Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

28.12.2016 року [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач), [PERSON] (далі Співвідповідач) про: переведення права власності на будинок загальною площею 443 м2 разом із гаражем площею 79.2 м2, за адресою: м. Чернігів, вул. Пятницька, 97 (далі Домоволодіння), зі Співвідповідача на Відповідача; визнання Домоволодіння спільною сумісною власністю Позивача і Відповідача, як колишнього подружжя, та його поділ; визнання за Позивачем права власності на 2/3 частини Домоволодіння, земельної ділянки площею 0.0295 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5091 і земельної ділянки площею 0.0654 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5107, що розташовані за адресою: м. Чернігів, вул. Пятницька, 97; визнання за Відповідачем права власності на 1/3 частину Домоволодіння, земельної ділянки площею 0.0295 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5091 і земельної ділянки площею 0.0654 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5107, що розташовані за адресою: м. Чернігів, вул. Пятницька, 97. В обґрунтування позову зазначила, що Домоволодіння було збудовано за час шлюбу з Відповідачем за спільні кошти подружжя та за рахунок спільної праці. Зокрема, нею було вкладено в будівництво грошові кошти в сумі 21392 грн, отримані від продажу квартири [ADDRESS], що належала їй на праві особистої приватної власності; державну допомогу, отриману при народженні дитини, в сумі 50000 грн; заробітну плату, яку вона отримувала працюючи лікарем-офтальмологом відділення мікрохірургії ока Чернігівської обласної лікарні. В подальшому їй стало відомо, що Домоволодіння було безпідставно зареєстровано на імя Співвідповідача, чим порушено її право власності. Посилаючись на розірвання шлюбу з Відповідачем та перебування на її утриманні трьох спільних неповнолітніх дітей, Позивач просить суд урахувати інтереси дітей та при розподілі Домоволодіння і земельних ділянок збільшити її частку в праві спільної сумісної власності до 2/3 частин. 01.02.2017 року Відповідач подав до суду зустрічний позов до Позивача, в якому просив визнати Домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 443.9 м2, гаражу площею 79.2 м2, а також земельної ділянки площею 0.0295 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5091 і земельної ділянки площею 0.0654 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5107, що розташовані за адресою: м. Чернігів, вул. Пятницька, 97, його особистою приватною власністю. Зустрічний позов мотивує тим, що Домоволодіння збудовано за рахунок Співвідповідача, яка була інвестором будівництва, в той час коли ані Позивач, ані Відповідач не несли фінансових затрат на будівництво та не брали жодної іншої участі, в тому числі й трудової, в будівництві Домоволодіння. Крім того, в період будівництва Домоволодіння Позивач і Відповідач припинили сімейні відносини. Вони проживали окремо один від одного, не мали спільного сімейного бюджету та не вели спільне господарство. Після закінчення будівництва, Домоволодіння було зареєстровано на Співвідповідача, яка згодом подарувала його Відповідачу. З урахування викладеного, а також того, що Домоволодіння збудовано на земельних ділянках, що належать Відповідачеві на праві особистої приватної власності, він вважає, що відсутні законні підстави для визнання Домоволодіння і земельних ділянок спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу. Водночас, враховуючи ту обставину, що Позивач не визнає за ним право особистої приватної власності на Домоволодіння і земельні ділянки та неодноразово зверталася до суду з позовами про їх поділ, просить визнати за ним право особистої приватної власності на Домоволодіння та земельні ділянки, на яких воно розташоване. У судовому засіданні Відповідач позов не визнав, зустрічний позов підтримав і наполягав на його задоволенні. Представник співвідповідача вважає позов безпідставним, а зустрічний позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Позивач та її представники після завершення стадії вирішення клопотань учасників цивільного процесу і оголошення судом, за їхнім клопотанням, перерви з метою надання можливості для ознайомлення із зустрічним позовом, у судові засідання більше не зявлялися. В подальшому було встановлено, що вказаний Позивачем у позовній заяві та заяві про відкладення розгляду справи (т. 1, а. с. 149; т. 2, а. с. 1) номер мобільного телефону (067-447-07-01) належить сторонній особі, про що секретарем судового засідання Руденок В. О. складено довідку (т. 2, а. с. 19). З метою повідомлення Позивача про час і місце наступних судових засідань, судом двічі (6 і 9 березня 2017 року) направлявся судовий розпорядник, проте вручення судових повісток Позивачеві виявилося неможливим, у звязку з тим, що двері її квартири ніхто не відчиняв, на виклики через домофон ніхто не відповідав, а дзвінок на вхідних дверях квартири було відключено, про що судовим розпорядником [PERSON] складено відповідні акти (т. 2, а. с. 20, 24). Як випливає з даних автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду м. Чернігова, в червні 2016 року Позивач вже зверталася з аналогічним позовом до Відповідача, який ухвалою суду від 07.11.2016 року залишено без розгляду, в звязку з повторною неявкою в суд Позивача та її представників (т. 2, а. с. 90). Вищевикладене дає суду підстави для висновку про умисне ухилення Позивача разом із представниками від явки до суду з метою затягування судового розгляду справи, що є зловживанням процесуальними правами та підставою для розгляду справи за їхньої відсутності за наявними у справі доказами. Допитані судом в якості свідків працівники ДП «УкрСіверБуд» ЗАТ «ДСК», яке здійснювало будівництво Домоволодіння, [PERSON] (головний інженер), [PERSON] (начальник дільниці опоряджувальних робіт) та [PERSON] (технічний директор) показали, що вони безпосередньо вели будівництво Домоволодіння, щоденно були на обєкті, з метою здійснення особистого контролю за виконанням будівельних робіт. Усі питання, повязані з будівництвом Домоволодіння, вони вирішували лише зі Співвідповідачем, яка контролювала хід робіт, погоджувала всі питання, повязані з будівництвом, вибором будівельних і опоряджувальних матеріалів, здійснювала оплату за виконані роботи, а також за придбані будівельні та інші матеріали. Відповідач участі в будівництві не брав, а лише інколи підвозив Співвідповідача на обєкт. Позивача на обєкті вони ніколи не бачили, при цьому свідки категорично заперечували її участь у будівництві Домоволодіння. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач і Відповідач перебували в шлюбі з 10.08.2001 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.12.2015 року, що набрало законної сили 22.12.2015 року (т. 1, а. с. 11-14, 30). Подружжя мають трьох спільних неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом із Позивачем. Співвідповідач є матірю Відповідача. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі Кодекс) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Верховний Суд України в постанові від 03.06.2015 року (цивільна справа № 6-38цс15) сформулював правовий висновок, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. В силу положень частини першої статті 3607 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного [PERSON] України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи наведені вище норми Кодексу і правовий висновок Верховного [PERSON] України щодо підстав виникнення режиму спільного майна подружжя, вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого: 1. Як убачається з матеріалів справи (т. 1, а. с. 122-126, 130-132, 218-221; т. 2, а. с. 78, 79), Відповідач є власником земельної ділянки площею 0.0295 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5091, і земельної ділянки площею 0.0654 га, кадастровий номер 7410100000:02:024:5107, які розташовані за адресою: м. Чернігів, вул. Пятницька, 97 (далі Земельні ділянки), на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 06.10.2011 року, що за приписом статті 57 Кодексу виключає можливість виникнення режиму спільної сумісної власності на Земельні ділянки та їх поділ. 2. Звертаючись до суду з позовом про поділ Домоволодіння і Земельних ділянок Позивач повинна була надати суду не лише докази його побудови за час шлюбу з Відповідачем, але й докази того, що спірне Домоволодіння було збудовано за рахунок спільних коштів і/або за рахунок спільної праці та в інтересах сімї. Втім, таких доказів Позивачем суду не надано, при цьому наведені нею в позовній заяві доводи повністю спростовуються доказами, які надали відповідачі, що узгоджуються між собою. Зокрема, до справи приєднано Декларацію про початок будівництва Домоволодіння від 26.12.2011 року, Декларацію про готовність обєкта до експлуатації від 03.12.2013 року, Договір генерального підряду від 23.11.2011 № 35 із додатками, Договір підряду (субпідряду) від 01.12.2011 № 3 із додатками, а також рахунки-фактури разом із квитанціями (т. 1, а. с. 83-92; т. 2, а. с. 38-70), з яких випливає, що: а) будівництво Домоволодіння було розпочато в грудні 2011 року і закінчено в грудні 2013 року; б) будівництво здійснювалося ДП «УкрСіверБуд» ЗАТ «ДСК», яке виступало генеральним підрядником; в) виконання робіт з будівництва фундаментів і перекриття здійснювалося ФОП [PERSON], яка виступала підрядником (субпідрядником) будівельних робіт; г) замовником будівництва був Відповідач, до обовязків якого входило лише надання для будівництва Земельних ділянок, отримання декларацій про початок будівельних робіт та про готовність обєкта до експлуатації, а також технічних умов щодо інженерного забезпечення будівництва (водопостачання, водовідведення, електропостачання, газопостачання тощо), проте за рахунок Співвідповідача; д) вартість будівництва Домоволодіння склало 750000 грн з яких: 400000 грн сплачено генеральному підряднику, а 350000 грн сплачено підряднику (субпідряднику), згідно укладених договорів; є) фінансування будівництва здійснювалося лише Співвідповідачем шляхом оплати грошових коштів на рахунки генерального підрядника і підрядника (субпідрядника) через касу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Роботи з будівництва Домоволодіння профінансовано Співвідповідачем у повному обсязі, що підтверджується банківськими квитанціями та актами звірки (т. 2, а. с. 36, 37); ж) умовами Договору генерального підряду передбачено набуття Співвідповідачем права власності на Домоволодіння після введення його в експлуатацію. Отже, надані Відповідачем і Співвідповідачем письмові докази в сукупності з показаннями свідків беззаперечно підтверджують те, що будівництво Домоволодіння повністю профінансовано Співвідповідачем, яка особисто організовувала і контролювала виконання будівельних робіт, при цьому будівельні роботи виконано спеціалізованими будівельними організаціями. Позивач і Відповідач трудової та/або фінансової участі в будівництві Домоволодіння не брали. Твердження Позивача про вкладення в будівництво грошових коштів у сумі 21392 грн, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] (далі Квартира), що належала їй на праві особистої приватної власності; державної допомоги, отриманої при народженні дитини, в сумі 50000 грн; заробітної плати, яку вона отримувала працюючи лікарем-офтальмологом відділення мікрохірургії ока Чернігівської обласної лікарні нічим по справі не підтверджуються, водночас спростовуються іншими доказами, а саме: а) апеляційною і касаційною скаргами, в яких Позивач стверджувала, що кошти, отримані від продажу Квартири, вона використала для придбання квартири [ADDRESS] (т. 1, а. с. 236, 242); б) відсутністю в справі документів про заробіток Позивача у період будівництва Домоволодіння; в) юридичною неспроможністю доводів Позивача про використання державної допомоги на дитину для будівництва Домоволодіння через те, що вказані кошти мають інше цільове призначення, виплачені ще до початку будівництва, а також у звязку з не наданням письмових доказів дійсного спрямування цих коштів на будівництво; г) довідками про доходи Відповідача за місцем роботи в Академії адвокатури України (т. 2, а. с. 71-77), які підтверджують його фінансову неспроможність оплатити будівництво Домоволодіння вартістю 750000 грн. Крім того, в своїх письмових зверненнях до судів апеляційної і касаційної інстанції, при вирішенні іншої цивільної справи (т. 1, а. с. 237, 243), Позивач стверджувала, що з 2010 року Відповідач проживає окремо від сімї разом із своєю коханкою [PERSON], що свідчить про припинення сімейних відносин між Позивачем і Відповідачем ще до початку будівництва Домоволодіння. Наведені доводи, що підтверджуються письмовими доказами і показаннями свідків, повністю виключають можливість виникнення у Позивача права спільної сумісної власності на Домоволодіння та свідчать про наявність законних підстав для виникнення права особистої приватної власності на нього у Співвідповідача як інвестора будівництва. 3. У подальшому Відповідач та Співвідповідач уклали Договір дарування житлового будинку (10.04.2014 року) на підставі якого Відповідач отримав від Співвідповідача в дар належне їй на праві особистої приватної власності Домоволодіння (т. 1, а. с. 222, 223). Як вже було зазначено вище, за змістом статті 57 Кодексу вказане виключає можливість виникнення режиму спільної сумісної власності на Домоволодіння та його поділ. За таких обставин предявлений позов є безпідставним, а тому не підлягає задоволенню. 4. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Отже, незважаючи на те, що право особистої приватної власності Відповідача на Земельні ділянки і Домоволодіння беззаперечно підтверджується нотаріально посвідченими договорами дарування нерухомого майна та іншими доказами по справі, Позивач не визнає вказане право і вимагає поділу цього майна в судовому порядку, що є підставою для задоволення зустрічного позову, з метою захисту невизнаних (оспорюваних) прав Відповідача. При зверненні до суду із зустрічним позовом Відповідач сплатив судовий збір в сумі 8000 грн, що підтверджується квитанцією (т. 1, а. с. 206), який, за приписом частини першої статті 88 ЦПК, підлягає відшкодуванню за рахунок Позивача.

Outcome: approved