Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

28 листопада 2013 року позивачка звернулась до суду з указаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на її користь пеню у розмірі 73623 грн від суми несплачених відповідачем аліментів на утримання двох повнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1500 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 27 вересня 2012 року до 30 червня 2013 року за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, а тому у останнього утворилась заборгованість по аліментам, що змусило позивачку звернутися до суду з вказаним позовом. Уточнивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача на її користь пеню в розмірі 73623 грн за період з 27 вересня 2012 року до 27 листопада 2013 року. Ухвалою судді від 16 грудня 2013 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням від 04 лютого 2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму пені в розмірі 73623 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 21 травня 2018 року [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 30 березня 2020 року заочне рішення від 04 лютого 2014 року скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді від 26 січня 2021 року матеріали справи прийнято до провадження судді Бусик О.Л. та призначено до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з викладених підстав. Відповідач в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Суд встановив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1500 грн щомісячно, починаючи з 27 вересня 2012 року та до закінчення навчання 30 червня 2013 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1500 грн щомісячно, починаючи з 27 вересня 2012 року та до закінчення навчання 30 червня 2013 року. Дане рішення станом на час розгляду справи набрало законної сили і є чинним. На виконання вказаного рішення суду 20 серпня 2013 Печерським районним судом м. Києва на підставі заяви [PERSON] був виданий виконавчий лист. Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки(пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно наданих позивачкою довідок - розрахунків заборгованості по аліментам, виданих ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві № 2025/14 від 30 жовтня 2013 року, №2026/14 від 30 жовтня 2013 року заборгованість по аліментам у відповідача, починаючи з 27 вересня 2012 року і до 30 червня 2013 року становить 30 000 грн. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про зміну імені від 21 вересня 2018 року серія [NUMBER] , [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] . Відповідно до статті 141 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Частинами першою-третьою статті 181 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. Згідно із частиною третьою статті 74 цього Закону розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України. У частині дев`ятій цієї статті зазначено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 згаданого Закону, відповідно до частини дев`ятої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Звертаючись до суду із заявою про скасування заочного рішення, [PERSON] вказував на те, що на момент постановлення рішення про стягнення з нього аліментів, а саме: 19 лютого 2013 року він не працював і постійно хворів, що не давало змогу працювати та заробляти кошти в тому числі для сплати аліментів на повнолітніх дітей. По можливості він здійснював поступову часткову оплату аліментів. У зв`язку з чим, його вина у простроченні сплати аліментів відсутня. При цьому, на його утриманні перебувала неповнолітня дитини - донька [PERSON] . На підтвердження своїх доводів, [PERSON] додав індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу за 2011-2012 роки щодо [PERSON] , в яких за 2011 рік з нього утримано 15259,55 грн та за 2012 рік - 2311,45 грн; свідоцтво про народження [PERSON] , батьком якої значиться [PERSON] , довідку Головного управління Пенсійного фонду України від 19 жовтня 2018 року №1305/03. - згідно з якою за період з серпня 2017 року до жовтня 2018 року [PERSON] виплачено 17038,49 грн, копії квитанцій про сплату аліментів за період з жовтня 2013 року до вересня 2016 року. Заперечуючи проти доводів відповідача [PERSON] 30 липня 2018 року подала заяву, в якій вказує на те, що заборгованість по аліментах виникла у 2012 році та не виплачувалась протягом 6 років, але була погашена [PERSON] за 10 днів, у зв`язку з обмеженням його у праві виїзду за кордон. Крім того, рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 липня 2013 року було поділено спільне сумісне майно подружжя, згідно з яким [PERSON] виділено із спільної сумісної власності в особисту власність нерухоме майно, яке складає значну майнову цінність, за рахунок якого [PERSON] мав змогу виконати рішення суду про сплату аліментів. На підтвердження своїх доводів [PERSON] додала копію рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 липня 2013 року. Згідно з частиною першою статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»). Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, що суд повинен був урахувати при встановленні доведеності вини відповідача. Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України. Отже, відповідач несвоєчасно і не в повному розмірі сплачував аліменти на утримання повнолітніх синів, які продовжують навчання. Отже, вимоги про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів є обґрунтованими. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною першою статі 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані [PERSON] докази відсутності його вини у виплаті аліментів не є належними доказами в розумінні статті 76 ЦПК України, оскільки заборгованість по аліментах на повнолітніх дітей виникла з 27 вересня 2012 року до 30 червня 2013 року, в той час як відповідач надає докази погіршення його майнового стану та стану здоров`я станом на 2017-2018 роки. Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення пені за несплату аліментів то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 736, 23 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved