Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

28.05.2021 позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, у якому просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору довічного утримання, посвідченого нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори, на праві власності належить житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка на якій вони знаходяться, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 06.05.2005 року державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори. Кончаківська О.А. є донькою позивачки, а [PERSON] - онукою. Відповідачки зареєстровані, але більше 20 років за вказаною адресою не проживають про що було складено виконавчим комітетом Решетилівської міської ради Акт обстеження житлово-побутових умов №10-12/3389 від 26.05.2021 04.06.2021 суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. У встановлений судом строк, відповідачі правом на надання відзиву не скористалися. 13.08.2021 представником позивачки - адвокатом Глазковим С.М. до суду подано клопотання про проведення підготовчого судового засідання за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Окрім цього, викладено прохання судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору покласти на позивачку (а.с.71). Відповідачами подано до суду об`єднане клопотання про визнання позовних вимог у повному обсязі, в якому вони зазначили, що більше 20 років не проживають та не користуються житлом за адресою: [ADDRESS] , оскільки проживають в Італії. Розгляд справи просили проводити за їх відсутності (а.с.54, 67). Третя особа - Решетилівська міська рада Полтавської області подала до суду клопотання про проведення розгляду справи за відсутності їх представника (а.с.57, 58, 72). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 17.08.1995 року (а.с.9). Окрім цього [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка загальною площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №670098 від 26.01.2007 року (а.с.11). Згідно із Додатку №1 до розпорядження №64 від 24.12.2015 в смт.Решетилівці вулицю Петровського перейменували на вулицю Джерельну (а.с.23). Із довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 26.05.2021 №10-12/3389, вбачається, що у вищевказаному домогосподарстві окрім [PERSON] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (дочка) та [PERSON] , [INFO] (внучка) (а.с.12). Згідно акту обстеження житлового-побутових умов сім`ї [PERSON] від 26.05.2021, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, зокрема, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , однак за вказаною адресою не проживають понад 20 років. На даний час вказані особи проживають в Італії (а.с.13). Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.09.1974 вбачається, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] (а.с.19). 21.02.1981 Білицькою міською радою м.Добропілля Донецької області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». 21.08.2003 року даний шлюб було розірвано відділом реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції Полтавської області (а.с.21). 21.01.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.20). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.22). Спір у справі виник із житлових правовідносин та його вирішення регулюється нормами житлового та цивільного законодавства. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. Згідно частини 1 та 2 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Реєстрація відповідачів, які фактично понад 20 років не проживають за місцем своєї реєстрації, у житловому будинку, належному позивачці порушує її права власника розпоряджатися своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З досліджених вище доказів встановлено, що відповідачі, є членами родини позивачки - донькою та онукою. За зареєстрованим місцем проживання відповідачі не проживають більше 20 років, вказаним житлом не користуються, а на даний момент взагалі проживають в Італії. Враховуючи вищевикладене та фактичне визнання відповідачами позову, суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи позицію позивачки в частині розподілу судових витрат, судові витрати по стягненню судового збору необхідно віднести за рахунок позивачки. На підставі викладеного, відповідно до ст. 72, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved