Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

28.07.2020 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.07.2009 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем. В шлюбі [INFO] у сторін народився син [PERSON] , якого позивач просить залишити проживати із нею. Сторони припинили шлюбні стосунки, шлюб носить формальний характер. У зв`язку з наведеним просила розірвати шлюб, дитину залишити на проживанні з нею. Ухвалою суду від 03.08.2020 року відкрито провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. У вступному слові позивач позовні вимоги підтримала, вказала, що шлюб з відповідачем розпався та носить формальний характер, сторони разом не проживають, а тому вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе. У зв`язку з наведеним просила шлюб розірвати, а дитину залишити проживати разом з нею. Зазначила, що спору між сторонами стосовно визначення місця проживання дитини, немає. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча як вбачається з наявного в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого відправлення був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Правом на подання відзиву не скористався. Заяви про розгляд справи за його відсутності чи будь-яких інших клопотань відповідач не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши вступне слово позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17.07.2009 року (а.с.5), сторони зареєстрували шлюб у виконкомі Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, про що зроблено актовий запис №5. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Спільні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Сімейним кодексом України. Статтею 24СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того суд звертає увагу на те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. Таким чином оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально і його збереження суперечить інтересам позивача, то шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17.07.2009 року у виконкомі Березівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, про що зроблено актовий запис №5, слід розірвати Водночас суд зазначає, що згідно ст. 113 СК України вказано, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. При цьому вирішення даного питання не відноситься до компетенції суду, а реалізовується в порядку, встановленому чинним законодавством України, а саме: шляхом звернення до органу реєстрації актів цивільного стану із відповідною заявою. Що стосується вирішення вимог, зазначених у позові про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін, то при цьому суд виходить з наступних мотивів. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1 та ч.2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки, судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю і на момент вирішення даної справи, як підтверджено і самою позивачкою, спору щодо визначення її місця проживання немає, крім того вирішення такого передбачає окрему процедуру, яка проводиться за обов`язковою участю відповідних установ, то в задоволенні такої вимоги слід відмовити. Одночасно суд роз`яснює, що за наявності спору щодо визначення місця проживання дітей сторони мають право вирішити дане питання окремо у судовому порядку або органом опіки та піклування. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід пропорційно до задоволених вимог стягнути з відповідача в користь позивача. На підставі наведеного, ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial