрема копію заяви [PERSON] про звільнення, на підставі якої було видано наказ про звільнення № 19196/зв-к від 16.12.2019 року. А в якості додатків до цього листа було надано копію відомостей про роботу з трудової книжки серії [NUMBER] . Отже, позивачу було достеменно відомо номер та дату наказу про його звільнення. Зазначені дані позивач міг отримати лише під час ознайомлення з цим наказом, а також ця інформація вказується у запису в трудовій книжці при звільненні. Крім того відомості про роботу з трудової книжки серія [NUMBER] , які позивач додав в якості додатків до листа, він міг отримати лише маючи на руках цю трудову книжку. До матеріалів справи позивачем не подано жодного належного та допустимого доказу, які б свідчили про дійсність його тверджень наведених у позовній заяві або які підтверджували б факти, на які позивач посилається. У зв`язку з викладеним просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову. 17 червня 2020 року представник позивача [PERSON] надав суду відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Відповідач подав відзив на позовну заяву з порушення строків, встановлених ст. 178 ЦПК України. Як зазначалося у позовній заяві, в день звільнення позивачем не подавалась заява про звільнення за власним бажання, але на момент прийняття його на роботу в вересні місяці відповідач зловживаючи своїми службовими обов`язками, під психологічним тиском змусив позивача написати примірник заяви про звільнення за власним бажанням, без дати, бо ця обставина слугувала обов`язковою вимогою на момент прийняття на роботу. Отже, як зазначено у відзиві відповідача на момент прийняття на роботу, підприємство усвідомлювало, що позивач є інвалідом третьої групи загального захворювання, що перебуває на обліку у лікаря-психіатра та маніпулювавши своїм знанням скористалося цим 16.12.2019 року, коли забажало звільнити позивача без дотримання вимог діючого законодавства, що регулює порядок звільнення працівника з займаної посади. Як наслідок незаконного звільнення та перенесеного психологічного стресу, який був здійснений з боку відповідача, позивача з 08 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року було госпіталізовано до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради за направленням лікаря КЗ ОЦЕМД та МК ДОР У зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, як наслідку перенесення позивачем психологічного потрясіння. Позивача було звільнено за заявою про звільнення за власним бажанням, шаблон якої він був змушений написати при прийняті на роботу, але на цьому екземплярі заяви про звільнення за власним бажанням, він не засвідчував дату. В день звільнення 16.12.2019 року він ніякої заяви не писав, його було повідомлено по факту про звільнення, з наказом був ознайомлений під психологічним тиском, що призвело до підвищеного емоційно-психологічного стану позивача, він навіть не запам`ятав, що отримав трудову книжку. Позивач вважає, що рішення відповідача стосовно звільнення позивача за власним бажанням було прийнято після небезпечної ситуації відносно порушення вимог законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці (на позивача в момент його знаходження на робочій дільниці з великої висоти впав фрагмент бетонного покриття, яке потрапило йому на шию та плечі, що стало наслідком кровотечі), що загрожувала його життю та здоров`ю, яка трапилась на передодні, що зафіксовано висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 3803 від 16.12.2020 року. Викладене свідчить про обґрунтованість позовних вимог та безпідставність тверджень, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву. 23 червня 2020 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло письмове заперечення, в якому зазначено наступне. У відповіді на відзив представник позивача безпідставно та необгрунтовано зазначає, що підприємство на момент прийняття на роботу позивача під психологічним тиском змусило його написати заяву про звільнення за власним бажанням, без дати та скористалася цим 16.12.2020 року, коли забажало звільнити позивача без дотримання діючого законодавства. Однак, жодного належного та допустимого доказу, які б свідчили про дійсність тверджень представника позивача у поданій ним відповіді на відзив, які підтверджували б факти, на які позивач та його представник посилаються, до матеріалів справи не подано. Натомість відповідачем разом із відзивом на позов надані всі необхідні документи, які підтверджують правильне та законне звільнення позивача на підставі поданої ним заяви, власноручно складеної в день звільнення. Також є лише припущенням та безпідставним звинуваченням відповідача посилання представника позивача на те, що примусова госпіталізація позивача до психіатричного закладу у січні 2020 року відбулася як наслідок перенесення позивачем психологічного потрясіння через нібито незаконне звільнення. Звільнення позивача відбулося за його власним бажанням, а тому ніяк не могло бути причиною його психологічного потрясіння. В день звільнення [PERSON] було видано трудову книжку, ознайомлено з наказом про звільнення та видано заробітну плату. Крім цього, твердження позивача, що він «не запам`ятав» про отримання трудової книжки не виключає того факту, що він міг «не запам`ятати» як писав заяву про звільнення за власним бажанням 16.12.2020 року. Також, погодившись у відповіді на відзив з фактом ознайомлення з наказом про звільнення та отриманням трудової книжки 16.12.2019 року, позивач фактично довів, що він звернувся до суду для вирішення трудового спору з порушенням встановлених Кодексом законів про працю строків. Жодного звернення позивача до керівництва підприємства та до служби з охорони праці щодо тілесних ушкоджень чи отримання ним травми на підприємстві не було. Жодної небезпечної ситуації чи надзвичайного випадку на виробничій дільниці, де працював [PERSON] в період з 11.12.2019 року по 13.12.2019 року (як це зазначено в показаннях [PERSON] у висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 3803) також не було зафіксовано. Отже, жодним належним та допустимим доказом позивачем не доведено, що підставою його звільнення з підприємства була якась надзвичайна ситуація. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, виходячи з наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та у письмових запереченнях. Допитаний в судовому засіданні 26 січня 2021 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він працює у Приватному будівельно-монтажному підприємстві «Строїтель-П» на посаді начальника відділу кадрів. 16 грудня 2019 року [PERSON] прийшов до відділу кадрів з начальником будівельного майданчика для звільнення за власним бажанням. [PERSON] просив звільнити його в цей же день, що і було зроблено. Він віддав [PERSON] трудову книжку, останній розписався у журналі видачі трудових книжок, ознайомився з наказом про звільнення під підпис. Вони також ходили до бухгалтерії для проведення з [PERSON] остаточного розрахунку, який був проведений готівкою по касовому ордеру. [PERSON] казав, що причиною звільнення, стало те, що робота є важкою та не склались відносини з колективом. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] (а.с. 45) останнього було прийнято підсобним робітником у Приватне будівельно-монтажне підприємство «Строїтель-П» з 26 вересня 2019 року за основним місцем роботи на умовах повного робочого часу, з оплатою праці згідно штатного розпису, що підтверджується наказом № 19146/п-к «про прийняття на роботу» від 25 вересня 2019 року (а.с. 46). Наказом Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» № 19196/зв-к «про звільнення [PERSON] » від 16 грудня 2019 року [PERSON] , підсобного робітника, 16 грудня 2019 року було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 78). У вказаному наказі підставою звільнення зазначена заява [PERSON] . В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. В матеріалах справи міститься заява від імені [PERSON] від 16 грудня 2019 року, адресована директору Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П», про звільнення за власним бажанням 16 грудня 2019 року (а.с. 77). Позивач заперечував факт написання ним 16 грудня 2019 року та подання в цей день 16 грудня 2019 року заяви про звільнення за власним бажанням. Зазначив, що ним дійсно була власноручно написана заява про звільнення за власним бажанням, однак така заява всупереч нормам чинного законодавства України була написана ним ще в момент прийняття його на роботу у вересні 2019 року та написання такої заяви було обов`язковою умовою при прийнятті його на роботу, написана ним у вересні 2019 року заява про звільнення не містила дати та підпису, а в день звільнення 16 грудня 2019 року він ніякої заяви про звільнення за власним бажанням не подавав, дату та підпис на заяві про звільнення не ставив, з наказом про звільнення ознайомлений не був. Перевіривши такі доводи позивача суд приходить до наступних висновків. Написання позивачем [PERSON] заяви про звільнення слід розглядати як вчинення ним дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку звільнення працівника працюючого за трудовим договором та припинення між сторонами трудових правовідносин). При цьому, будь-яка заява про припинення трудових правовідносин повинна мати чітку дату, з настанням якої трудові правовідносини повинні бути припиненими. Тобто особа, яка заявляє про свій намір бути звільненою, повинна визначитися з датою такого звільнення, про що зазначити у заяві. Вирішуючи дану справу суд виходить з того, що для задоволення позову та визнання незаконним та скасування наказу про звільнення виходячи з доводів та підстав позовної заяви, позивачем повинен бути доведений факт написання ним заяви про звільнення за власним бажанням (ще під час його прийняття на роботу) під примусом з боку відповідача, його роботодавця, та факт не подання ним такої заяви у зазначений в ній день та непідписання цієї заяви. Стороною позивача визнавався той факт, що він власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням. Однак позивач заперечував, що зазначив у цій заяві дату та заперечував, що підписав її своїм підписом, а також заперечував, що він був ознайомлений з наказом про звільнення. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2020 року (а.с. 110-111) за клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої було поставлено наступні питання: - чи виконано текст на оригіналі заяви від імені [PERSON] про звільнення за власним бажанням від 16 грудня 2019 року, [PERSON] , чи його виконано іншою особою? - чи виконано підписи на оригіналі заяви від імені [PERSON] про звільнення за власним бажанням від 16 грудня 2019 року, [PERSON] , чи їх виконано іншою особою? - чи виконано дату на оригіналі заяви від імені [PERSON] про звільнення за власним бажанням від 16 грудня 2019 року, [PERSON] , чи їх виконано іншою особою? - чи виконано на оригіналі наказу директора Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» [PERSON] №19196/зв-к від 16 грудня 2019 року під написом «З наказом ознайомлен:» дату, підпис, прізвище та ініціали [PERSON] , чи їх виконано іншою особою? Згідно висновку експерта № 3006-20 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 204/2479/20, складеного 06 листопада 2020 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Здор В.М. (а.с. 128-131) встановлено: - рукописні літерні записи від імені [PERSON] в заяві про звільнення з роботи за власним бажанням від 16.12.2019 року - виконані саме [PERSON] ; - два підписи від імені [PERSON] в заяві про звільнення з роботи за власним бажанням від 16.12.2019 року - виконані саме [PERSON] ; - рукописні цифрові записи дати, а саме: «16.12.2019» в заяві про звільнення з роботи за власним бажанням від 16.12.2019 року - виконані саме [PERSON] ; - рукописні записи дати, підпис та літерний запис прізвища, а саме: «16.12.2019 /підпис/ [PERSON] » в оригіналі наказу директора Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» [PERSON] № 19196/зв-к від 16 грудня 2019 року під написом «З наказом ознайомлений» - виконані саме [PERSON] . Отже, твердження сторони позивача про те, що позивач не підписував заяву про звільнення за власним бажанням від 16 грудня 2019 року та не зазначав у цій заяві дату, спростовуються висновком № 3006-20 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 204/2479/20, складеним 06 листопада 2020 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Здор В.М., в якому зазначено, що рукописні літерні записи, два підписи та рукописні цифрові записи дати, а саме: «16.12.2019» від імені [PERSON] в заяві про звільнення з роботи за власним бажанням від 16.12.2019 року - виконані саме [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Факт написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням 16 грудня 2019 року підтвердив також допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який пояснив, що 16 грудня 2019 року [PERSON] прийшов до відділу кадрів з начальником будівельного майданчика для звільнення за власним бажанням, [PERSON] просив звільнити його в цей же день, що і було зроблено, при цьому, [PERSON] казав, що причиною звільнення, стало те, що робота є важкою та не склались відносини з колективом. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, твердження [PERSON] про те, що він не підписував заяву про звільнення за власним бажанням від 16 грудня 2019 року та не зазначав у цій заяві дату, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, як не надано позивачем і жодних доказів того, що заява про звільнення за власним бажанням була написана ним під примусом відповідача ще в момент прийняття його на роботу у вересні 2019 року, та не доведено, що написання заяви про звільнення за власним бажанням не відповідало внутрішній волі позивача та не було спрямоване на припинення існуючих між сторонами трудових правовідносин. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Написання заяви про звільнення слід розглядати як вчинення особою дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку звільнення працівника та припинення між сторонами трудових правовідносин). Крім того, під час розгляду справи не знайшли підтвердження також і твердження позивача про те, що він не був ознайомлений з наказом про звільнення, які повністю спростовуються висновком № 3006-20 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 204/2479/20, складеним 06 листопада 2020 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Здор В.М., в якому зазначено, що рукописні записи дати, підпис та літерний запис прізвища, а саме: «16.12.2019 /підпис/ [PERSON] » в оригіналі наказу директора Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» [PERSON] № 19196/зв-к від 16 грудня 2019 року під написом «З наказом ознайомлений» - виконані саме [PERSON] . Факт ознайомлення позивача 16 грудня 2019 року з наказом про звільнення підтвердив також допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] . Додатково про факт ознайомлення позивача з наказом про звільнення свідчить і те, що у листі позивача від 14 лютого 2020 року, адресованому керівнику Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П», позивач, серед іншого просив надіслати йому копію його заяви про звільнення, на підставі якої було видано наказ про звільнення № 19196/зв від 16 грудня 2019 року (а.с. 9), а отже позивачу було достеменно відомо номер та дату наказу про його звільнення. У частині 1 статті 47 КЗпП Украни власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. У позовній заяві позивачем було зазначено, що в день звільнення відповідачем позивачу не було видано належним чином оформлену трудову книжку, яку не видано і до теперішнього часу. Однак, такі твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, судом встановлено, що трудова книжка [PERSON] серії [NUMBER] була отримана позивачем особисто у день звільнення 16 грудня 2019 року, про що свідчить підпис [PERSON] у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, яка ведеться у Приватному будівельно-монтажному підприємстві «Строїтель-П» (а.с. 50-52). Факт отримання позивачем трудової книжки 16 грудня 2019 року підтвердив також допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] . Також,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~116\~КЗпП України,\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В день звільнення, тобто 16 грудня 2019 року, Приватним будівельно-монтажним підприємством «Строїтель-П» було проведено з [PERSON] остаточний розрахунок та виплачено всі суми, що належать позивачу від відповідача, що підтверджується Видатковим касовим ордером від 16 грудня 2019 року на суму 3\~955,00 грн., в якому також міститься підпис позивача (а.с. 49), та підтвердив допитаний в\~судовому засіданні\~в якості\~свідка [PERSON] . Враховуючи викладене, наведені обставини у сукупності з іншими доказами свідчать про те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства України, позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням, відповідачем 16 грудня 2019 року було винесено наказ про звільнення позивача, з яким позивача було ознайомлено 16 грудня 2019 року, в день звільнення відповідач видав позивачу належно оформлену трудову книжку та провів остаточних розрахунок. Таким чином, підстави для визнання незаконним та скасування наказу Приватного будівельно-монтажного підприємства «Строїтель-П» № 19196/зв-к «про звільнення [PERSON] » від 16 грудня 2019 року судом під час розгляду справи не встановлені, а отже у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити. Будь-яких порушень відповідачем трудових прав позивача судом під час розгляду справи не встановлено. Крім того,\~оскільки звільнення\~ [PERSON] відбулось\~з дотриманням\~вимог трудового\~законодавства України,\~то і\~підстави для поновлення його на посаді підсобного робітника з 16 грудня 2019 року, також відсутні. Оскільки позовні\~вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі, то у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині також слід відмовити. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню за його рахунок. На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 38, 47, 116, 233Кодексу законів про працю України, та

Outcome: dismissed