Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

27 січня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник позивача із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 14 березня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ІКСАSНАG.27200.005. Відповідно п.п. 1.1. - 1.9. кредитного договору, банк надає відповідачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти, на умовах, зазначених договором: Кредит надається в сумі 8000,00 грн. Термін користування кредитом до 09 березня 2014 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 18 % річних. Позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,50 % від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Період сплати кредиту, комісії та відсотків з 1-го по 10-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Банк виконав свої обов'язки згідно приписів кредитного договору №IKCASHAG.27200.005 від 14 березня 2013 року у повному обсязі, про що свідчить заява на видачу готівки № 156492 від 14 березня 2013 року у сумі 8000,00 гривень на отримувача [PERSON] Однак, відповідач свої зобов'язання передбачені кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду з позовною заявою. Також представник позивача просив суд покласти на відповідача судові витрати. Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки до суду не повідомили. 25 березня 2015 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також в заяві представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, про розгляд справи в заочному порядку не заперечує. Враховуючи дані обставини, суд вважає за можливе на підставі ст. ст. 169 ч. 4, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 14 березня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ІКСАSНАG.27200.005 (а.с. 10-11). Відповідно до п. 1.2., 1.3. кредитного договору, кредит надається в сумі 8000,00 гривень, терміном користування до 09 березня 2014 року. Пунктом 1.4. договору встановлена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 18 % річних (а.с. 10). В матеріалах цивільної справи міститься вимога сплати до [PERSON] про погашення простроченої заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення (а.с. 13). Відповідно до наданого банком розрахунку, загальна заборгованість [PERSON] станом на 12 січня 2015 року за кредитним договором №ІКСАSНАG.27200.005 від 14 березня 2013 року, складає суму у розмірі - 8611,42 гривень, з яких: прострочена заборгованість по тілу кредиту - 2914,39 гривень; прострочена заборгованість по відсоткам - 1020,09 гривень; заборгованість по комісії - 1440,00 гривень; сума пені - 2171,17 гривень; сума штрафу - 1065,77 гривень (а.с. 4-9). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище кредитного договору, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст. ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст. 1054, 1055 ЦК України). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновид якої є пеня, штраф (ст. 549 ЦК України). При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст. 550 ЦК України). Нормою ст. 625 ч. 1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ПАТ «ВБР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитним договором №ІКСАSНАG.27200.005 від 14 березня 2013 року, розмір якої станом на 12 січня 2015 року становить 8611,42 гривень, яка до цього часу не погашена, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в повному обсязі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідач в судове засідання не з'явився, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористався, про день, час та місце розгляду якої був повідомлений належним чином, заперечення на позовну заяву суду не надав, також не надав жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором, на спростування розміру грошового зобов'язання на загальну суму 8611,42 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. Враховуючи часткове виконання боржником грошового зобов'язання за кредитним договором, згідно графіків погашення кредитного зобов'язання, що підтверджує факт визнання ним грошових зобов'язань, та з огляду на те, що в судовому порядку вищевказаний кредитний договір визнаний недійсним не був, з урахуванням презумпції правомірності правочину, укладеного з додержанням встановленої форми, закріпленої ст. 204 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача існуючої заборгованості є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню в повному обсязі (в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст. 11 ЦПК України). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved