Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

28 листопада 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання втратившим право користування земельною ділянкою та жилим будинком 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та жилим будинком 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що вона є власником будинку № 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі на підставі договору дарування, посвідченого 25 червня 2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] Також на підставі договору дарування, посвідченого 25 червня 2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], вона є власником земельної ділянки № 21/31 по вулиці Московській в місті Маріуполі. На даний момент без будь-яких правових підстав у вказаному будинку проживає відповідач [PERSON], який є для неї сторонньою особою та втратив право користування жилим будинком та земельною ділянкою після зміни нового власника житла. На неодноразові вимоги та прохання звільнити належне їй житло добровільно, відповідач не реагує, чим порушує її права як власника та перешкоджає розпоряджатися вказаним майном. Крім того, 22 травня 2016 року відповідач її сильно побив, у звязку з чим вона зверталася до відділення поліції та відносно неї проводився медичний огляд, порушене кримінальне провадження. Однак навіть після порушення кримінального провадження, відповідач неодноразово нападав не неї та погрожував фізичною розправою. У звязку з тим, що відповідач відмовляється у добровільному порядку зніматися з реєстрації та виселятися, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Просила позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, повязані із сплатою судового збору та оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 3750 гривень. Представник позивачки [PERSON], діюча на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала на надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначила, що позивачка є одноособовим власником будинку та земельної ділянки № 21/31 по вулиці Московській в місті Маріуполі. Відповідач, який був співмешканцем покійної матері позивачки, проживає в зазначеному будинку, веде неправильний спосіб життя, порушує громадський порядок, застосовує до позивачки фізичне насильство, у звязку з чим остання зверталася до правоохоронних органів. Сумісне проживання позивачки та відповідача неможливе. Крім того, наразі позивачка бажає розпорядитися своєю власністю шляхом продажу будинку. Отже, проживання та реєстрація відповідача у вищевказаному будинку порушує права позивачки, як власника вказаного будинку та земельної ділянки. Просила суд позовні вимоги задовольнити. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала заяву з проханням закінчувати розгляд справи в її відсутності за участю її представника. Будучи раніше присутньою у судовому засіданні пояснила, що відповідач був цивільним чоловіком її матері, яка померла 05 липня 2015 року. При житті мати подарувала їй будинок та земельну ділянку № 21/31 по вулиці Московській в місті Маріуполі. Відповідач проживає в зазначеному будинку не постійно. З початку листопада 2015 року до 22 квітня 2016 року відповідача в місті Маріуполі не було, з січня 2017 року відповідач у будинку № 21/31 по вулиці Московській не проживає. Під час його знаходження в будинку в них постійні сварки та скандали, відповідач піднімає на неї руку, вона змушена звертатися до правоохоронних органів. Зазначила, що для неї відповідач є сторонньою людиною, ніколи не був для неї членом її сімї, сумісно з ним вона ніколи не проживала та не вела сумісне господарство. Наразі вона має намір продати будинок, але проживання в будинку відповідача заважає їй раелізувати своє право власності. Просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що з померлою матірю позивачки [PERSON] вони проживали сумісно з 1966 року до дня її смерті, вели сумісне господарство та в них був сумісний бюджет, гроші були на книжці у цивільної дружини. Відносини між ними були добрі, але шлюб не реєстрували, тому як цього не бажала [PERSON]. Цивільна дружина складала на нього заповіт, однак коли приїхала позивачка, заповіт втратив силу. Після смерті дружини, позивачка стала проживати в [INFO]. Він проживає в одній кімнаті, а вона в іншій, живуть вони як чужі люди, навіть не розмовляють. Сумісного господарства з позивачкою вони не вели, сумісного бюджету в них не було. Не заперечував, що в них була сварка, внаслідок якої він штовхнув позивачку, але не бив її. Зазначив, що він іноді може залишитись ночувати у друга або подруги, може не приходити додому день або два, але потім приходить, переодягається і знову уходить, тобто зв'язок з будинком не втрачає. Іншого житла в нього немає, йти йому нікуди, отримує пенсію, інших доходів немає. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та підтримав письмові заперечення відповідача, згідно яких зазначено, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, виходячи з наступного. [PERSON] з 1968 року і по 05 липня 2016 року проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з матірю позивачки [PERSON], яка була власником будинку № 21/41 по вулиці Московській. 05 липня 2015 року [PERSON] померла. За життя вона складала заповіт на імя позивачки, де покладала на неї обовязок надати [PERSON] вказаний будинок у довічне користування. Вважає, що правових підстав для визнання втратившим [PERSON] право користування жилим приміщенням немає, виселення без надання іншого жилого приміщення неможливо, оскільки підстав застосування ст.. 116 ЖК України, немає. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наступних підстав. Судом встановлено, що будинок № 21/41 по вулиці Московській у місті Маріуполі належить на праві власності позивачці по справі [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 25 червня 2015 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], реєстр № 717, зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.6, 9). Також позивачці [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка № 21/41 по вулиці Московській у місті Маріуполі на підставі договору дарування, посвідченого 25 червня 2015 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], реєстр № 719, зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.7, 10). Як вбачається з довідки, виданої КСН «Жемчужний» 23 листопада 2016 року, у будинку № 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі фактично проживає без реєстрації позивачка [PERSON] та колишній цивільний чоловік її матері [PERSON], який зареєстрований з 05 січня 1978 року (а.с. 11). За даними Лівобережного районного відділу надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 06 лютого 2017 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] з 18 квітня 1968 року по теперішній час (а.с. 38). Дані відомості щодо дати реєстрації відповідача збігаються з довідкою Лівобреженої районної адміністрації Маріупольської міської ради від 12 травня 2016 року та з даними, зазначеними в паспорті відповідача (а.с. 48-49). Судом встановлено, що відповідач є колишнім цивільним чоловіком матері позивачки [PERSON], яка померла 05 липня 2015 року. [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели сумісне господарство з 1968 року по день її смерті, тобто по 05 липня 2015 року, про що свідчить акт КСН «Жемчужний» від 27 квітня 2016 року, підписаний сусідами (а.с. 46). Згідно з положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України, ст..383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.155 ЖК України, ст..321 ЦК України громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст..391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Із змісту позовної заяви, пояснень сторін вбачається, що позивачка почала проживати в спірному будинку після смерті матері [PERSON], однією сімєю відповідач з позивачкою ніколи не були, спільне господарство не вели, сумісного бюджету не мали. Відсутні між сторонами і будь-які договірні відносини щодо порядку користування спірним будинком. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст.64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сімї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, враховуючи зазначені вище норми матеріального права, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сімї на користування цим житлом. Таким чином, право відповідача на проживання в спірному будинку є похідним від прав колишнього власника [PERSON], членом сімї якої він був та за згодою якої був зареєстрований та проживав у будинку. Проте новим власником квартири з 25 червня 2015 року є [PERSON], позивачка по справі, яка відповідно до ст..391 ЦК України має право вимагати від відповідача усунути перешкоди в користуванні своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 16 січня 2012 року (№6-57цс11), 23 січня 2013 року (№6-164цс12), 05 листопада 2014 року (№6-158цс14) в яких суд виходив з того, що право членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. У своїх запереченнях проти позову відповідач та його представник наголошував на тому, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, у звязку з тим, що [PERSON] був зареєстрований в спірному будинку у встановленому законом порядку, це є документальним підтвердженням його права на користування цим житлом. Проте суд не може погодитись з вказаними доводами, з огляду на наступне. Згідно зі ст..3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. [PERSON] набула право власності на спірний будинок та земельну ділянку на підставі договорів дарування та після зміни власника спірного будинку та земельної ділянки відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо (ст..810 ЦК України, ст..ст.61,64 ЖК України). Оскільки [PERSON] є новим власником спірного будинку, яка не давала згоди на вселення та реєстрацію в ньому відповідача, а останній проживав у жилому приміщенні зі згоди колишнього власника, тому відповідач на вимогу позивачки, як власника будинку, повинен звільнити спірний будинок та земельну ділянку, оскільки своїми діями створює перешкоди власнику у вільному користуванні та розпорядженні належним останній майном. Посилання представника відповідача на ті обставини, що [PERSON] колишній цивільний чоловік власника спірного будинку [PERSON], а тому відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України має право користуватися житлом як член сімї власника, є помилковим, оскільки вказана норма з урахуванням ч.4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Суд не приймає до уваги посилання відповідача та його представника на заповіт, складений [PERSON] 21 жовтня 2004 року, щодо покладення на [PERSON] обовязку надання в довічне користування [PERSON] Садонову жилого приміщення будинку № 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі, тому як вказаний заповіт передує вищезазначеному договору дарування вказаного домоволодіння від 25 червня 2015 року, та не має ніяких юридичних наслідків щодо спірного жилого будинку. Таким чином, з урахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком № 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі шляхом виселення [PERSON] без надання йому іншого жилого приміщення, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування земельною ділянкою та жилим будинком № 21/41 по вулиці Московській в місті Маріуполі, то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, право на предявлення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, належить наймачу жилого приміщення або членами його сімї, відповідно до ст..ст.71,107 ЖК УРСР. Зазначеними нормами ЖК встановлені певні підстави визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення, а саме: не проживання у жилому приміщенні понад встановлений законом шестимісячний строк без поважної причини (ст..71 ЖК), вибуття на інше постійне місце проживання (ст..107 ЖК), і законом не повязане задоволення таких вимог у залежності від зміни власника житлового приміщення. З матеріалів справи вбачається, що позивачка є новим власником спірного житлового приміщення, а відповідач є членом сімї колишнього власника зазначеного будинку, не є членом сімї позивачки. Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач спірний будинок не залишав та проживає в ньому і на теперішній час. Як пояснив відповідач, він іноді уходить із будинку на кілька днів, але повертається, його особисті речі знаходяться в спірному будинку, тобто звязку зі спірним будинком він не втрачає. Доводи позивачки про те, що з січня 2017 року відповідач не проживає в [INFO] не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. При таких обставинах, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком та земельною ділянкою, задоволенню не підлягають. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору за розгляд вимог немайнового характеру у розмірі 551,20 гривень, та з позивачки на користь держави судовий збір, недоплачений при подачі позовної заяви до суду у розмірі 551,20 гривень за вимоги немайнового характеру. Крім того, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, повязані із оплатою правової допомоги адвоката, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1875 гривень.

Outcome: partial