Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

27.02.2017 до Київського районного суду м. Харкова звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON]., про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]та підлягає зняттю з реєстраційного обліку. На обґрунтування вимог зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998, власниками квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], на підставі права спільної сумісної власності були: він, [PERSON], [PERSON] та відповідач. З вересня 2013року по час звернення позивача до суду, відповідач не проживає за адресою реєстрації, її речей у квартирі нема. 10.02.2017 за договором купівлі-продажу № 332, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., відповідач передала позивачу у право власності 4/12 частини квартири. Згідно з приміткою вище зазначеного договору, відповідач зобов'язується знятись з реєстраційного обліку до 17.02.2017. Однак, починаючи на час звернення позивача до суду, відповідач не знялась з реєстраційного обліку квартири, чим здійснює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном на власний розсуд. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Представника відповідача [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову, в судовому засіданні зазначила, що відповідач проживає вже тривалий час в Іспанії та надала заяву [PERSON] про визнання позову від 16.03.2017, в якій остання зазначила, зокрема, що повністю визнає заявлені до неї позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення у справі про визнання її такою, що втратила право користування квартирою за вказаною адресою, та підлягає зняттю з реєстрації. Проти заочного розгляду справи не заперечує та просить розглядати справу без її участі (а.с. 29). Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1998, квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 10.02.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 332 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв право власності на 4/12 частин квартири [ADDRESS], та згідно примітки вказаного договору, продавець зобов'язується знятись з реєстраційного обліку до 17.02.2017 (а.с. 8) Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідач зареєстрована за зазначеною в позовній заяві адресою. Так, відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області та довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 24.02.2017 встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20.11.1990 (а.с. 9, 16). Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника; з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком. Судом встановлено, що відповідач не мешкає у спірній квартирі, 4/12 частин квартири, які належали відповідачу на праві спільної-сумісної власності, на теперішній час належить позивачу, згідно договору купівлі-продажу від 10.02.2017 за № 332 (а.с.8). Згідно наданих пояснень учасників процесу, відомостей міністерства юстиції та наданої копії паспорту [PERSON]., остання проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 12-13, 30). Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також враховуючи заяву відповідача про визнання позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативним актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, то вбачається, що положення ст. 7 цього Закону належать до застосування до всіх правовідносин, виникнення, зміна та припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У зв'язку із вищезазначеним, підстав для вирішення у судовому порядку питання про зняття відповідача з реєстрації є зайвим. На підставі викладеного,

Outcome: partial