Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

28.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] третя особа Миколаївська універсальна товарно-сировинна біржа про визнання права власності на частку нерухомого майна. У своєму позові позивач зазначив, що 22.03.1999 року на Миколаївській універсальній товарно-сировинної біржі між ним та відповідачами [PERSON] , за довіреністю якої діяла [PERSON] , [PERSON] за довіреністю якого діяв [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 2441-Л нерухомого майна, а саме 22/100 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Даний договір зареєстрований КП ММР ММБТІ за реєстровим № 4128. З часом за невстановлених обставин ним було втрачено оригінал вищезазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, що стало підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії, оформленої постановою приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєвою Н.П. від 26.09.2019 року. Нотаріусом визначено, що відсутність оригіналу правовстановлюючого документу перешкоджає позивачеві у реалізації його права на володіння, користування та розпорядження належним йому об`єктом нерухомого майна. За таких умов він змушений встановити право власності на зазначену частку придбаного нерухомого майна у судовому порядку. Посилаючись на вищезазначене просив визнати за ним, [PERSON] право власності на 22/100 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] , яке виникло на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2441-Л від 22.03.1999 року та зареєстрованому КП ММР ММБТІ за реєстровим № 4128. Ухвалою судді від 02.12.2019 року відкрито провадження по справі. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідачі не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до довідки КП ММР ММБТІ від 18.07.2019 року за № 2-3399, право власності на 22/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями, огорожами та спорудами, за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу /2441-Л/ від 22.03.1999 року, укладеного на Миколаївській універсальній товарно-сировинної біржі, зареєстрованого в ММБТІ за реєстровим № 4128. З метою посвідчення вищезазначеного договору купівлі продажу 22/100 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] , позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєвої Н.П., для вчинення нотаріальної дії, але йому було відмовлено в цьому, з відповідними роз`ясненнями постановою від 26.09.2019 року. Так, відповідно до постанови від 26.09.2019 року виданої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєвою Н.П. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки відсутній документ, що підтверджує право власності на нього. Отже, з матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі продажу нерухомого майна № 2441-Л, а саме 22/100 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] , є втраченим. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права(п.1ч.2ст.16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1 та 2 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 07 жовтня 2015 року по справі №6-1622цс15 зазначила, що відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право власності позивача [PERSON] на 22/100 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] підтверджується наданими ним доказами, які містяться в матеріалах справи, які відповідають вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені вище обставини та відсутність (втрата) оригіналу правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі продажу нерухомого майна № 2441-Л від 22.03.1999 року, перешкоджають позивачу [PERSON] володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому часткою вищезазначеного житлового будинку, а тому на підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги останнього є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved