Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

28 вересня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнень від 30 жовтня 2020 року, прохала зобов`язати відповідача знести самовільно збудовану димову трубу (а. с. 39-44). В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачці на підставі договору дарування від 20 травня 2014 року, на праві спільної часткової власності, належить 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 0,0915 га. Одним із співвласників вказаного домоволодіння та земельної ділянки є відповідач. З моменту отримання у власність успадкованого майна між позивачкою та відповідачем постійно виникають суперечки щодо порядку його використання і володіння домоволодінням, способу користування допоміжними приміщеннями та земельною ділянкою. Відповідач, без згоди інших власників, звів димову трубу довжиною близько 4 м. Відстань від зовнішньої поверхні стіни квартири позивача до ближньої поверхні труби складає 0,3 м. Вказана димова труба весь час завдає позивачці незручності, оскільки вона не може відчинити вікно, бо їдкий дим роз`їдає очі та може призвести до різного виду захворювань. У дні, коли посилюються пориви вітру та трапляються перепади тиску в повітрі, позивачка взагалі позбавлена можливості виходити на подвір`я без кисневої маски, бо концентрація в зоні зараження від продуктів згорання газопостачання найвища. Декілька разів позивачка навіть відчувала симптоми легкого ступеня отруєння (головна біль, головокружіння, нудота, блювота, болі в животі). Тривалі перемови з відповідачем з приводу розташування вказаної труби не призвели до урегулювання питання в добровільному порядку. Для з`ясування того, чи відповідає вимогам ДБН місце встановлення димової труби, яка збудована відповідачем у домоволодінні, що перебуває у їхній спільній частковій власності, позивачка звернулася до судового експерта Рибкіна В.П. для проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. Відповідно до висновку експерта № 6 від 05 листопада 2018 року, димохідна труба, що зведена відповідачем, побудована останнім з порушенням вимог п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування й забудови міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістбудування від 17 квітня 1992 року № 44, які були чинними на час будування димової труби. Зазначає, що право спільної часткової власності здійснюється власниками за їх згодою, але відповідач здійснює користування домоволодінням без згоди інших співвласників, порушуючи правила безпеки життєдіяльності та санітарні норми. Відповідач використовує свою власність на шкоду іншим співвласників майна, їхньому життю та здоров`ю, встановивши димохідну трубу з порушенням норм ДБН. З тих підстав, що відповідач на мирне урегулювання спірного питання не йде, позивачка змушена звернутися за захистом своїх прав до суду, у зв`язку із чим просить суд зобов`язати відповідача знести самовільно збудовану димову трубу, стягнути з відповідача витрати на проведення експертизи у розмірі 10000 гривень та судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків (а. с. 34). 30 жовтня 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 01 жовтня 2020 року, позивачкою усунуто (а. с. 38-44). Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче удове засідання на 14 годину 30 хвилин 01 грудня 2020 року (а. с. 45), яка надіслана учасникам справи 11 листопада 2020 року за вихідним № 25869/20-вих/2/204/1797/20 (а. с. 47). Представниця позивачки [PERSON] адвокатка Одинцова І.М., в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала задовольнити, пояснення надала аналогічні тексту позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті суду оголошення про його виклик (а. с. 74), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що позивачці, на підставі договору дарування серії ВТХ № 155438 від 20 травня 2014 року, на праві приватної спільної часткової власності належить 48/100 домоволодіння [ADDRESS] (а. с. 27-28). Також позивачці, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАТ № 091717 від 23 грудня 2015 року, належить на праві власності 1/3 частка земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:07:436:0013, що розташована по [ADDRESS] (а. с. 12). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 16-17), право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:07:436:0013, що розташована по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/3, та домоволодіння [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності [PERSON] у розмірі 48/100, [PERSON] 39/100 та [PERSON] 30/100. 05 листопада 2018 року судовим експертом Рибкіним В.П., який повідомлений про кримінальну відповідальність, за заявою позивачки, складено висновок експерта № 6 за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи (а. с. 18-26). У даному висновку зазначено, що: з технічної точки зору при відповідності об`єкту дослідження вимогам нормативних документів в галузі будівництва виділення в натурі 48/100 ідеальних часток домоволодіння, що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , з окремим виходом на [ADDRESS] , та є у спільній частковій власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з господарчими будівлями та спорудами для подальшого використання в якості житлового будинку можливе; розподіл в натурі (на місцевості) приватизованої земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:07:436:0013, загальною площею 0,0915 га, за цільовим призначенням з обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , господарських будівель та споруд, яка є у спільній частковій власності у рівних частках 1/3 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також з даного висновку вбачається, що ДБН дозволяють встановлювати на межах сусідніх земельних ділянок паркани (огорожі) висотою до 2 м, висота парканів (огорож), що виходять на бік вулиці може бути висотою до 2,5 м. Перешкод для встановлення паркану (огорожі) висотою до 2 м з урахуванням ДБН немає. Встановлено, що місце встановлення димової труби, яка збудована [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] , яке є у спільній частковій власності, не відповідає вимогам ДБН. Труба згідно з ДБН має відступати від стіни квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , не менше 1 м (фактично 0,3 м). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом статті 41\~Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися на розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 317 ЦК України,\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч. ч. 1-5 ст.\~319\~ЦПК України визначено, що\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України, встановлено принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами ч. ч. 2, 3 ст.\~331\~ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до вимог ч. ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з вимогами ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Приписами ч.1 ст.\~358\~ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ч. ч.1, 3, 4 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст. 376 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Приписами ч. 4 ст.\~376\~ЦК України визначено, що, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до вимог ч. 7 ст.\~376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до приписів статті 376\~ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами\~статті 376 Цивільного кодексу України\~(про правовий режим самочинного будівництва)», не може бути застосовано правила\~статті 376 ЦК\~при вирішенні справ за позовами, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Пунктом 13 цієї постанови вказано, що вирішуючи позови про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках, суди повинні враховувати, що положення\~статті 376 ЦК\~до цих правовідносин не застосовуються. Проте у випадку, коли квартира в такому будинку розташована на першому (цокольному) поверсі й власник здійснив прибудову до неї з одночасним зайняттям частини прибудинкової земельної ділянки, спір повинен вирішуватися відповідно до правил\~статті 376 ЦК. Як зазначено в роз`ясненнях, викладених у п. 21 зазначеної постанови, при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями\~27,\~29 - 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Приписами ст. 7 Закону України «Про архітектурну діяльність» та ст. 31 29 - 31 Закону України «Про регулювання\~містобудівної діяльності» визначено, що проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов`язковим. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням змісту вищенаведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19. Так, позивачка не погоджуючись із діями відповідача щодо зведення останнім димової труби з порушенням вимог ДБН, неодноразово звертався до нього з проханням припинити не узгоджене з нею як співвласником будинку будівництво, проте її звернення були залишено відповідачем без реагування. Внаслідок зазначеного, їхні стосунки остаточно зіпсувалися, а позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх інтересів. Разом з цим, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що зазначена димова труда була зведена відповідачем на спільній земельній ділянці без згоди на те позивачки. Також, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що ним зведено димову трубу з порушенням вимог ДБН. Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачки щодо здійснення відповідачем будівництва димової труби без відповідних документів на таке. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про те, що відповідач виконав будівельні роботи зі зведення димової труби з зовнішньої сторони стіни домоволодіння [ADDRESS] без відповідних документів, які надають право на виконання будівельних робіт, без погодження із співвласником будинку, без належного проекту та з істотними порушеннями будівельних норм і правил, і збудована ним димова труба є самочинним будівництвом у розумінні\~ст. 376 ЦК України, чим порушені охоронювані законом інтереси співвласника домоволодіння, яким є позивачка, що також не спростовано відповідачем. Зважаючи на викладене, з урахуванням меж уточнених позовних вимог, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є обґрунтованими, через що суд доходить висновку про їх задоволення та зобов`язання [PERSON] знести самовільно збудовану впритул до домоволодіння [ADDRESS] димову трубу. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Приписами ч. ч. 6, 7 ст.\~139\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, зокрема, на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Нормами ч. 5 ст. 139 ЦПК України встановлено, що у випадках,\~коли сума\~витрат на\~оплату послуг\~експерта,\~спеціаліста,\~перекладача,\~або витрат\~особи,\~яка надала\~доказ на\~вимогу суду,\~повністю не\~була сплачена\~учасниками справи\~попередньо або\~в порядку\~забезпечення судових\~витрат,\~суд стягує\~ці суми\~на користь\~спеціаліста,\~перекладача,\~експерта чи\~експертної установи\~зі сторони,\~визначеної судом\~відповідно до\~правил про\~розподіл судових\~витрат,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право накласти\~арешт на\~грошові кошти\~чи майно\~такої сторони\~в межах\~сум,\~присуджених до\~стягнення,\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом для\~забезпечення позову Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою у судового експерта Рибкіна В.П. було замовлено проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи (а. с. 29), вартість якої складає 10000 гривень, та яка нею сплачена, підтвердженням чого є квитанція до прибуткового касового ордера № 6 від 29 жовтня 2018 року (а. с. 31). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] задоволено, факт понесення витрат на оплату експертних послуг у заявленому розмірі позивачкою доведено, а не співмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд доходить висновку, що ці вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума понесених позивачкою витрат на оплату експертних послуг у розмірі 10000 гривень. Відповідно до вимог\~ п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. При зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок, через що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved