Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

27.01.2015 року [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ «Старокиївський банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» про визнання договору в частині недійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа 753/20126/14-Ц за позовом ПАТ «Старокиївський банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 02/980/К/021-2010 від 28.12.2010 року. 28.12.2010 року між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 02/980/К/021-2010 відповідно до якого [PERSON] надано кредит у сумі 1 658 000,00 грн. зі строком користування до 27.01.2011 року зі сплатою 18% річних за користування кредитними коштами. В подальшому було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, а саме: додаткова угода № 1 від 27.01.2011 року; додаткова угода № 2 від 16.02.2011 року; додаткова угода № 3 від 20.04.2012 року; додаткова угода № 4 від 20.07.2012 року.; додаткова угода № 5 від 02.04.2013 року; додаткова угода № 6 від 01.04.2014 року, які стосувалися виключно термінів користування кредитом, остаточний термін повернення кредиту до 25.12.2014 року. 05.06.2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту погашена. Заявлені банком вимоги про одночасне стягнення з [PERSON] 51 266, 27 грн. штрафу за несвоєчасну сплату процентів та пені свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання). Відповідно до п. 4.4. кредитного договору у випадку порушення позичальником вимог зобов'язань за договором (окрім тих, що зазначені в п. 4.3. договору), позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 5 процентів від суми кредиту за кожний випадок. На підставі зазначеного пункту кредитор нарахував позичальнику штраф у розмірі 82 900,00 грн. на всю суму кредиту. Оскільки кредитор надавав [PERSON] споживчий кредит, то при укладенні та виконанні цього договору кредитор зобов'язаний дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 4.4. кредитного договору щодо встановлення сторонами договору штрафу за порушення умов кредитного договору у розмірі 5 процентів за кожне таке порушення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а отже, повинен бути визнаний недійсним. Банком було допущене істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити отриману послугу, а тому просила визнати недійсним п. 4.3., п.4.4. кредитного договору № 02/980/К/021-2010 від 28.12.2010 року укладеного між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав, просив задовольнити вимоги у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про визнання частково недійсним кредитного договору № 02/980/К/021-2010 від 28.12.2010 року. Заслухавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.12.2010 року між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 02/980/К/021-2010 (а.с.6-11). Відповідно до розділу 1. зазначеного вище кредитного договору кредитор зобов»язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов»язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору основну суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов»язки, визначені договором. Сума кредиту - 1 658 000,00 грн., строк кредитування до 27.01.2011 року, цільове призначення - споживчі цілі, процентна ставка за користування кредитом 18% річних. У подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, а саме: додаткова угода № 1 від 27.01.2011 року; додаткова угода № 2 від 16.02.2011 року; додаткова угода № 3 від 20.04.2012 року; додаткова угода № 4 від 20.07.2012 року.; додаткова угода № 5 від 02.04.2013 року; додаткова угода № 6 від 01.04.2014 року, які стосувалися виключно термінів користування кредитом, остаточний термін повернення кредиту було визначено до 25.12.2014 року. 05.06.2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту погашена. За правилами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги, а правилами ст. 10 цього Кодексу визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись в суд з позовом, представник позивача просила визнати недійсними окремі пункти кредитного договору № 02/980/К/021-2010 від 28.12.2010 року з тих підстав, що викладені в них умови є несправедливими по відношенню до позичальника, суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Конституції України, що стало підставою для порушення кредитором вимог про притягнення позичальника до подвійної цивільно-правової відповідальності. При укладенні договору кредитор не виконав вимоги закону з приводу надання позичальнику повної, своєчасної та достовірної інформації про фінансову послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, що позбавило позичальника можливості оцінити таку послугу та передбачити можливі негативні наслідки. Як видно зі змісту п. 4.3.,4.4. оспорюваного кредитного договору ними встановлено, що: за прострочення виконання будь-яких грошових зобов»язань за договором позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен окремий випадок, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється , починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов»язання мало бути виконаним і по дату виконання позичальником простроченого зобов»язання включно. Сплата штрафу та/або пені здійснюється в порядку та строки, передбачені для здійснення щомісячних платежів за кредитом або в будь-який інший день за згодою або на вимогу кредитора. Сплата штрафу та\\або пені не звільняє позичальника від виконання простроченого грошового зобов»язання; за порушення позичальником своїх зобов»язань за договором (окрім тих, що зазначені в п. 4.3. договору), зобов»язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5% від суми кредиту за кожен випадок такого порушення. Відповідно до правил статтей 203, 215 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 5 ст. 11 та ч.1, ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на порушення яких посилається представник позивача в обґрунтування заявлених вимог: до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.; продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. За правилами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (офетри) і прийняти пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що на момент укладення 28.12.2010 року сторонами у справі кредитного договору № 02/980/К/021-2010 останніми було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, а також умов, передбачених пунктами 4.3. та 4.4., умови яких є необхідними для договорів даного виду. Як видно зі змісту зазначеного кредитного договору, оспорювані позивачем пункти стосуються відповідальності позичальника, що може настати за певних умов. Крім того, представник позивач стверджує, що відповідачем заявлені вимоги про одночасне стягнення з позичальника штрафу та пені за несвоєчасну сплату процентів, що свідчить про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного і того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов»язання, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України. Відповідно до рекомендацій, що містяться у пункті 14 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз»яснення наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). За правилами ст.ст. 11,12,13,14,627,629 ЦК України: підставами виникнення цивільних прав та обов»язків є договори та інші правочини; особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов»язковим для виконання. Приймаючи до уваги, що сторони кредитного договору №02/980/К/021-2010 від 28.12.2010 року в установленій законом формі досягли згоди про його предмет, визначили порядок використання і погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, що є істотними умовами договорів даного виду, а також досягли згоди щодо відповідальності позичальника за договором, передбаченої п. 4.3. та п.4.4., а в суд з позовом про визнання недійсним зазначеного договору в частині умов, передбачених п.4.3. та п.4.4. позичальник звернувся тільки після того, як кредитор заявив про застосування цих же пунктів договору, звернувшись в суд з позовом про притягнення позичальника до такої цивільно-правової відповідальності, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки наявність чи відсутність підстав для притягнення [PERSON] до цивільно-правової відповідальності, передбаченої зазначеними пунктами договору не є підставою для визнання їх недійсними, а предметом доказування при вирішенні заявленого кредитором цивільного спору. Крім того, представниками позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо того, що оспорювані ними пункти договору є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу договірних прав та обов»язків на шкоду позичальника [PERSON] з огляду на розмір отриманого останнім кредиту, строк на який його було отримано на момент укладення 28.12.2010 року кредитного договору №02/980/К/021-2010, а також цілі його отримання. Щодо твердження представника позивача про ненадання відповідачем повної та достовірної інформації про фінансову послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, що позбавило позичальника можливості оцінити таку послугу та передбачити можливі негативні наслідки не були предметом перевірки, оскільки останнім не вказано за якою саме додатковою угодою позичальнику не надано повної та достовірної інформації. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання недійсними п.4.3. та п.4.4. кредитного договору №02/980/К/021-2010 від 28.12.2010 року, укладеного між ПАТ «Старокиївський банк» та [PERSON] з зазначених у позовній заяві підстав задоволенню не підлягають. З огляду на висновки суду по відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати по сплаті судового збору від яких був звільнений позивач при зверненні до суду з позовом віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed