Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

28.11.2016р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] (третя особа [PERSON]) про стягнення грошових коштів (а.с. № 3 5). Позивачка у своєму позові посилалася на те, що 16.08.1997р. між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу подружжя має двох дітей: доньку [PERSON] 15.02.1998р. народження та сина [PERSON], 19.01.2009р. народження. 10.02.2015р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було розірвано шлюб, укладений між позивачкою та відповідачем. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.08.2002р. № 1/337-02, позивачка, відповідач та їх донька [PERSON] набули права власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва - м. Дніпропетровськ). Як зазначає позивачка, фактично шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені у листопаді 2014р. та з цього часу сторони, за домовленістю, сплачували комунальні послуги по 50% від загальної суми цих послуг. Однак, відповідач свою частину оплати здійснював нерегулярно, у звязку з чим постійно накопичувалися борги за отримані житлово-комунальні послуги. Як зазначає позивачка, квартира потребувала ремонту, оскільки з моменту здачі будинку в експлуатацію у 70-х роках минулого сторіччя, ремонт у ній не робився. Через це проживання у квартирі стало неможливим, оскільки остання розташована на першому поверсі і з підвалу будинку в неї попадала сирість та утворилась пліснява. Щоб позбавитися цих негативних наслідків, які на той час вже впливали на здоровя дітей, квартира потребувала утеплення стін, обовязкову стяжку підлоги та виведення плісняви. Відповідач відмовлявся від проведення ремонту посилаючись на брак коштів, у звязку з чим у листопаді 2014р. позивачка розпочала ремонт дитячої кімнати, оскільки через сирість діти постійно хворіли. На цей ремонт позивачем було витрачено грошові кошти у сумі 30681 грн. Відповідач кошти на ремонт не давав та не відшкодував частину його вартості. У травні 2016р., як зазначала позивачка, вона знову розпочала ремонт у квартирі через небезпеку для здоровя дітей та на цей час ремонт у квартирі триває. Загальна вартість проведеного за кошти позивачки ремонту у 2016 році склала 60\~368 грн. 09 коп. Також позивачка зазначала, що через те, що відповідач свою частину комунальних послуг сплачував не регулярно, у позивачки були борги за оплату комунальних послуг. Останній раз через борг за електропостачання у сумі 1205 грн. 77 коп. власників квартири було попереджено про відключення від енергопостачання. Оскільки відповідач відмовився від сплати вказаного боргу, позивачка була змушена оплатити увесь борг власними коштами. Така ж сама ситуація сталася і з оплатою за технічне обслуговування домофону, за що позивачка заплатила 172 грн. 60 коп. Таким чином, як зазначала позивачка, через безвідповідальне ставлення до своїх обовязків відповідача, вона вимушена була витрачати свої кошти на проведення ремонту у спільній квартирі, тому останній повинен відшкодувати їй понесені витрати щодо ремонту квартири та сплати комунальних послуг загальною сумою 92427 грн. 46 коп. (сума понесених витрат) у розмірі 50% її вартості, тобто 46213 грн. 73 коп., які позивачка і просила суд стягнути з відповідача на її користь. Позивачка в судове засідання 17.05.2017р. надала заяву, в якій підтримала заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Справу просила розглянути за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами. Крім того, просила залишити її клопотання про допит свідків від 14.02.2017р. без розгляду (а.с. № 114). Відповідач в судове засідання 17.05.2017р. також надав заяву, відповідно до якої просив розглянути справу без його присутності, позовні вимоги не визнав з підстав, наведених в його письмових запереченнях. У задоволенні позову просив відмовити (а.с. № 121). Відповідно до письмових заперечень відповідача від 07.02.2017р., останній заперечую проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Так, згідно позовної заяви, позивачка просить стягнути з нього грошові кошти, які начебто були витрачені нею на ремонт квартири, яка знаходиться у спільній сумісній власності сторін, який був зроблений у 2014 році та у 2016 році. Дійсно, у 2014 році відповідач з позивачкою, перебуваючи ще у шлюбі, розпочали ремонт дитячої кімнати. Але, усі ремонтні роботи, як зазначає відповідач, вони проводили за спільні кошти подружжя. Він приймав активну участь у проведенні ремонту, в тому числі й у придбанні будівельних матеріалів. Даний факт підтверджується й тим, що квитанції, долучені позивачкою до позовної заяви, на підтвердження факту придбання будівельних матеріалів у 2014 році, у графі покупець містять анкетні дані відповідача. Крім того, більшість матеріалів були придбані відповідачем на складі «Янгеля-перший» (ФОП Селюков) та на складі «Ангар-основний» (ФОП [PERSON]М.), де він працює багато років. Крім того, під час ремонту дитячої кімнати у 2014 році будь-які кошториси не складалися, а ремонт вони з позивачкою робили власними силами. Таким чином, додаток до позовної заяви, що міститься на сторінках 6-7 матеріалів даної цивільної справи, взагалі не може бути прийнятий судом в якості доказу, оскільки, по-перше: даний документ у 2014 році не складався; по-друге: даний папір не може взагалі вважатися документом, оскільки останній не міститься будь-яких реквізитів. Також, відповідач зазначав, що позивачкою було проведено ремонт квартири у 2016 році без його відома та доручення. Таким чином, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме - що нею було узгоджено з відповідачем, як співвласником даної квартири, питання щодо проведення ремонту даної квартири, потребу у даному ремонті, обсяг та вартість даного ремонту, тощо і чи було ним надано дозвіл колишній дружині на проведення такого ремонту. Також, на думку відповідача, позивачкою не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме чи потребувала дана квартира ремонту, чи перебувала квартира в аварійному чи іншому небезпечному для третіх осіб стані, у звязку з чим остання потребувала ремонту, про що повинні були бути висновки відповідних компетентних органів (а.с. № 50 52). Третя особа - [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги, які вважає законними та обґрунтованими, справу просила розглянути за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 122). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа\~ має\~ право в порядку,\~ встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобовязані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку при домову територію. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 16.08.1997р. у відділі РАГС виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська під актовим\~ записом\~ №706 (а.с. № 61). Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON], 15.02.1998р. народження та сина [PERSON], 19.01.2009р. народження (а.с. № 61). Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 05.08.2002р., виданим Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради[ADDRESS] у будинку № 56 по Набережній Перемоги у м. Дніпрі (колишня назва м. Дніпропетровськ) належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та її загальна площа складає 44,6 кв.м. (а.с. № 53). 28.01.2015р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/15332/14-ц було розірвано шлюб, укладений між\~ [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 16.08.1997р. у\~ відділі РАГС виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів\~ м. Дніпропетровська під актовим\~ записом №706 (а.с. № 61). Відповідно до відповіді начальника Жовтневого ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області [PERSON], від 15.04.2016р., адресованої [PERSON], відповідача було повідомлено, що його заява щодо прийняття заходів до дружини [PERSON], яка 12.04.2016р. по вул. Наб. Перемоги, 56/38 м. Дніпропетровська змінила замки до квартири було зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення Жовтневого ВП ДВП від 15.04.2016р. за № 9717 та по ній проводиться перевірка. В ході проведення перевірки працівниками Жовтневого ВП ДВП було здійснено неодноразовий вихід за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Наб. Перемоги, 56/38, але до даної квартири потрапити не вдалось. У порядку правової консультації [PERSON] було розяснено, що у разі, якщо заявник вважаєте, що його права та законні інтереси були порушені [PERSON], він має звернутися до суду з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства (а.с. № 54). 23.01.2017р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/10441/16-ц було задоволено первісний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та присуджено вселити [PERSON] до квартири № 38, що розташована по Наб. Перемоги, буд.№56 у м. Дніпрі. