Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

27.09.2010 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача з вимогами про стягнення суми наданої позики у розмірі 4751520,00 грн., що була надана, згідно з договором позики під розписку із зобов'язанням відповідача повернути суму частинами до 01.06.2010. На неодноразові вимоги позивача відповідач у порушення норм ЦК України суму позики не повернув, зобов'язання не виконав. Надалі позивач збільшив позовні вимоги до 16376797,92 грн., враховуючи офіційний курс гривні, встановлений НБУ станом на 16.01.2015. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених в ньому підстав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, у тому числі оголошенням у газеті «Урядовий кур'єр», випуску № 60 (5434) від 02.04.2015. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Між громадянином Литовської Республіки [PERSON] та громадянином України [PERSON] у м. Вільнюсі 10.12.2008 було укладено у письмовій формі договір позики (далі - Договір позики), згідно із яким позивач надав відповідачу позику у розмірі 600 000,00 дол. США (шістсот тисяч доларів США 00 центів) готівкою, а відповідач зобов'язався повернути усю суму позики до 01.06.2010 року. Про отримання позики відповідач власноручно написав розписку. Після отримання позики відповідач розпорядився відповідними грошима на власний розсуд. У встановлений Договором позики строк і до цього часу відповідач позику не повернув. На неодноразові звернення до нього позивача та його представників з приводу необхідності повернення позики відповідач не реагує. Укладений між сторонами Договір недійсним у встановленому порядку не визнавався. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25.03.2014 у справі 2-6612/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 02.07.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.09.2014 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, що є предметом розгляду у справі № 2-282/11 відмовлено. Відповідач звертався до суду із позовом про визнання Договору недійсним, проте рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25.03.2014 у цивільній справі №2-6612/11, залишеним у силі ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02.07.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, у задоволенні цього позову було відмовлено. Зміни до Договору сторонами у встановленому порядку не вносилися. Між позивачем і відповідачем на підставі укладеного Договору позики виникли приватноправові відносини, ускладнені іноземним елементом, адже позикодавець є іноземцем і факт виникнення зобов'язання за Договором позики мав місце на території іноземної держави. З огляду на це, підсудність справи за цим позовом має визначатись відповідно до норм ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право» та Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 07 липня 1993 року. Відповідно до ч. 1 ст. 410 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ у спорах, в яких беруть участь іноземці, а також у спорах, в яких хоча б одна із сторін, які беруть участь у спорі, проживає за кордоном, визначається законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Так, відповідно до ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 07.07.1993, якщо цей Договір не встановляє іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні та сімейні справи, коли відповідач має на її території місце проживання. Отже, враховуючи, що відповідач у справі є громадянином України та має на території України місце проживання, цей спір підлягає вирішенню в Україні у порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за місцем її проживання. Правила про виключну підсудність (ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 114 ЦПК України) до справи за даним позовом не застосовуються. Отже, враховуючи, що відповідачем у справі є громадянин України [PERSON], місце проживання якого знаходиться у Печерському районі м. Києва ([ADDRESS]), цей спір підлягає розгляду в Печерському районному суді м. Києва. Згідно із частинами 1, 6 статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Норми права інших держав суд застосовує у разі, коли це встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Відповідно до статті 43 Закону України «Про міжнародне приватне право», сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Сторонами договору не обрано право, що застосовується до договору, а отже в даному випадку при виборі застосовуваного матеріального права слід застосовувати п. 16 ч. 1 ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору є позикодавець - за договором позики. Зважаючи на те, що позикодавцем за Договором позики є громадянин Литовської Республіки [PERSON], до відносин між його сторонами підлягає застосуванню матеріальне право Литовської Республіки. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про міжнародне приватне право» застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про міжнародне приватне право» при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Частиною 1 статті 47 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право, що застосовується до договору згідно з положеннями цього розділу, охоплює: 1) дійсність договору; 2) тлумачення договору; 3) права та обов'язки сторін: 4) виконання договору; 5) наслідки невиконання або неналежного виконання договору; 6) припинення договору; 7) наслідки недійсності договору; 8) відступлення права вимоги га переведення боргу згідно з договором. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що до спірних правовідносин сторін підлягає застосуванню право Литовської Республіки, тому позовні вимоги позивача ґрунтуються саме на правових нормах законодавства Литовської Республіки, яке регулює спірні правовідносини сторін. Відповідно до ст. 6.870 Цивільного кодексу Литовської Республіки, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а також сплатити відсотки, якщо інше не встановлено договором. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Позичальник стає власником переданих йому речей (грошей). З моменту передачі речей на позичальника переходить ризик випадкової загибелі або псування. Відповідно до ч. 3 ст. 6.871 Цивільного кодексу Литовської Республіки вимогам письмової форми відповідає письмова розписка підписана позичальником або інший борговий, який посвідчує передачу йому предмету договору позики. Частиною 1 ст. 6.873 Цивільного кодексу Литовської Республіки передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку встановлені договором позики. З огляду на викладене вище, відповідач зобов'язаний повернути позивачу позику в розмірі 600 000 дол. США, що становить за офіційним курсом НБУ 9 478 740 грн. станом на 16.01.2015. Згідно з ч. 1 ст. 6.872 Цивільного кодексу Литовської Республіки розмір відсотків за користування сумою позики та порядок їх виплат встановлюється договором між сторонами. Якщо сторони не домовилися про розмір процентної ставки, процентна ставка визначається відповідно до середніх відсоткових банківських ставок за місцем проживання або бізнесу позикодавця, які діють на момент укладання договору. Частина 3 зазначеної статті встановлює, що передбачається, що договір позики є безпроцентний, у випадках, коли за договором позики передаються речі, визначені родовими ознаками, і договір позики не передбачає іншого. У випадках, коли предметом договору позики виступають грошові кошти, передбачається, що договір позики є оплатним. Договором позики не передбачено умови про розмір відсотків та порядок їх виплати. Тому відсоткова ставка за Договором позики має визначатись відповідно до ч. 1 ст. 6.872 Цивільного кодексу Литовської Республіки. Станом на 10.12.2008 (момент укладання Договору позики) середня банківська ставка за місцем проживання позикодавця становила 8,14% річних. Таким чином, за період користування позикою, а саме з 11.12.2008 по дату подання заяви 19.11.2014 (включно) - 2229 днів відповідач повинен сплатити відсотки за користування позикою у розмірі 298 258 (двісті дев'яносто вісім тисяч двісті п'ятдесят вісім) доларів США 52 центи, що за офіційним курсом НБУ становить 4 711 858 грн. 27 коп. станом на 16.01.2015. Ст. 6.873 Цивільного кодексу Литовської Республіки передбачено, що позичальник повинен повернути позику позикодавцю у встановлений термін та в порядку, згідно договірних домовленостей ч. 1). В ч. 5 цієї ж статті встановлено, якщо договір позики не передбачає іншого, сума погашення позики буде визнаватися переданою позикодавцеві від моменту передачі або зарахування на банківський рахунок позикодавця. Правилом ч. 1 ст. 6.874 Цивільного кодексу Литовської Республіки встановлено, якщо позичальник не погашає у строк суму позики на непогашену суму він повинен сплатити позикодавцеві відсотки у розмірі, встановленому у ст. 6.210 цього Кодексу з тої дати, коли сума боргу повинна бути сплачена до дати платежу, незалежно від виплати відсотків, встановлених у статті 6.37 Кодексу, якщо договором не передбачено інше. Статтею 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки визначено, що у разі порушення грошових зобов'язань боржник повинен заплатити п'ять відсотків на рік на суму прострочення, якщо законом або договором не передбачений інший розмір процентної ставки. Наслідки порушення позичальником зобов'язань Договором позики та розпискою не передбачені. З огляду на це до позичальника має застосовуватись відповідальність, передбачена частиною 1 статті 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки, згідно з якою у разі порушення грошових зобов'язань боржник повинен заплатити п'ять відсотків на рік на суму прострочення, якщо законом або договором не передбачений інший розмір процентної ставки. У контексті статті 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки законом або договором не передбачений інший розмір процентної ставки, а тому підлягає стягнення за весь період прострочення п'ять відсотків річних. Таким чином, відсотки, що нараховуються за порушення договору позичальником відповідно до ст. 6.210 Цивільного кодексу Литовської Республіки за період прострочення повернення позики, а саме з 02.06.2010 по 16.01.2015 (включно) - 1690 днів відповідач повинен сплатити 138 904,11 (сто тридцять вісім тисяч дев'ятсот чотири) долари США 11 центів, що за офіційним курсом НБУ становить 2 194 393 грн. 24 коп. станом на 16.01.2015. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути сплачену позивачем та підтверджену суму судового збору у розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved