Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

27 травня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського рахунку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є користувачем банківських карток [NUMBER] (в іноземній валюті), [NUMBER] (у національній валюті). Відповідні договори були укладені в Автономній Республіці Крим до її окупації Російською Федерацією. Між тим, тепер картки відповідачем заблоковано, і він не може користуватися належними йому коштами. У квітні 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів, проте останній на таке звернення не відреагував. Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача в рахунок повернення коштів за договором банківського рахунку [NUMBER] - 81 230,74 доларів США, за договором банківського рахунку [NUMBER] - 833 023,87 грн. (а.с.а.с. 2 - 4, 11, 12). 17 листопада 2018 року позивач доповнив заявлений позов вимогами про розірвання укладених з відповідачем договорів банківського рахунку (а.с.а.с. 66 - 70). У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, пояснивши, що позивач є користувачем банківських карток. Відповідні договори були укладені в Автономній Республіці Крим до її окупації Російською Федерацією. Між тим, тепер картки відповідачем заблоковано, і він не може користуватися належними йому коштами. У квітні 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів, проте останній на таке звернення не відреагував. Представниця відповідача у суді заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що позивач не довів факт укладення ним договорів банківського рахунку. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є користувачем банківських карток ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] (в іноземній валюті), [NUMBER] (у національній валюті), на яких обліковуються грошові кошти: -81 230,74 доларів США - картка [NUMBER]; -833 023,87 грн. - картка [NUMBER]. Викладене підтверджується випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.05.2016 року №RVGJ-U0A1-7AUI-KCOJ (а.с. 7). Крім того, актуальність вказаного факту також була підтверджена у судовому засіданні шляхом доступу до відповідної web-сторінки відповідача (за безпосередньої участі представників сторін). 11 квітня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою-претензією з вимогою про повернення йому коштів (а.с.а.с. 8 - 10). Дотепер відповідач кошти позивачеві не повернув. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. У відповідності з частинами 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами, встановленими статтями 15, 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 526, 527, 530 ЦК визначено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом частин 1 - 3 статті 1066 ЦК за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до статті 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом було встановлено факти відкриття позивачем карткових рахунків, наявності на них грошових коштів, а також відсутності у нього доступу до цих рахунків. Заперечення відповідача щодо відсутності доказів наявності між сторонами правовідносин спростовуються випискою від 16.05.2016 року №RVGJ-U0A1-7AUI-KCOJ, а також заявою-претензією, що була направлена відповідачеві цінним листом з описом вкладення і яка була залишена банком без відповіді. Ці документи, на думку суду, є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обґрунтованості заявлених позовних вимог. У відповідності з частиною 3 статті 1068 ЦК банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. За правилами, встановленими статтею 1074 ЦК, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Статтею 317 ЦК визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ураховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів доведеними і такими, що підлягають повному задоволенню. Розв'язуючи позов у частині вимог про розірвання укладених між сторонами договорів, суд виходить з такого. За змістом абзацу першого частини 1 статті 1075 ЦК договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Пунктом 20.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року №492 (далі - Постанова), визначено, що поточні рахунки клієнтів банків закриваються, у тому числі на підставі заяви клієнта. Відповідно до пункту 20.5 Постанови закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов'язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім'я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки платника податків) власника рахунку; номера рахунку, який закривається; реквізити рахунку, на який перераховується залишок коштів на поточному рахунку клієнта, або вимога фізичної особи про видачу залишку коштів готівкою; дати складання заяви. Судом встановлено, що позивач у заяві-претензії, надісланої на адресу відповідача 11.04.2017 року, зазначив усі необхідні реквізити, за якими просив повернути кошти. Крім того, 01.11.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявами про розірвання договорів, закриття банківських рахунків та перерахування його коштів на інші рахунки, додавши до них відповідні платіжні доручення. Заяви були направлені відповідачеві цінними листами з описом вкладень і були залишені відповідачем без відповіді (а.с.а.с. 107 - 112). Викладене, безумовно, свідчить про дотримання позивачем вимог щодо закриття його рахунків, розірвання договорів та повернення належних йому коштів. У питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення у справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року). Ураховуючи викладене, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. У відповідності зі статтею 6 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини право на справедливий судовий розгляд гарантується. Рішенням Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 (абзац десятий пункту 9) визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. З огляду на викладене суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених у справі позовних вимог. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року, ухваленій у цивільній справі №754/931/15-ц, яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) підлягає урахуванню судом. У порядку статті 141 ЦПК з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 9 280,00 грн.

Outcome: approved