Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

28.11.2017 року Територіальне медичне об'єднання «Фтизіатрія» у місті Києві звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить надати дозвіл на госпіталізацію [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], в примусовому порядку на строк три місяці до Київської міської туберкульозної лікарні № 2 (Київська обл.., м. Ірпінь, смт. Гостомель). В обґрунтування вимог, викладених у заяві, зазначає про те, що за даними Територіального медичного об'єднання «Фтизіатрія» у місті Києві [PERSON], [INFO], становить загрозу розповсюдження хвороби - туберкульоз, наведене підтверджується даними амбулаторної карти диспансерного хворого, висновком Центральної лікарсько-консультативної комісії про необхідність примусової госпіталізації хворого на заразну форму легеневого туберкульозу № 061-200/1875/08 від 28.11.2017 р. Згідно даних вказаних медичних документів, [PERSON] встановлено діагноз: РІФТБ (09.11.2017) в/долі правої легені (інфільтративний) Дестр (+) МБТ (+) М (+) МГ (+) Rif (+) К (0) Резист (0) Гіст (0) категорія 4 (ВДТБ), Когорта 4 (2017 р). [PERSON] отримав направлення на лікування в Київську міську туберкульозну лікарню № 2, разом з тим лікування не розпочав, до лікарні та до диспансеру не з'являється, у зв'язку із чим, своєю свідомою відмовою від проходження лікування [PERSON] створює особливу загрозу та небезпеку для здоров'я оточуючого населення. Відповідно до ч. 1 ст. 285 ЦПК України справи про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу або про продовження строку примусової госпіталізації суд розглядає не пізніше 24 годин після відкриття провадження у справі. Особі має бути надано право особистої участі в судовому засіданні, за винятком випадків, коли за даними протитуберкульозного закладу така особа становить загрозу розповсюдження хвороби. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 285 ЦПК України заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не викликався, оскільки згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи, останній становить загрозу розповсюдження хвороби. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до даних витягу з амбулаторної картки хворого [PERSON] встановлено діагноз: РІФТБ (09.11.2017) в/долі правої легені (інфільтративний) Дестр (+) МБТ (+) М (+) МГ (+) Rif (+) К (0) Резист (0) Гіст (0) категорія 4 (ВДТБ), Когорта 4 (2017 р). За даними результату аналізу на мокротиння № 11/2157 від 06.11.2017 р. МБТ-2+ та рішення консиліуму № 731 від 09.11.2017 р., останній потребує лікування в умовах спеціалізованого стаціонару у зв'язку із заразною формою туберкульозу. 08.11.2017 р. [PERSON] був направлений на госпіталізацію до Київської міської туберкульозної лікарні № 2, однак до лікарні не з'явився. Неодноразові спроби залучити останнього були безуспішними. Лікування не розпочав. Порушення хворим протиепідемічного режиму та контакт з оточуючими становить загрозу зараження туберкульозом інших осіб. Згідно висновку Центральної лікарсько-консультативної комісії про необхідність примусової госпіталізації хворого на заразну форму легеневого туберкульозу № 061-200/1875/08 від 28.11.2017 року Територіального медичного об'єднання «Фтизіатрія», [PERSON], [INFO], з 09.11.2017 року з діагнозом: РІФТБ (09.11.2017) в/долі правої легені (інфільтративний) Дестр (+) МБТ (+) М (+) МГ (+) Rif (+) К (0) Резист (0) Гіст (0) категорія 4 (ВДТБ), Когорта 4 (2017 р). Був направлений на стаціонарне лікування Київську міську туберкульозну лікарню № 2, але лікування не розпочав. [PERSON] потребує примусової госпіталізації до Київської міської туберкульозної лікарні № 2 з дотриманням протиепідемічного режиму терміном три місяці. У зв'язку із тим, що порушення протиепідемічного режиму та контакт з оточуючими становить загрозу зараження туберкульозом для інших осіб, громадянин [PERSON] підлягає примусовій госпіталізації до протитуберкульозного стаціонару з дотриманням протиепідемічного режиму. Судом встановлено, що [PERSON] необхідно пройти курс лікування проти туберкульозу в умовах стаціонару, дотримуватися режиму лікування, виконувати призначення лікаря протитуберкульозного закладу, проходити у встановлені строки необхідні медичні огляди та обстеження, дотримуватися вимог санітарно-гігієнічних і санітарно-противоепідемічних правил і норм у лікувально-профілактичних закладах. Однак, [PERSON], будучи обізнаним про факт необхідності поміщення до стаціонару на лікування, до стаціонару не прибув, що свідчить про свідоме ухилення від лікування. Своєю відмовою від проходження лікування [PERSON] створює особливу небезпеку та загрозу для здоров'я оточуючого населення. Відповідно до Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» туберкульоз віднесено до соціально небезпечних захворювань. Статтею 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» визначено, що туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу. Згідно з ч. 3 ст.20 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», хворі на туберкульоз та інфіковані мікобактеріями туберкульозу зобов'язані: 1)дотримуватися призначеного їм відповідно до стандарту медичної допомоги режиму лікування; 2)дотримуватися правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров'я під час стаціонарного чи санаторно-курортного лікування; 3)проходити у встановлені строки обов'язкові медичні огляди та обстеження на туберкульоз, визначені відповідними галузевими стандартами у сфері охорони здоров'я; 4)дотримуватися вимог протиепідемічного режиму. [PERSON] в порушення наведеної норми закону, не виконує зазначені обов'язки, ухиляється від лікування небезпечної хвороби, чим ставить в загрозливе становище осіб, що його оточують. Подальша відмова [PERSON] від проходження лікування може призвести до поширення захворюваності на туберкульоз серед населення, що призводить до порушення право на безпечну санітарно-еідеміологічну ситуацію необмеженого кола осіб. Стаття 25 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» передбачає, що особи, винні у порушенні законодавства у сфері протидії захворюванню на туберкульоз, несуть відповідальність згідно із законом. Стаття 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» зазначає, що у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. Примусова госпіталізація осіб, стосовно яких судом ухвалено відповідне рішення, здійснюється з урахуванням висновку лікаря на строк до трьох місяців. Таким чином, зважаючи на те, що [PERSON] в епідеміологічному відношенні є небезпечним для оточуючих, однак в добровільному порядку відмовляється пройти курс лікування від захворювання на туберкульоз, який супроводжується бактеріовиділенням, суд приходить до висновку, що заява Територіального медичного об'єднання «Фтизіатрія» у місті Києві про примусову госпіталізацію [PERSON], [INFO], до протитуберкульозного закладу, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного диспансеру.

Outcome: approved