Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

28.08.2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив в ході слухання справи (а.с.15 - т.2), мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.11.2012 року він працював на посаді начальника адміністративно-господарського відділу в Севастопольському інституті банківської справи, який є структурним підрозділом Університету банківської справи НБУ. 31.07.2014 року наказом ректора Університету банківської справи НБУ його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку із зупиненням діяльності інституту. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що суперечить нормам законодавства про працю, оскільки при звільненні відповідачем було порушено ст.ст.40, 49-2 КЗпП України. У зв'язку з цим просив визнати незаконним та скасувати наказ в частині його звільнення, а також поновити його на посаді начальника адміністративно-господарського відділу в Севастопольському інституті банківської справи та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі. Позивач [PERSON] в усних та письмових поясненнях, а також в поясненнях, які він надавав під час допиту його в якості свідка, повідомляв, що до 7 червня 2014 року він перебував на лікарняному та його не попереджали про наступне вивільнення працівників інституту у встановлені законодавством строки, тому звільнення 31.07.2014 року для нього було несподіваним. При цьому, у відповідача не було ніяких перешкод для виконання таких вимог закону. Крім того, відповідач мав можливість перевести його на іншу роботу, оскільки на момент звільнення в Університеті та його структурних підрозділах були наявні вакантні посади, які він міг обійняти, однак йому їх не запропонували. Разом з цим, звертав увагу суду, що його звільнення було проведено без згоди первинної профспілкової організації, а наказ ректора Університету про зупинення діяльності інституту був прийнятий раніше, ніж таке рішення прийняв Національний банк України. Просив суд, прийняти все зазначене ним до уваги та задовольнити його позов в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні та в письмових поясненнях проти позову заперечили, вважали вимоги [PERSON] незаконними, необґрунтованими та такими, що містять неправдиву інформацію і викривляють дійсність. Зазначали, що діяльність Севастопольського інституту банківської справи у зв»язку з окупацією Автономної республіки Крим та фактичним силовим захопленням незаконними самопроголошеними органами влади міста Севастополя, а також фізичною втратою контролю Відповідача над діяльністю за майном відокремленого структурного підрозділу було зупинено згідно наказу Університету від 16.05.2014 року №188 та Постанови НБУ від 17.06.2014 року №368. Незважаючи на вказані обставини відповідачем було вжито максимальних заходів для забезпечення трудових прав працівників Севастопольського інституту. В той же час, позивач зазначив неправдиву інформацію про наявність вакансій, на які він міг претендувати за його освітою та кваліфікацією, а також про те, що його не попереджали про майбутнє вивільнення. Крім того, звертали увагу суду на те, що Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» покладає відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. За таких обставин, в задоволенні позову просили відмовити. Допитана в якості свідка начальник відділу роботи з персоналом Університету банківської справи НБУ [PERSON] суду показала, що в травні стало відомо про те, що у Севастопольському інституті банківської справи відбудеться скорочення штату через окупацію Криму, а тому вони звертались до працівників цього інституту та запитували про бажання переїхати на материкову частину України. 12.05.2014 року до відділу, який вона очолює, надійшло 35 таких заяв. 28.05.2014 року провідний фахівець Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи НБУ Жарченко О.Ю. попередила всіх працівників інституту про їх звільнення 31.07.2014 року за виключенням [PERSON], який на вказану дату був на лікарняному. Після цього свідок особисто зателефонувала на мобільний телефон [PERSON] та попередила про звільнення працівників інституту з 31.07.2014 року, але останній запевнив її, що питання свого працевлаштування буде вирішувати сам. В подальшому Жарченко О.Ю. повідомляла, що [PERSON] відмовився ставити свій підпис у попередженні про звільнення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, покази свідків, вивчивши матеріли справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що з 14.11.2012 року [PERSON] працював на посаді начальника адміністративно-господарського відділу в Севастопольському інституті банківської справи, який є структурним підрозділом Університету банківської справи НБУ (а.с. 4-5). 31.07.2014 року наказом ректора Університету банківської справи НБУ №138-К від 24.07.2014 року він був звільнений із займаної посади згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку зі скороченням штату працівників (а.с.3 - т.1). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В даному випадку, як зазначалось вище, підставою звільнення було скорочення штату працівників. Перед звільненням працівників за цією підставою вносяться зміни до штатного розпису шляхом скорочення посади працівників, які підлягають звільненню. Даний штатний розпис затверджується наказом керівника після скасування попереднього штатного розпису. Відповідно до п.1 розділу ІІ Статуту Університету банківської справи НБУ (а.с. 49-63 - т.1), а також п.2.2 розділу 2 Положення про Севастопольський інститут банківської справи Університету банківської справи НБУ (а.с.13-18 - т.1) питання щодо затвердження структури Університету та граничної чисельності працівників віднесено до повноважень Національного банку України (а.с.49-63 - т.1). До компетенції Університету банківської справи НБУ згідно із вказаними документами (п.2 розділу ІІІ Статуту та п.3.10 розділу 3 Положення) віднесено лише внесення пропозицій НБУ щодо зміни структури Університету та його інститутів. В даному випадку, як вбачається з матеріалів, 07.05.2014 року до Національного банку України відповідачем було направлено затверджені в.о. ректора Університету банківської справи НБУ Організаційні заходи стосовно діяльності Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (а.с. 24-29), в яких, зокрема, зазначені наступні заходи: - п.11 - скоротити штатну чисельність інституту на 190 одиниць у зв»язку з призупиненням діяльності інституту - до 27.06.2014 року; - п.12 - створити робочі місця в інститутах Університету, внести зміни до штатного розпису - до 27.06.2014 року. Наказом ректора Університету банківської справи НБУ від 16.05.2014 року №188 було призупинено діяльність Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи НБУ на час тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя з 16.06.2014 року (п.1 Наказу), а також наказано директору Васюренку О.В. звільнити працівників СІБС з роботи 30.05.2014 року, а начальникові відділу роботи з персоналом [PERSON] забезпечити подальше працевлаштування в Університеті банківської справи Національного банку України або Українській академії банківської справи НБУ працівників, які виявили бажання виїхати з окупованої території (п.5 Наказу). Крім того, в Університеті банківської справи утворено комісію щодо припинення діяльності СІБС та винесено питання подальшого його функціонування на розгляд робочої групи Національного банку України (п.8 Наказу) - а.с.66-67. 28.05.2014 року наказом ректора Університету банківської справи НБУ №207 було затверджено План роботи по врегулюванню питань щодо зупинення діяльності Севастопольського інституту банківської справи УБС НБУ на червень-липень (а.с. 30) де серед заходів по роботі з кадрами зазначено (а.с.32-33): - п.9 - попередити працівників, які залишаються працювати до 31.07.2014 року про їх наступне вивільнення - до 30.05.2014 року; - п.15 - підготувати зміни до штатного розпису Університету та подати на погодження до Департаменту персоналу - до 01.07.2014 року; - п.16 - підготувати наказ про звільнення працівників СІБС згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України - до 23.07.2014 року; - проінформувати працівників СІБС, які будуть виїжджати із Севастополя про можливість їх подальшого працевлаштування - до 30.07.2014 року; - отримати від ЛІБС, ЧІБС, ХІБС письмової інформації про можливість працевлаштування працівників СІБС, які переселяться на материкову частину України. Крім того, 28.05.2014 року ректором Університету банківської справи НБУ було видано розпорядження №29 від 28.05.2014 року «Про попередження працівників Севастопольського інституту банківської справи про подальше звільнення у зв»язку із скороченням штату», яким зобов»язано провідного фахівця Севастопольського інституту банківської справи УБС НБУ Жарченко О.Ю. попередити про наступне звільнення 31.07.2014 року згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України працівників інституту, в тому числі і [PERSON] (а.с.72-74 - т.1). Відповідно до наданих суду копій листків непрацездатності, [PERSON] в період з 05.05.2014 року по 06.06.2014 року включно перебував на лікарняному (а.с.247 - т.1). Будь-яких відомостей про те, що [PERSON] був ознайомлений з вищезазначеними наказами та розпорядженнями ректора Університету, які приймались в період його непрацездатності, матеріали справи не містять. Постановою Правління Національного банку України №368 від 17.06.2014 року «Про зупинення діяльності Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України»: - визнано такою, що втратила чинність структура СІБС, яка була затверджена Постановою Правління НБУ від 19.06.2013 року №238; - затверджено структури УБС, ЛІБС, ЧІБС, ХІБС та граничну чисельність УБС. Крім того, Ректору УБС було наказано: попередити працівників СІБС про їх скорочення та здійснити інші організаційні заходи відповідно до вимог законодавства України, а також внести зміни до штатного розпису УБС згідно з процедурою, передбаченою Наказом Національного банку України від 08.10.2003 року №209 «Про порядок підготовки та затвердження штатних розписів та змін до них» (а.с.68-69). Працівники підприємства мають бути попереджені за два місяці до початку дії нового штатного розпису. Крім того, після затвердження нового штатного розпису, працівники, посади яких скорочуються, згідно ст. 49-2 КЗпП України персонально попереджаються про наступне їх звільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо зміни в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Представники відповідача в судовому засіданні наполягали на тому, що законодавством про працю не передбачені форма повідомлення працівника про наступне звільнення та форма погодження працівника чи його відмови (незгоди) продовжувати роботу в нових умовах. Але, відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, в даному випадку законодавець визначає, що у разі виникнення трудових спорів власник повинен мати докази, що працівника було повідомлено про звільнення за два місяці, а також докази, що працівник відмовився від продовження роботи на іншій посаді. Такими незаперечними доказами можуть бути лише письмове повідомлення працівника про заплановані зміни з розпискою останнього про ознайомлення, а також письмова заява працівника, що він відмовляється продовжувати роботу на запропонованій посаді або, навпаки, згоден продовжувати роботу в такій посаді. Суд не може прийняти до уваги адресовані Зарічному районному суду м.Суми пояснення від 20 колишніх працівників Севастопольського інституту банківської справи УБС НБУ про те, що їх персонально попереджали про звільнення та пропонували роботу (а.с. 198-217 - т.1), оскільки, по-перше, ст.42-9 КЗпП України вимагає персонального повідомлення працівників про наступне звільнення. А тому виконання вимог зазначеної норми Кодексу у відношенні інших працівників не надає підстав стверджувати, що цієї норми було дотримано і у відносинах з позивачем та не звільняє відповідача від обов»язку довести належними доказами персональне попередження [PERSON] про його звільнення. По-друге, доказами у цивільному провадженні є покази осіб, допитаних як свідків, а тому надіслані пояснення є, з огляду на положення ст.59 ЦПК України, недопустимими доказами. З цих же підстав, суд не визнає допустимими доказами та не приймає до уваги і долучені до Розпорядження ректора Університету банківської справи НБУ від 28.05.2014 року №29 «Про попередження працівників Севастопольського інституту про подальше звільнення у зв»язку із скороченням штату» (а.с. 72-74 - т.1) письмові підтвердження 7 колишніх працівників, які написані ними у вересні 2014 року, про те, що кожного з них ознайомили з цим розпорядженням та що кожен із них отримав Попередження про наступне звільнення з 31.07.2014 року (а.с. 75-82 - т.1). В своїх письмових запереченнях представники відповідача посилались на акт від 11.06.2014 року (а.с. 245 - т.1) та факт телефонних розмов [PERSON] з [PERSON], як докази, які підтверджують вжиття ними заходів щодо попередження позивача про його наступне звільнення з 31.07.2014 року. Але зі змісту наданого суду акту від 11.06.2014 року (а.с.245 - т.1) вбачається, що він був складений зі слів начальника відділу роботи з персоналом Університету [PERSON] за результатами розмови останньої з провідним фахівцем по роботі з кадрами Севастопольського інституту банківської справи УБС НБУ Жарченко О.Ю., яка, нібито, повідомляла про неодноразові спроби вручити [PERSON] попередження про звільнення та його категоричні відмови від підпису на такому попередженні. Але, в даному випадку, є незрозумілим, що заважало Жарченко О.Ю., якій було доручено згідно Розпорядження ректора Університету №29 від 28.05.2014 року та Плану (а.с. 32 - т.2) попередити працівників про звільнення, самостійно після відмови [PERSON] від підпису на Попередженні оформити факт такої відмови шляхом складання відповідного акту. За таких обставин, інформація яка міститься в акті від 11.06.2014 року є сумнівною. [PERSON], допитаний судом в якості свідка, категорично заперечував факт, який описано в наданому суду акті від 11.06.2014 року про те, що Жарченко О.Ю. надавала йому підписувати попередження, але він відмовлявся від підпису. Наполягав на тому, що після виходу з лікарняного та до 31.07.2014 року жодних повідомлень про те, що його буде звільнено, від Жарченко О.Ю. чи інших осіб він не отримував, повідомлень про наступне звільнення йому на підпис не надавали. Крім того, повідомляв суду, що, на його думку, вказаний акт було складено відповідачем вже після подачі позову та намагань оформити акт датований червнем 2014 року за підписом Жарченко О.Ю. у вересні 2014 року, про що свідчить роздруківка з електронної пошти Відповідача (а.с. 225-227 - т.1). Вищевикладені обставини не дають підстав суду визнати акт датований 11.06.2014 року належним доказом, а до показів [PERSON] стосовно вказаного акту суд, з урахуванням зазначеного, відноситься критично. Крім того, суд не може взяти до уваги твердження свідка [PERSON] про те, що 02.06.2014 року вона в телефонній розмові з [PERSON] повідомляла його про звільнення 31.07.2014 року, оскільки надана нею роздруківка телефонних з»єднань з її номеру мобільного телефону (а.с. 2-8 - т.2) не передає змісту розмов, що відбулись. [PERSON], який допитувався судом в якості свідка, не заперечував того, що 02.06.2014 року йому телефонувала [PERSON] але лише для того, щоб поцікавитись його станом здоров»я, оскільки він з 05.05.2014 року хворів, та дізнатись коли він повернеться на роботу з лікарняного. За наявності таких суперечливих показів свідків та відсутності інших доказів на підтвердження змісту розмови, яка відбувалась між [PERSON] та [PERSON], суд не може сам факт розмови розцінити як належний доказ персонального повідомлення [PERSON] про його майбутнє звільнення. Крім того, слід звернути увагу на те, що оскільки питання скорочення штату чисельності віднесені до виключної компетенції Національного банку України і відповідна Постанова була прийнята НБУ тільки 17.06.2014 року, то всі твердження про те, що [PERSON] намагались чи попереджали про майбутнє звільнення до 17.06.2014 року не мають жодного юридичного значення і не свідчать про дотримання вимог ст.49-2 КЗпП України. Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголошує на тому, що в усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП і чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці). Таким чином, відповідачем не доведено суду належними і допустимими доказами виконання ними вимог ст. 49-2 КЗпП України, а тому в даному випадку є підстави стверджувати, що при звільненні [PERSON] відповідачем було допущено порушення порядку його звільнення щодо персонального попередження про наступне звільнення. Крім того, як зазначалось вище, ст.49-2 КЗпП України передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган повинен запропонувати працівнику роботу за відповідною спеціальністю або професією на тому ж підприємстві, установі, організації. Як вбачається з наданих суду документів, які містять перелік вакантних посад в Університеті банківської справи НБУ (а.с.85-87,194-197 - т.1, а.с. 9-14,49 - т.2) у Львівському інституті банківської справи була наявна вакансія асистента кафедри суспільних дисциплін. Відповідно до Наказу МОН №665 від 01.06.2013 року були затверджені кваліфікаційні вимоги до посад науково-педагогічних працівників,і, зокрема, кваліфікаційними вимогами до посади асистента у вищому навчальному закладі, встановлено: повна вища освіта (магістр, спеціаліст), без вимог до стажу роботи. Виходячи з даних, які містяться в особовій справі [PERSON] (а.с. 171-190 - т.1), він за рівнем освіти відповідає вказаній посаді, але [PERSON] протягом двох місяців, що передували його звільненню, жодних пропозицій виконувати іншу роботу в Університеті чи структурних підрозділах або зайняти вказану вакантну посаду відповідачі не пропонували. При цьому, судом не може бути взято до уваги твердження представників відповідача про те, що в усних розмовах [PERSON] повідомляв щодо самостійного вирішення питання свого працевлаштування, оскільки, знову ж таки, вказані твердження не підтверджені доказами і, крім того, навіть, повідомлення працівника про можливість самостійного працевлаштування не звільняє роботодавця від обов»язку одночасно з попередженням про звільнення пропонувати працівнику іншу роботу. Крім того, суд не визнає належним доказом лист НБУ від 20.08.2014 року №17-415/46310, на який сторона відповідача посилалась доводячи виконання ними вимог ст.49-2 КЗпП, оскільки Національний банк України не є роботодавцем [PERSON] і звернення позивача до НБУ не звільняло Університет банківської справи НБУ від обов»язку запропонувати посаду позивачу під час звільнення у зв»язку із скороченням штату їх структурного підрозділу. Разом з цим, лист датовано 20.08.2014 року, що дає підстави стверджувати про те, що така переписка мала місце вже після звільнення [PERSON] Тобто, судом встановлено, що Університетом банківської справи НБУ під час звільнення [PERSON] було допущено порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Таким чином, трудове законодавство України передбачає отримання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник щодо звільнення його в результаті змін в організації виробництва і праці. Ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-IV встановлено обов'язок завчасного сповіщення виборного органу первинної профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або з зв'язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства. Підприємства, установи, організації повинні приготувати техніко-економічне обґрунтування скорочення посад чи штату працівників, що обов'язково погоджується з профспілковим комітетом, якщо він діє на підприємстві, установі, організації, або погоджується з виборним представником від трудового колективу. Після цього складається і затверджується новий штатний розпис. До нового штатного розпису не заносяться посади, які скорочено. Ст. 49-4 КЗпП передбачено проведення консультацій власника, уповноваженого органу з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення що провадиться протягом 30 днів (різниця між повідомленням профспілки за три місяці про початок вказаних вище дій згідно зі статтею 49-4 КЗпП і повідомленням конкретного працівника за два місяці про його вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників відповідно до статті 49-2 КЗпП). Під час проведення консультацій визначається кількість і категорії працівників, що підлягають звільненню, строки проведення звільнень, можливість подальшого працевлаштування, перенавчання (перекваліфікації), а також інші спільні заходи. У випадку аргументованого обґрунтування причин скорочення працівників, консультації можуть продовжуватися менше 30 днів. Якщо вивільнення працівників є необґрунтованим, профспілка може вносити пропозиції відповідним органам про перенесення строків вивільнення або тимчасове припинення чи скасування заходів, пов'язаних із вивільненням працівників, або залучати до цього процесу органи державної влади, наглядові органи та органи контролю. Згідно ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах п'ятнадцятиденного терміну, визначеного для розгляду подання роботодавця. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Як вбачається з наданих суду: інформаційного листа Університету банківської справи НБУ від 30.09.2014 року №01-020/2427 (а.с.50-51 - т.2), витягу з протоколу №5 засідання Профспілкового комітету СІБС УБС НБУ від 30.05.2014 року (а.с. 56 - т.2), Організаційних заходів стосовно діяльності СІБС (а.с.25-29 - т.2), Плану роботи щодо врегулювання питань щодо зупинення діяльності СІБС (а.с.31-35 - т.2), Університетом банківської справи НБУ не планувалось, не вживалось жодних заходів і, навіть, не ініціювалось питання погодження процесу скорочення штату інституту чи звільнення [PERSON] з первинною профспілковою організацією, членом якої є працівник. В той же час, суд на момент розгляду справи позбавлений можливості усунути вказані недоліки та на виконання рекомендації, що міститься в п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», не має можливості запитати згоду профспілкової організації СІБС, через зупинення діяльності Профспілкового комітету СІБС УБС НБУ з 30.05.2014 року і до завершення окупації АРК та міста Севастополя (витяг з протоколу №5 засідання комітету додається (а.с. 56 - т.2). Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі підлягає задоволенню. При цьому, суд не може прийняти до уваги твердження сторони відповідача, які, посилаючись на ситуацію пов»язану з окупацією Автономної республіки Крим і знаходження цієї території поза межами правового регулювання трудовим законодавством України, вважали, що вжили максимальних заходів для забезпечення трудових прав працівників СІБС, а тому вину за порушення прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» необхідно покласти на Російську Федерацію. Так, дійсно у зв»язку з подіями, які мали місце після підписання Президентом Російської Федерації 18 березня 2014 року «Договору про входження Республіки Крим та міста Севастополя до Російської Федерації», Верховною радою Україна було визнано, що відбулась анексія Криму, та був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який встановив, що основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Статтею 1 вказаного Закону зазначено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і зобов'язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв'язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території. Статтею 18 Закону гарантовано громадянам України дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території, а ст.19 цього Закону встановлено, що особи, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть відповідальність, передбачену законом. Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти особі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Зміст зазначеного права визначено відповідно до міжнародних стандартів. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Головним нормативним актом у галузі трудових правовідносин є Кодекс законів про працю України, який встановлює порядок звільнення працівників та гарантує працездатним громадянам правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Розглядаючи справу за позовом [PERSON] до Університету банківської справи Національного банку України судом встановлено, що Севастопольський інститут банківської справи, в якому працював позивач, є структурним підрозділом Університету банківської справи НБУ, юридична адреса якого та фактичне місцезнаходження - м.Київ. Відповідно до Статуту Університету банківської справи НБУ, Університет, його органи управління, посадові особи та працівники, відповідно до їх компетенції зобов»язані дотримуватись законодавства України, нормативно-правових актів та розпоряджень Національного банку України, а також сприяти соціальному захисту працівників Університету (п.3 розділу ІІ Статуту - а.с. 113-131 - т.1). В даному випадку встановлено, що Університетом банківської справи НБУ було порушено норми чинного трудового законодавства під час звільнення [PERSON] з посади начальника адміністративно-господарського відділу Севастопольського інституту банківської справи і суду не надано належних і допустимих доказів того, що Університет намагався провести звільнення [PERSON] у точній відповідності до вимог ст.49-2 та 49-4 КЗпП України, або вжиті ними заходи не дали результатів з незалежних від них причин. Надані ж суду матеріали та пояснення не вказують на те, що існували непереборні обставини, які б не давали Університету виконувати вимоги чинного трудового законодавства і проводити звільнення позивача згідно встановленого КЗпП України порядку: завчасно надати профспілковому комітету, який працював до 30.05.2014 року, інформацію про наступне звільнення працівників та строки проведення звільнення, провести консультації з питань пом»якшення в несприятливих умовах наслідків такого звільнення, погодити звільнення [PERSON], персонально повідомити [PERSON] за два місяці про скорочення його посади та наступне звільнення, а також персонально [PERSON] запропонувати перевестись на іншу роботу в іншому структурному підрозділі Університету, тим більше, що була наявна вакантна посада, яка відповідала освітньому рівню позивача. Тобто, в даному випадку мало місце порушення порядку звільнення працівника структурного підрозділу Університету на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки факту дотримання відповідачем вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України при звільненні [PERSON] не доведено. В п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», яку судам необхідно застосовувати під час постановленні рішень, звернуто увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Крім того, судам вказано, що діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що порушені права позивача підлягають поновленню шляхом визнання незаконним та скасування наказу ректора Університету банківської справи НБУ в частині звільнення [PERSON] Крім того, згідно вимог ст. 235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно наданої відповідачем довідки, середньоденна заробітна плата позивача складає 493,80 грн.(а.с. 193 - т.1). Позивач з наданою довідкою погодився, в зв»язку з чим суд приймає її до уваги при проведенні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», приймаючи до уваги, що позивач був звільнений з 31.07.2014 року, середній заробіток, який підлягає сплаті в звязку з вимушеним прогулом складає: 493,80 грн. (середньоденна заробітна плата) х 44 ( кількість робочих днів з дня звільнення по день винесення рішення) =21727,20 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21727,20 грн. без утримання податків та інших обов»язкових платежів. При цьому, на виконання вимог ст. 235 КЗпП України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць в сумі 15060,99 грн. Крім того, враховуючи, що позивач у цьому трудовому спорі звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» при задоволенні позову цей збір покладається на відповідача, з якого підлягає стягненню в дохід держави 487,20 грн.(заявлено 2 вимоги, за кожну з яких підлягає стягненню 243,60 грн.) .

Outcome: approved