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] (третя особа: [PERSON]Г.) про виселення було відмовлено (а.с. № 59 60). В обґрунтування своїх позовних вимог про відшкодування коштів, витрачених на ремонт квартири, позивачка зазначала, що у листопаді 2014 року нею було розпочато ремонт дитячої кімнати, який тривав до початку 2015р., на який нею було витрачено грошові кошти у сумі 30\~681 грн. На підтвердження заявленої суми позивачкою було надано до суду чисельні кошториси та квитанції (а.с. № 6 23). Крім того, як зазначала позивачка, у травні 2016р. вона знову розпочала ремонт у квартирі через небезпеку для здоровя дітей, а також негайної необхідності заміни каналізаційних труб у звязку з проривом каналізації. Загальна вартість проведеного ремонту у 2016 році склала 60368 грн. 09 коп. На підтвердження вказаної суми [PERSON] було надано суду, зокрема, договір підряду № 08/06-16 від 08.06.2016р., акт виконаних робіт від 10.11.2016р., рахунки на оплату до вказаного договору, квитанції про оплату тощо (а.с. № 6 23, 115 120). Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Так, згідно ст.ст. 1158, 1160 ЦК України якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення (ч. 1 ст. 1158 ЦК України). Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір (ч. 2 ст. 1158 ЦК України). Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії (ч. 1 ст. 1160 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат (ч. 2 ст. 1160 ЦК України). Вирішуючи позовні вимоги в частині можливості стягнення половини від суми витрачених на ремонт дитячої кімнати коштів у період з листопада 2014р. по початок 2015р., суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне. В наданих до суду письмових запереченнях на позов відповідач визнає той факт, що ним з позивачкою, під час перебування у шлюбі, за кошти подружжя, був зроблений ремонт у дитячій кімнаті. Як вбачається з наданих позивачкою, на обґрунтування своїх позовних вимог доказів, зокрема, рахунків фактури, останні були виписані на імя відповідача. Крім того, у вказаний період сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже витрачені кошти суд відносить до спільних витрат подружжя. Щодо можливості компенсації витрат, заявлених позивачкою на проведення ремонту у 2016 році, суд дійшов наступного висновку. З наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивачкою було проведено ремонт квартири без погодження та доручення на це відповідача, оскільки позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що нею було узгоджено з відповідачем, як співвласником даної квартири, питання щодо проведення ремонту даної квартири, потребу у даному ремонті, обсяг та вартість даного ремонту та наданого дозволу відповідача на здійснення вказаного ремонту. Також, позивачкою не надано доказів на підтвердження факту того, що вказана квартира перебувала в аварійному чи іншому небезпечному для третіх осіб стані, у звязку із чим остання потребувала ремонту, про що повинні були бути висновки відповідних компетентних органів. Крім того, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, квартира №38, що розташована по вул. Наб. Перемоги, буд. № 56 у м. Дніпрі (колишня назва м. Дніпропетровськ) належить трьом власникам: позивачці, відповідачу та їх повнолітній доньці (а.с. № 62). В ході судового розгляду зясовано, що між сторонами не визначено порядку користування вказаним жилим приміщенням у відповідності до своєї частки. За викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконала обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Щодо стягнення з відповідача коштів на оплату житлово-комунальних послуг (електропостачання та технічного обслуговування домофону), то суд вважає ці вимоги позивачки недоведеними, оскільки з наданих [PERSON] доказів неможливо встановити, що заявлені нею суми нараховані саме на відповідача, як на споживача комунальних послуг. Більш того, квитанція на оплату технічного обслуговування домофону виставлена за 2-й квартал 2016р., тоді як у вказаний період відповідач, з вини позивачки, не проживав у квартирі, що належить останньому на праві спільної часткової власності. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] (третя особа [PERSON]) про стягнення грошових коштів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає, що судові витрати у справі, які були понесені позивачкою відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed