Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

28 березня 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд, виселити відповідача та інших осіб (членів його родини), які проживають у житловому будинку № 5 по вул. Молодіжній в с. Нова Долина, Овідіопольського району Одеської області без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача на свою користь суму судового збору 551,21 грн., мотивуючи це тим, що вказаний будинок належить праві приватної спільної часткової власності йому та його дружині [PERSON] по Ѕ частці кожному на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20561710 від 13.10.2008 р. і незаконного проживання в ньому відповідача на інших осіб (членів його родини), які є сторонніми особами для нього та його дружини. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмове клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 55). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою його місця проживання і повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою про вручення та відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 48,58-60). Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На зміст права власності не впливає місце проживання власника. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Суд встановив, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 20561710 від 13.10.2008 р., позивачу та його дружині [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, по Ѕ частці кожному належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Молодіжна, 5, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 78818715 від 25.01.2017 р. отриманого на запит суду від 25.01.2017 р. (реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 2064107) (а.с. 9-12,56-57). З матеріалів позову вбачається, що на сьогодні у вищевказаному житловому будинку, який належить позивачу та його дружині на праві приватної спільної часткової власності, по Ѕ частці кожному безпідставно проживає відповідач та його родина, які є сторонніми особами позивачу та його дружині, і які без відповідної правової підстави, або будь-якого договору (оренди, купівлі-продажу та інше) чи будь-якої домовленості з позивачем та його дружиною, як власниками будинку, і які самовільно зайняли спірний будинок, скориставшись тим, що позивач та його дружина на даний час проживають на території Донецької області, в зоні проведення АТО, що було викладено у численних скаргах та зверненнях позивача до правоохоронних органів та органів прокуратури та СБУ (а.с. 13-30). Таким чином, враховуюче законне право власності позивача та його дружини на вищезазначений обєкт нерухомості житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Молодіжна, 5, яке підтверджено документально, і в якому безпідставно, без відповідної правової підстави проживає відповідач і інші особи (члени його родини), і підлягає судовому захисту з боку відповідача, та за яким звернувся до суду позивач, а тому, позовні вимоги про виселення відповідача та інших осіб цілком законні, обґрунтовані, підтверджені документально матеріалами справи та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі, враховуючи, що в даному випадку має місце порушення з боку відповідача охоронюваних законом прав власності позивача, набутих ним правомірно.

Outcome: approved