Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

28.03.2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «ТД «Еталон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Посилався на те, що з 02.12.2013 року по 31.01.2018 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТД «Еталон». Трудові відносини між ним та відповідачем тривали 5 років 1 місяць та 28 днів. Відповідно до наказу відповідача № 1 від 02.01.2018 року «Про скорочення посад та попередження про наступне вивільнення з посад», посаду, яку він обіймав, було скорочено у відповідності до ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні йому було видано розрахунок вихідної допомоги та розрахунковий листок за січень 2018 року. Під час перерахунку вихідної допомоги ним було виявлено, що ТОВ «ТД «Еталон» не здійснювало індексацію заробітної плати, відповідно і не нараховував її на не виплачував, що прямо вплинуло на розмір вихідної допомоги, котру він отримав при звільненні. Між ним та ТОВ «ТД «Еталон» виник спір про розмір належних йому до виплати сум при звільненні. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2018 року по справі № 752/7620/18 скасовано в частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року, котрим у задоволенні його вимог було відмовлено, та стягнуто з ТОВ «ТД «Еталон» на його користь недоплачену вихідну допомогу в розмірі 3 647,50 грн. На виконання вказаного судового рішення Голосіївським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист, на підставі якого Голосіївським районним відділом ДВС м. Києва - відкрито виконавче провадження. В ході виконавчого провадження 15.01.2019 року стягнуто з ТОВ «ТД «Еталон» 3 647,50 грн., а 21.01.2019 року винесено постанову про закриття виконавчого провадження у зв`язку із виконанням рішення суду. Вважав, що оскільки ТОВ «ТД «Еталон» несвоєчасно провело розрахунок при звільненні, як того вимагає ст. 116 КЗпП України, то в силу ст. 117 КзпП України останнє не звільняється від відповідальності, а тому має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 192 100,35 грн., обрахований у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1999 року, виходячи з кількості 237 робочих днів за період з січня 2018 року по січень 2019 року та 810,55 грн. середньоденної заробітної плати. Ухвалою від 01.04.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 14-15). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в котрому проти заявлених вимог заперечив з огляду на їх неправомірність та необґрунтованість. При цьому посилався на те, що підставою для звернення позивача до суду зазначено факт несвоєчасної виплати йому вихідної допомоги, яка була стягнута в судовому порядку раніше, проте, вказана обставина не відповідає дійсності. Окрім того, звернув увагу суду на той факт, що різниця між розміром стягнутої судом недоплаченої частини вихідної допомоги та розмір заявлених вимог середнього заробітку за час затримки при розрахунку повинна відповідати принципу пропорційності, посилаючись на правову позицію судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-113цс/16 та Судову практику Європейського суду з прав людини (а.с. 18-21). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «ТД «Еталон» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та недоплаченої суми вихідної допомоги. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2018 року по справі № 752/7620/18 скасовано в частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року та стягнуто з ТОВ «ТД «Еталон» на його користь недоплачену вихідну допомогу в розмірі 3 647,50 грн. в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому суд зауважує, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Brumarescu v. Romania» від 28.11.1999 року, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24.07.2003 року). Отже, постанова Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2018 року по справі № 752/7620/18 має преюдиційне значення для даної справи. Судовим рішенням встановлено, що з 02.12.2013 року по 31.01.2018 року позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТД «Еталон». Трудові відносини між ним та відповідачем тривали 5 років 1 місяць та 28 днів. Відповідно до наказу відповідача № 1 від 02.01.2018 року «Про скорочення посад та попередження про наступне вивільнення з посад», посаду, яку він обіймав, було скорочено у відповідності до ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні йому було видано розрахунок вихідної допомоги та розрахунковий листок за січень 2018 року. В день звільнення з позивачем проведено розрахунок, зокрема, виплачено вихідну допомогу у розмірі - 13 374,08 грн. Порушень ст. ст. 116, 117 КЗпП України судовим рішенням не встановлено, вказане позивачем не заперечується й при зверненні до суду на даний час. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При розірванні трудового договору з працівником у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити такому працівникові вихідну допомогу. Статтею 44 КЗпП України визначено, що такому працівникові при звільненні виплачується вихідна допомога у розмірі не меншому, ніж середній місячний заробіток. Ця норма поширюється на всі категорії працівників. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, при його невиконанні, не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП України. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Так, Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі стягнення належних звільненому працівникові сум у повному розмірі підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки підлягає зменшенню. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки позивачу були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також суд враховує, що постанова Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2018 року по справі № 752/7620/18 набрала законної сили, звернута до виконання та виконана (а.с. 9, 10). Зазначеним рішенням суду не встановлено непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені нормою КЗпП України строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в тому числі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, надходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed