Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

27 листопада 2013 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Центральний» Дніпропетровської міської ради про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нежитлове приміщення, визнання права користування житловим приміщенням (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06 березня 2006 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], власником якої являвся останній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.03.2006 року. Але належним чином оформити договір купівлі-продажу, а саме: нотаріально посвідчити даний договір, сторони так і не домовились. Позивачка проживає в спірні квартирі понад 7 років. За цей час вона зробила в квартирі капітальний ремонт, але оформити право власності на квартиру не має можливості, так як квартира [ADDRESS], знаходиться у комунальній власності КП ЖЕП «Центральний». Їй також стало відомо, що виконкомом ДМР питання про зміну правового статусу квартири ніколи не розглядалось і ніколи не передавалась спірна квартира у власність будь-яким фізичним чи юридичним особам. А свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02.03.2006 року було скасовано в 2010 році. Позивачка наголошує, що вона вселилась в квартиру [ADDRESS] в 2006 році у період, коли власником згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.03.2006 року являвся [PERSON], а тому саме з цього часу вона набула право користування цим приміщенням, що відповідає вимогам житлового законодавства. З 2010 року спірна квартира перейшла у комунальну власність, а тому КП ЖЕП «Центральний» не визнає право позивачки на користування квартирою [ADDRESS], що порушує її житлові права та вимагає судового захисту. Уточнивши свої позовні вимоги та враховуючи вищевикладене позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд, визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 26 грудня 2013 року позовну заяву було залишено без розгляду (а.с.30), яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року скасовано (а.с.60). Ухвалою суду від 23 вересня 2014 року позовні вимоги до [PERSON], Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Центральний» Дніпропетровської міської ради в частині визнання угоди дійсною, визнання права власності на нежитлове приміщення залишено без розгляду (а.с.140). У судове засідання позивачка в особі свого представника за договором - [PERSON], не з'явилась. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду представник надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі та участі позивачки. Позовні вимоги уточненої позовної заяви підтримала у повному обсязі (а.с.151). Відповідач - [PERSON], в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Співвідповідач КП ЖЕП «Центральний», в особі свого представника за довіреністю - Кошман О.А., в судове засідання не з'явився. Про день час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилав. Про причини неявки представника не повідомляв. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним. Підставою звернення до суду позивачки із даним позовом до суду є захист майнових прав та інтересів, пов'язаних із обмеженням її можливості належної реалізації права користування нерухомим майном. Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався передати квартиру [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язалась прийняти квартиру та спраготи за неї 20 000,00 грн., із наступним розрахунком платежів: 6 000,00 грн. сплачені покупцем до оформлення цього договору, залишок вартості квартири здійснюється окремими платежами по 2 000,00 грн. протягом семи років до 06 березня (а.с.12-14). Згідно ст.. 626 ЦК України (в редакції закону станом на 20.02.2006 року), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ст..657 ЦК України, (в редакції закону станом на 20.02.2006 року), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Також, 06.03.2006 року між сторонами було укладено акт про передачу квартири [ADDRESS], який став підставою для виконання сторонами обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 06.03.2006 року, за даним актом [PERSON] передав у власність [PERSON] вищевказану квартиру (а.с.15). За змістом ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції закону станом на 20.02.2006 року), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. 13 січня 2006 року між [PERSON] та ТОВ РК «Дом» було укладено угоду про передачу майна, відповідно до якої у власність [PERSON] передано, в рахунок частки, що належить йому в статутному капіталі ТОВ РК «Дом», нежиле приміщення аптека№16 загальною площею 465,5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]. Опис об'єкта: в житловому будинку літ.А-4 нежитлове приміщення №1 на першому поверсі поз. 1-14 заг.площею 282,3 кв.м., на другому поверсі поз. 15-21, І-балкон заг. площею 47,8 кв.м., у підвалі поз. 1-9 заг.площею 135,4 кв.м. Згідно акту прийому-передачі нерухомого майна від 13.01.2006 року вищевказане нежитлове приміщення було передано [PERSON] (а.с.119,120). Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 02 березня 2006 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно розташованого за адресою: [ADDRESS], а саме: в житловому будинку літ.А-4 нежитлове приміщення №1 (аптека №16) : на І-му та ІІ-му поверхах поз. 1-21, І, у підвалі поз. 1-9 загальною площею 465,5 кв.м. (а.с.118). Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 18.12.2000 року надано згоду на прийняття до спільної власності територіальних громад області житлового фонду та об'єктів соціальної інфраструктури необхідних для його обслуговування, які згідно з розпорядженнями облдержадміністрації та наказами начальника управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації були прийняті в 1997-2000 роках на баланс обласного житлово-комунального підприємства «Південне» та житлово-комунального об'єднання облдержадміністрації від ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім..Петровського», колективного підприємства «Дніпропетровський завод гірничо-шахтного устаткування», до яких відноситься житловий будинок [ADDRESS] (а.с.147,148-149). Рішенням Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року прийнято у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, до яких відноситься будинок [ADDRESS] (а.с.150). Як вбачається із наданих доказів, будинок [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності. Жодних документів чи то рішень щодо зміни правового статусу квартири [ADDRESS] не встановлено. Договору найму на користування вказаною квартирою не укладався, у зв'язку із чим, не сплачується квартирна плата, плата за обслуговування будинку та прибудинкової території. У відповідності до ст. 4 Житлового кодексу України, жилі будинки, а також жилі приміщення, що знаходяться на території України утворюють житловий фонд. До житлового фонду включається також жилі будинки, що належать підприємствам і організаціям і до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Відповідно до ст. 53 Житлового кодексу України, жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. За ст. 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст.. 63 ЖК Української РСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Згідно ст.. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності,встановлюються законом. Судом достовірно встановлено, що відповідач, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.03.2006 року, являвся власником нежитлового приміщення в житловому будинку [ADDRESS]. У зв'язку з чим, позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, безпідставними та в повному обсязі недоведеними з її боку, а отже задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, сплачений позивачкою судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed