Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

27 липня 2020 року позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь суму матеріального збитку, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 100 409,66 грн., суму моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 листопада 2018 року близько 09 годин 15 хвилин в світлий час доби, водій [PERSON] , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Opel Corsa», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по вулиці Дальницькій, в напрямку вулиці Шевченка до вулиці Євгена Колісниченка в смт. Овідіополь Одеської області, під`їжджаючи до перехрестя нерівнозначних доріг, водій [PERSON] , знаходячись на другорядній дорозі, не надав переваги в русі технічно-справному автомобілю марки «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що рухався по головній дорозі в напрямку від м. Одеса до м. Білгород-Дністровський та допустив зіткнення з ним. Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області (головуючий суддя Козирський Є.С.) від 09.12.2019 року, що набрав законної чинності 09.01.2020 року у кримінальному провадженні №120181603380002417 від 23.11.2018 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить - 3400 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили справу розглянути без їх участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову та будь-яких клопотань суду не надав. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і він не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 листопада 2018 року близько 09 годин 15 хвилин в світлий час доби, водій [PERSON] , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Opel Corsa», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по вулиці Дальницькій, в напрямку вулиці Шевченка до вулиці Євгена Колісниченка в смт. Овідіополь Одеської області, під`їжджаючи до перехрестя нерівнозначних доріг, водій [PERSON] , знаходячись на другорядній дорозі, не надав переваги в русі технічно-справному автомобілю марки «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що рухався по головній дорозі в напрямку від м. Одеса до м. Білгород-Дністровський та допустив зіткнення з ним. Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області (головуючий суддя Козирський Є.С.) від 09.12.2019 року, що набрав законної чинності 09.01.2020 року у кримінальному провадженні №120181603380002417 від 23.11.2018 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить - 3400 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 16.11 «Правил дорожнього руху України», де, відповідно, вказано: - п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; - п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: реагувати на її зміну, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; - п.16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху». Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №18-5985-А від 14.01.2019 року, у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Opel Corsa», реєстраційний номер [NUMBER] , виконуючи вимоги п. 16.11 ПДР України та дорожнього знаку 2.1., мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти даній події. В умовах даної події дії водія автомобіля «Opel Corsa», реєстраційний номер [NUMBER] , не відповідали вимогам п. 16.11 ПДР України та дорожнього знаку 2.1, які у даному випадку створювали необхідні і достатні умови для настання події і перебували з ним у причинному зв`язку. В умовах даної події, водій автомобіля «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] , виконуючи вимогу п.12.3 ПДР України не мав технічну можливість запобігти даної події. В умовах даної події в діях водія автомобіля «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] , невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходилися в причинному зв`язку з настанням даної пригоди, не вбачається. Обвинувальний акт відносно [PERSON] , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018160380002417 від 23.11.2018 року, за фактом даної дорожньо-транспортної пригоди, за ч. 1 ст. 286 КК України затверджений прокурором Іллічівської міської прокуратури Одеської області та скерований до Овідіопольського районного суду Одеської області. В даному кримінальному провадженні [PERSON] 30.01.2019 року визнаний потерпілим. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у вчиненні якого [PERSON] визнаний винним, водію автомобіля «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №445 від 27.12.2018 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому головки ХІ ребра справа, без значного зміщення відламків; забійної рани лівої підочної області; забійної рани лівої завушної області; забійної рани в проекції лівого колінного суглоба. Вказані тілесні ушкодження тягнуть за собою тривалий розлад здоров`я понад 21 день та відповідно до п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.), відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за критерієм тривалості розладу здоров`я. Відповідно до частин 5, 6 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Статтею 1192 ЦК України передбачені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. Зокрема, передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до статті 6 цього Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно висновку експерта №50-19 по дослідженню автомобіля «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] - вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля визначається рівною 274 631,29 гривень. На час дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова Група «ТАС», згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/5575435 від 02.02.2018 року. Приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС» 18.05.2020 року було виплачено відшкодування пов`язане з лікуванням [PERSON] згідно п. 24.1 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в розмірі 5281,03 гривень. Приватним акціонерним товариством «Страхова Група «ТАС» 25.05.2020 року згідно Полісу АМ 5575435 було виплачено страхове відшкодування в розмірі 100 000,00 гривень. Оскільки страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені витрати, різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами, в тому числі вже понесеними [PERSON] у розмірі 100 409,66 гривень підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . До сьогоднішнього дня [PERSON] не отримав ніякого відшкодування зі сторони засудженого [PERSON] . Відповідно до ст. 62 Конституції України винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. В даному випадку вина відповідача встановлена вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.12.2019 року по справі № 509/458/19. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній чи юридичній особі, відшкодовується особою, яка заподіяла цю шкоду. Під моральною шкодою, відповідно до п. 3 чинної постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях у зв`язку з порушенням її права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Так, в результаті ДТП позивач на значний час лишився без транспортного засобу, витрачав гроші для пересування на громадському транспорті та інші транспортні засоби для підтримання нормальної життєдіяльності родини. Розмір моральної шкоди позивача суд оцінює у 100 000,00 гривень, обґрунтовуючи це наявністю великих психоемоційних страждань, втратою звичайного способу життя, не бажанням відповідача сплатити спричинені матеріальні збитки, пов`язуючи це саме із ДТП за вини відповідача. Суд враховує, що під час настання дорожньо-транспортної пригоди позивач керував автомобілем «Nissan Tiida», реєстраційний номер [NUMBER] , але не був його власником. Незважаючи на це, [PERSON] має право на відшкодування завданої шкоди в повному обсязі, враховуючи наступне. Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язаний, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик). Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України у справі №6-192цс16 від 29.06.2016р. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 20 січня 2016 року у справі № 6- 2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювана шкоди застрахована. Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1 та 2 ст. 77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При поданні позову позивач не сплатив судовий збір, у зв`язку з тим, що звільнений від сплати судового збору, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2004,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved