Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

28.12.2019 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки до відповідача ТОВ «СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКА КОМПАНІЯ «ВІКТОРІЯ» 28.12.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 27.02.2020 року. 27.02.2020 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва в зв`язку з задоволенням клопотання про витребування доказів. Справа призначена до розгляду на 27.04.2020 року. 27.04.2020 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 27.07.2020 року. 27.07.2020 року розгляд справи в судовому засіданні відкладений до 23.09.2020 року в зв`язку з неявкою представника відповідача в судове засідання. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 23.09.2020 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно позовних вимог позивач просить: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1221081800:01:103:0035 б/н від 14.07.2015 року між нею та відповідачем, зареєстрований державним реєстратором Криничанського районного управління юстиції Дніпропетровської області Приходько Г.І в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (про реєстрацію іншого речового права) 21.03.2016 року за № 13883915. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: їй на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ДП № 086595. виданого 16.02.2004 року Верхньодніпровською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області належить на праві приватної власності земельна ділянка з кадастровим номером 1221081800:01:103:0035 площею 1.0 га., для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. 10 грудня 2019 року вона дізналась, що належною їй вищевказаною земельною ділянкою користується відповідач ТОВ « Сільськогосподарська компанія Вікторія». Вказану інформацію вона отримала із інформаційної довідки № 192365270, сформованої 10.12.2019 року, з якої слідує, що на належну їй на праві приватної власності земельну ділянку з кадастровим номером 1221081800:01:103:0035, державним реєстратором Криничанського районного управління юстиції Дніпропетровської області Приходько Г.І,, було 21.03.2016 року зареєстроване обтяження у вигляді її оренди відповідачем строком на 10 років на підставі договору оренди землі б/н від 14.07.2015 року. В свою чергу вона ніякого договору оренди земельної ділянки за кадастровим номером 1221081800:01:103:0035 від 14.07.2015 року з відповідачем не укладала, що має наслідком визнання його недійсним, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за підставами, викладеними в позовній заяві. Також пояснив, що відповідач не надав спірного договору оренди земельної ділянки на вимогу суду. При цьому в цивільних правовідносинах діє презумпція вини і саме відповідач повинен був довести, що договір з його довірителькою був укладений належним чином. Але спірний договір на вимогу суду наданий не був, тому його довірителька позбавлена права перевірити належність їй підпису на спірному договорі. З пояснень його довірительки йому відомо, що в 2015 році представники відповідача привозили бланки договорів оренди земельної ділянки, які не були заповнені. і з цих причин його довірителька відмовилась його підписати Представник відповідача ТОВ «Сільськогосподарська компанія «Вікторія», в судове засідання повторно не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується інформацією викладеною на сайті судової влади. Відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки земельна ділянка з кадастровим номером 1221081800:01:103:0035 площею 1.0 га., для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ДП № 086595. виданого 16.02.2004 року Верхньодніпровською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області. що підтверджується копією державного акт про право власності на земельну ділянку За доводами позивача, 10 грудня 2019 року вона дізналась, що належною їй вищевказаною земельною ділянкою користується відповідач ТОВ «Сільськогосподарська компанія «Вікторія». Вказану інформацію вона отримала і інформаційної довідки № 192365270, сформованої 10.12.2019 року, з якої слідує, що на належну позивачці на праві приватної власності земельну ділянку з кадастровим номером 1221081800:01:103:0035, державним реєстратором Криничанського районного управління юстиції Дніпропетровської області Приходько Г.І., було 21.03.2016 року зареєстроване обтяження у вигляді її оренди відповідачем строком на 10 років на підставі договору оренди землі б/н від 14.07.2015 року. Позивачка зазначає, що ніякого договору оренди земельної ділянки за кадастровим номером 1221081800:01:103:0035 від 14.07.2015 року з відповідачем не укладала . за даних підстав просить визнати договір оренди земельної ділянки недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) відносини, щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені особи. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ч. 2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» порушення вимог статті 4, так само як і недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, є підставою для визнання договору недійсним. Частиною 1 статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. За вимогами ч.1 ст. 13 ЦПК України- Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Таким чином відповідно до ч. 3ст. 203 ЦПК України - Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивачка заперечує укладення (підписання) нею договору оренди земельної ділянки з відповідачем. Відповідач будь-яких доказів на спростування даного факту суду не надав. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст. ст 77-78 ЦПК України - Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України - У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Відповідачем на ухвалу суду не надано оригінали (належним чином посвідчені копії) спірних договорів, витребуваних судом з огляду на позицію позивача щодо не підписання нею даних договорів, не пояснено причин невиконання ухвали суду, враховуючи що дана обставина, на підтвердження якої судом вжито заходів витребування доказів є визначальною для розгляду даної справи, суд вважає за можливе визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався такий доказ - відсутність підпису позивача в спірних договорах та відсутність волевиявлення позивача на укладання договорів оренди. Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи те, що спірний Договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його державної реєстрації, він не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відтак, з огляду на нікчемність спірного договору суд приходить до висновку, що відповідач користується земельними ділянками позивача без достатньої правової підстави. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 768 грн., 40 коп., сплата яких підтвердження наданою квитанцією, оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, заявлених позивачем.

Outcome: approved