Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

27 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства « Компанія «Вода Донбасу» про скасування наказу № 173 від 25 вересня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного простою у сумі 18 367 грн. 20 коп. та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги порушенням відповідачем його трудових прав. Під час судового розгляду справи позивачем були збільшені позовні вимоги в частині суми середнього заробітку за час вимушеного простою до 26 402 грн. 85 коп., про що суду 31 березня 2015 року було подано відповідну письмову заяву. ( а.с.98) У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях від 27 березня 2015 року на заперечення відповідача, та зазначив про те, що він з 03 серпня 1992 року перебуває у трудових відносинах з Регіональним управлінням з експлуатації каналу комунального підприємства « Компанія «Вода Донбасу» ( далі - РУЕК КП « Компанія «Вода Донбасу»); з січня 1995 року працює на посаді керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення. Один із підрозділів компанії розташований у місті Горлівці по вулиці Академіка Павлова, 31, де і було його робоче місце. Кожний підрозділ компанії розташований в різних містах Донецької області і знаходиться в локальній комп'ютерній мережі всієї компанії « Вода Донбасу», а сама компанія розташована у місті Донецьку по вулиці Артем, 85. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції у Донецькій області ( далі - АТО), погіршенням військової ситуації у місті Горлівці, з метою забезпечення безпеки працівників підприємства, згідно наказу директора РУЕК КП « Компанія «Вода Донбасу» від 28 липня 2014 року №161 по регіональному управлінню було встановлено простій не з вини працівників, тому більшість робітників апарату управління була вимушена виїхати із міста Горлівки. Особисто він з дружиною виїхав до селища Щурово Краснолиманського району Донецької області, де перебуваючи у режимі віддаленого доступу продовжував 30 липня 2014 року виконувати свої трудові обов'язки. Після надходження 02 серпня 2014 року особистого розпорядження директора РУЕК Дубика О.П. щодо прийняття заходів по збереженню комп'ютерної техніки управління, ним були надані вказівки начальнику механічної служби Надіктову Ю.В. і останнім було винесено із адміністративної будівлі управління два комп'ютера, бо сама адміністративна будівля управління була знеструмлена і потрібно було прийняти заходи щодо збереження цього майна від розкрадання. Після підключення цієї техніки до мережі Інтернет та виготовлення копій, було сформовано резервні копії документації, що дозволяло проводити нарахування заробітної плати працівникам управління за серпень 2014 року. Ним також було налагоджено взаємодію із службою програмного та комп'ютерного забезпечення у місті Маріуполь, що дозволило працівникам бухгалтерії зробити розрахунки та виконати роботу по нарахуванню заробітної плати за липень 2014 року. 29 серпня 2014 року він з дружиною переїхав до міста Слов'янська, тому що саме у цьому місті знаходяться підрозділи РУЕК. Залишаючись у штаті РУЕК, він продовжував виконувати свої службові обов'язки у режимі віддаленого доступу на базі Слов'янського РУ КП « Компанія «Вода Донбасу», і завдяки саме його діям працювала комп'ютерна мережа компанії, у місті Слов'янську виконувались фінансові операції у системі « Клієнт- Банк», виконувались розрахунки заробітної плати працівникам. Керівництво підприємства це влаштовувало і його « табелювали» за графіком. До цього ж міста переїхала і його мати, яка є пенсіонеркою. Він особисто в управлінні праці та соціального захисту населення міста Слов'янська отримав у вересні, а потім і у жовтні 2014 року довідки про взяття його на облік як особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. У вересні 2014 року напруга у місті Горлівці спала, були укладені Мінські угоди і місцеві мешканці почали повертатися до міста Горлівки. Серед них був і працівник їх РУЕК [PERSON], з яким вони налагодили взаємодію у роботі, внаслідок чого була проведена перевірка технічного стану наявної техніки у місті Горлівці, обумовили з підрядником форму взаємодії з питання передання техніки для обслуговування. Такий обсяг робіт було ними виконано у вересні - жовтні 2014 року. Він особисто не мав намір повертатися до міста Горлівки, але 26 вересня 2014 року на сайті КП» Вода Донбасу» було опубліковано наказ директора РУЕК від 25 вересня 2014 року №173 « Про скасування наказу №161 від 28.07.2014 року», згідно з яким РУЕК поновлювало роботу і робітники повинні були приступити до виконання своїх обов'язків з 29 вересня 2014 року. Цим наказом було передбачено, що в табелях обліку робочого часу щодо працівників, які не приступили до виконання своїх обов'язків, повинно проставлятися «нн»- неявка з невідомих причин і питання про оплату праці таким працівникам повинно було вирішуватися після з'ясування причин їх невиходу на роботу. Він вважає цей приказ № 173 від 25 вересня 2014 року незаконним, тому просить суд його скасувати, бо цей наказ примушує робітників повернутися до міста Горлівка та приступити до роботи, незважаючи на те, що в той час існувала військова та особиста небезпека ( велися обстріли міста), що підтверджується постановою КМУ від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», а також письмовою відповіддю штабу Антитерористичного центра при СБ України від 01листопада 2014 року № 33/83/А, згідно якого ситуація у місті Горлівці є небезпечною. Крім того, до цього часу не виконуються Мінські угоди по зупиненню вогню на Донбасі і існує небезпека для здоров'я і життя людей, які перебувають у місті Горлівці. З метою захисту своїх інтересів він з 29 вересня 2014 року оформив чергову відпустку, у подальшому перебував на лікарняних (два листки про тимчасову непрацездатність), тому термін закінчення його чергової відпустки було продовжено. Потім він ще оформив частину чергової відпустки та відгулів, тому повинен був приступити до роботи 22 грудня 2014 року, але це не зробив, бо у цей день надіслав на адресу директора РУЕК Дубика О.П. заяву про неможливість прибуття до міста Горлівки з причини незабезпечення особистої безпеки та висловив своє бажання виконувати обов'язки керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення у режимі віддаленого доступу на базі Слов'янського РПУ. На це звернення він отримав письмову відмову від 16 січня 2015 року, відносно нього з 22 грудня 2014 року не проводять необхідних нарахувань заробітної плати, тому за захистом своїх порушених трудових прав він 27 лютого 2015 року був вимушений звернувся до суду. Посилаючись на положення статей 32,34 та 113 Кодексу законів про працю України, позивач просив: 1) скасувати наказ № 173 від 25 вересня 2014 року, яким скасовано простій на підприємстві, 2) стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного простою у сумі 26 402 грн. 85 коп. за період з 22 грудня 2014 року по 31 березня 2015 року включно, виходячи із його середньоденного заробітку 382 грн.65 коп. за 69 робочих днів; 3) на час проведення антитерористичної операції покласти на директора регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства « Компанія « Вода Донбасу» зобов'язання перевести його робоче місце як керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення до одного із підрозділів у місто Слов'янськ, та зробити відповідні зміни у штатному розкладі. Позивач наполягав у судовому засіданні на тому, що ситуація у місті Горлівці протягом з 29 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року залишалася небезпечною: відбувалися бойові дії, продовжувалися артилерійські обстріли міста, законодавство України на території міста не діяло, тому посилання директора РУЕК у наказі від 25 вересня 2014 року № 173 на Мінські угоди є безпідставними, бо особисто директор Дубик О.П. в цьому наказі ніяким чином безпеки працівникам підприємства не гарантував. Виконувати свої посадові обов'язки начальника служби програмного та комп'ютерного забезпечення РУЕК КП « Компанія «Вода Донбасу» у режимі віддаленого доступу на базі Слов'янського РУ є цілком можливим, а за сучасними умовами і доцільно, бо необхідно переходити на нові засади керування підприємством, у тому числі у вигляді віддаленого доступу. Організація комп'ютерної мережі КП «Компанія «Вода Донбасу» дозволяє у режимі віддаленого доступу керувати персоналом і здійснювати контроль за виконанням роботи, супроводжувати програмне забезпечення, здійснювати необхідні заклади по обслуговуванню техніки підрядником, взаємодіяти з користувачами тільки у електронному вигляді і електронними засобами комунікацій, що виключає безпосередній контакт із користувачами і практично встановлює режим віддаленого доступу. У Положенні про службу програмного та комп'ютерного забезпечення не передбачено наявність у нього матеріальної відповідальності, і таке додаткове навантаження за договором від 27 листопада 2008 року йому ніколи не оплачувалося. Між тим, таку матеріальну відповідальність можливо покласти на іншого робітника, який не буде здійснювати роботу у режимі віддаленого доступу. Йому відомо про те, що деякі керівники підрозділів вже виконують свої посадові обов'язки не по місту розташування підрозділу, а видалено. Крім того у порядку виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 995, КП « Компанія «Вода Донбасу» підпорядковано Донецькій обласній державній адміністрації, отримує фінансову допомогу від держави, провело перереєстрацію у місті Маріуполь, але не виконало жодних дій стосовно реорганізації підприємства, виїзду з тимчасово окупованої території, змін штатного розкладу. Посилання представника відповідача на Закон України « Про відпустки» та лист Мінсоцполітики України від 11.08.2014 року він розцінює як небажання керівництва РУЕК виконувати дії по реорганізації управління підприємством, а така реорганізація край необхідна саме зараз. Представник відповідача - провідний юрисконсульт РУЕК Бабінова З.М., яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, пославшись на його безпідставність, та на обґрунтування своїх заперечень в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] з 03 серпня 1992 року працює в РУЕК КП «Компанія «Вода Донбасу», яке розташовано у місті Горлівці; з січня 1995 року на посаді керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення. У зв'язку з проведенням активної фази бойових дій, наявністю прямої загрози здоров'ю, життю робітників РУ, відсутністю електропостачання, зв'язку, інтернету та неможливістю продовжувати роботу, що викликано обставинами невідворотної сили, згідно наказу директора РУ від 28 липня 2014 року № 161 з 28 липня 2014 року було встановлено простій на підприємстві, який виник не з вини робітника. Між тим, підприємство КП « Вода Донбасу» як самостійний цілісний господарчий суб'єкт, забезпечує централізоване водопостачання технічною та питною водою населення та підприємства Донецької області, тому КП «Компанія «Вода Донбасу» з усіма структурними підрозділами, які надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення належить до суб'єктів природної монополії на ринку централізованого водопостачання та водовідведення в межах відповідних мереж. Більша частина робітників РУЕК в період дії як наказу № 161 від 28 липня 2014 року, так і наказу № 16 від 20 січня 2015 року про тимчасовий простій не з вини робітників, продовжували працювати та забезпечувати безперебійне водопостачання, яке необхідне для нормальної життєдіяльності населення та підприємств, з метою відвернення техногенної катастрофи у Донецькій області. На теперішній час склалася така ситуація, що частина відокремлених підрозділів, зв'язаних єдиним технологічним циклом централізованої подачі води, починаючи з водозабіра від річки Сіверський Донець в районі селища Райгородок міста Слов'янська до міста Маріуполь підконтрольна Україні, а частина не є підконтрольною. У період простою з 28 липня 2014 року деякі працівники виїхали із міста Горлівка, серед яких і був позивач, який у липні та серпні 2014 року здійснював часткове виконання своїх професійних обов'язків у режимі віддаленого доступу ( перебуваючи у селищі Щурово та місті Слов'янську) і відповідно до відпрацьованого часу , було проведено нарахування оплати його праці за цей період. З урахуванням того, що мала місце стабілізація обстановки на території РУЕК, підписанням меморандумів по припиненню вогню на Донбасі ( Мінські угоди), поновленням електропостачання, телефонного зв'язку, можливості доступу до мережі інтернету, згідно наказу директора РУЕК від 25 вересня 2014 року №173 було скасовано наказ №161 від 28 липня 2014 року та робітники з 29 вересня 2014 року повинні були приступити до виконання своїх обов'язків з цього часу, згідно графіку виходів. Наказом було передбачено, що у табелі обліку робочого часу працівникам, які не приступили до роботи, будуть проставляти « нн»- неявка з невідомих причин і питання про оплату за цей час буде вирішуватися після встановлення причин їх невиходу на роботу. Даний наказ через сайт компанії було доведено до відома робітників РУЕК і до роботи приступили майже усі працівники за виключенням тих, які забажали і провели оформлення відпусток ще на якийсь термін. Таким же правом скористався і позивач, який первісно оформив чергову відпустку, потім перебував на двох лікарняних, знову оформив частково відпустку, відгули за раніше відпрацьований час, тому повинен був приступити до роботи 22 грудня 2014 року, але на своє робоче місце, яке розташоване у місті Горлівці по вулиці Академіка Павлова, 31, не вийшов, надіслав письмову заяву в якій проінформував підприємство про бажання працювати в режимі віддаленого доступу на базі Слов'янського РУ, на що йому письмово було відмовлено. До цього часу він не звільнений з підприємства, бо остаточно не з'ясовані причини його невиходу на роботу з 22 грудня 2014 року. Згідно наданих роз'яснень Міністерством соціальної політики України від 08 липня 2014 року ( лист за № 7302/3/14-14/13) такі робітники не можуть бути звільнені за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Вважає, що позовні вимоги щодо скасування наказу № 173 від 25 вересня 2014 року не підлягають задоволенню, бо на час прийняття такого наказу дійсно мало місце стабілізація обстановки, налагодження електропостачання тощо, про що зазначено у мотивуванні наказу про можливість відновлення роботи підприємства та скасуванні простою, тому робітники підприємства мали можливість продовжувати виконувати свої професійні обов'язки. У подальшому -20 січня 2015 року з причини виникнення небезпеки для життя та здоров'я працівників, на підприємстві знову було прийнято рішення про простій, який у подальшому було скасовано наказом № 20 від 16 лютого 2015 року. Стверджувала, що діючим законодавством не передбачено визначення робочого місця працівника в режимі віддаленого доступу (тобто за межами міста). Крім того, їх підприємство не є політичною організацією і кожен із працівників має право на вільний вибір місця роботи. За характером роботи [PERSON] має можливість виконувати свої професійні обов'язки безпосередньо перебуваючи на своєму робочому місці, яке розташоване у будівлі РУЕК за адресою: місто Горлівка, вул.Академіка Павлова, 31, бо він є матеріально-відповідальною особою, за характером займаної посади повинен протягом усього робочого часу здійснювати контроль за підлеглими робітниками, як член інвентаризаційної комісії повинен безпосередньо приймати участь у проведенні інвентаризації майна ( на даний час у зв'язку з крадіжками), приймати участь у селекторних нарадах ІТР тощо. Згідно змін до Закону України « Про відпустки» позивач має право на оформлення відпустки без збереження заробітної плати на весь період АТО, але цим правом, як інші працівники підприємства, не скористався, а має мету незаконно отримати середній заробіток за весь період невиходу з 22 грудня 2014 року на роботу. Його позовні вимоги щодо перенесення робочого місця до одного із структурних підрозділів міста Слов'янська та проведення відповідних змін у штатному розкладі не грунтуються на вимогах чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України) установив наступне. [PERSON], [INFO], з 03 серпня 1992 року по даний час перебуває у трудових відносинах з відповідачем Регіональним управлінням з експлуатації каналу Комунального підприємства «Компанія « Вода Донбасу», а з 01 січня 1995 року працює на посаді керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення , що підтверджується даними його трудової книжки та довідкою підприємства. ( а.с. 39,46). Відповідно до положень статті 93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу,з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи ( переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Згідно статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце,забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Матеріалами справи встановлено, що Регіональне управлінням з експлуатації каналу Комунального підприємства «Компанія « Вода Донбасу» як за станом на 2014 рік, так і на даний час фактично розташоване у місті Горлівці, по вулиці Академіка Павлова, 31, що визнано у судовому засіданні сторонами по справі, у зв'язку з чим відповідно до положень частини 1 статті 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Згідно Положення про службу програмного та комп'ютерного забезпечення РУЕК КП « Компанія « Вода Донбасу», затвердженого директором РУЕК КП « Компанія « Вода Донбасу» 04 квітня 2011 року та погодженого 04 квітня 2011року з головою профспілкового комітету РЕК, служба програмного та комп'ютерного забезпечення є самостійним структурним підрозділом управління, який забезпечує функціонування засобів обчислювальної техніки та програмного забезпечення, як складових технологічного процесу обробки виробничої інформації, необхідної для стабільної та раціональної роботи управління. Ця служба підзвітна безпосередньо головному інженеру регіонального управління та її керівником є начальник служби. ( а.с. 47-51) Судом встановлено, що робоче місце позивача [PERSON] як керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення РУЕК « Компанія « Вода Донбасу» до 28 липня 2014 року знаходилося і на час вирішення цього спору судом знаходиться, за місцем розташування цього регіонального управління, а саме у місті Горлівці, вулиця Академіка Павлова, 31. Відповідно до положень статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Згідно наказу по Регіональному управлінню по експлуатації каналу КП «Компанія « Вода Донбасу» від 28 липня 2014 року №161, у зв'язку з проведенням активної фази бойових дій, наявністю прямої загрози життю та здоров'ю робітників регіонального управління, відсутністю енергопостачання,зв'язку, інтернету та неможливістю продовження роботи, пов'язаної з обставинами невідворотної сили, на підставі статті 113 КЗпП України з 28 липня 2014 року і до особливого розпорядження робочі дні для робітників регіонального управління, які не зможуть вийти на роботу, вважати простоєм, який виник внаслідок ситуації, небезпечної для життя та здоров'я робітників не з їх вини. Наказом обумовлено, що за час простою за робітниками, які не зможуть вийти на роботу,зберігається середній заробіток. Робітникам, які будуть виконувати свої функціональні обов'язки ( з їх згоди) в період дії цього наказу, відображати фактичний вихід у табелі облік у робочого часу. ( а.с. 40) У судовому засіданні встановлено, що у порядку виконання цього наказу з 28 липня 2014 року позивач [PERSON] перебував у простої із збереженням середнього заробітку і частково здійснював свої виробничі обов'язки, за погодженням з керівництвом управління, перебуваючи не на своєму робочому місці, а саме у селищі Щурово Краснолиманського району Донецької області, а з кінця серпня 2014 року - у місті Слов'янську. За фактично виконану ним роботу у серпні 2014 року, згідно даних табелю обліку робочого часу, йому було проведено нарахування заробітної плати за фактично відпрацьовані сім днів та 13 днів простою.( а.с.89) Ці відомості також підтверджуються даними його розрахункового листа за серпень 2014 року ( а.с. 4). Правильність проведення нарахувань за фактично відпрацьований час [PERSON] у серпні 2014 року не оспорюється позивачем і не є предметом спору між сторонами по цій справі. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] у зв'язку із початком простою на підприємстві виїхав із міста Горлівки і як вимушений переселець 11 вересня 2014 року був зареєстрований за адресою : [ADDRESS], а з 16 жовтня 2014 року його взято на облік управлінням праці та соціального захисту населення міста Слов'янська як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. ( а.с. 5, 19-20) Згідно наказу по Регіональному управлінню по експлуатації каналу КП «Компанія « Вода Донбасу» від 25 вересня 2014 року №173 було скасовано з 29 вересня 2014 року дію наказу №161 від 28 липня 2014 року « Про простій не з вини робітників», та робітники РУЕК повинні були приступити до виконання своїх обов'язків згідно трудового законодавства та графіку виходів з 29 вересня 2014 року. У наказі зазначено, що у табелях обліку робочого часу робітникам які не приступили до роботи, проставляти «нн»- неявка з невідомих причин; питання про оплату робітникам, вирішити після встановлення причин їх невиходу на роботу. Виконуюча обов'язки начальника відділу кадрів Ізотова Л.А. повинна організувати роботу по повідомленню робітників про цей наказ, а наказ підлягав розміщенню на офіційному сайті КП « Компанія « Вода Донбасу». ( а.с.41) У судовому засіданні судом встановлено,що зазначений наказ було оприлюднено на сайті КП « Компанія « Вода Донбасу» своєчасно і особисто позивач з ним ознайомився 26 вересня 2014 року, що визнав у судовому засіданні. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини 3 статті 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір Як убачається із тексту оскаржуваного у судовому порядку наказу № 173 від 25 вересня 2014 року, при прийнятті рішення про скасування простою та наявності підстав для поновлення роботи підприємства, директором РУЕК « Компанія « Вода Донбасу» було зазначено про те , що має місце стабілізація обстановки на території РУЕК, у зв'язку з підписанням меморандумів по зупиненню вогню на Донбасі (Мінські домовленості), поновлення електропостачання, телефонного зв'язку, забезпечення доступу до мережі інтернет, і ці підстави ( як організаційні, так і технічні) фактично свідчать про те, що на час прийняття такого наказу відпали підстави, які зумовлювали необхідність оголошення простою на підприємстві згідно наказу № 161 від 28 липня 2014 року. ( а.с. 40,41). Посилання позивача на те, що у цьому наказі №173 від 25 вересня 2014 року « особисто директор Дубик О.П. ніяким чином безпеки працівникам підприємства не гарантував», а Мінський меморандум по зупиненню вогню на Донбасі від 19 вересня 2014 року носив декларативний характер і жодного дня не виконувався, не приймаються судом до уваги як причини для скасування цього наказу, бо положеннями статті 33 КЗпП України передбачено підстави для зупинення роботи на підприємстві (простою), а саме відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Крім того, до повноважень директора регіонального управління не входить надання оцінки дотримання сторонами політичних домовленостей щодо припиненню вогню на Донбасі. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08 липня 2014 року № 7302/3/14-14/13 « Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах», роботодавцям рекомендувалося за необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки і відпустки без збереження заробітної плати, що надаються працівникам в обов'язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за угодою сторін у порядку, визначеному законодавством. ( а.с. 52) Згідно пункту 18 статті 25 Закону України « Про відпустки» ( з відповідними змінами та доповненнями) відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункту з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції. Наступні дії позивача [PERSON] після ознайомлення з наказом № 173 від 25 вересня 2014 року про скасування простою на підприємстві на необхідності поновлення роботи з 29 вересня 2014 року, а саме: неодноразове оформлення чергових відпусток, відгулів за раніше відпрацьований час на думку суду, свідчать про фактичне погодження його з цим наказом, бо ним приймалися усі дії, пов'язані з тим, щоб підтвердити поважність невиходу його на роботу після скасування простою на підприємстві, а саме з 29 вересня 2014 року. Так згідно табелів обліку робочого часу за вересень - грудень 2014 року убачається, що [PERSON] з 29 вересня по 10 листопада 2014 року включно перебував у черговій відпустці ( а.с. 90-92,96), з 11 листопада 2014 року по 19 листопада 2014 року включно у відпустці без збереження заробітної плати за особистою заявою, з 20 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року у відпустці, з 11 грудня по 19 грудня 2014 року був тимчасово непрацездатний, а за період з 01 по 10 грудня 2014 року йому проведено нарахування як за фактично відпрацьований час. ( а.с. 92-96). Посилання позивача на те, що незважаючи на існуючу військову та особисту небезпеку громадян у місті Горлівка, що підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р « Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» та листом АТЦ СБУ № 33/83/А від 01 листопада 2014 року, відповідач незаконно видав 25 вересня 2014 року наказ про поновлення роботи, тим самим примусив людей повернутися до міста Горлівки, тому цей наказ підлягає скасуванню у судовому порядку, не беруться судом до уваги з наступних підстав. На час прийняття рішення про поновлення роботи підприємства, а саме - 25 вересня 2014 року, вищезазначена постанова № 1085-р Кабінетом Міністрів України ще не була прийнята, тому не могла була врахована відповідачем при винесенні такого наказу. Із тексту листа штабу антитерористичного центру СБУ № 33/83/А ( а.с. 3), убачається,що у зв'язку з рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеного в дію Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405, з 14 квітня 2014 року суб'єктами боротьби з тероризмом вживалися активні заходи з проведення широкомасштабної антитерористичної операції ( АТО), яка за станом на 31жовтня 2014 року тривали. Посилання у цій відповіді на неможливість гарантування особистої безпеки громадянам України, які знаходяться у місті Горлівка, яка перебуває під контролем незаконних збройних формувань, та твердження позивача [PERSON] при обґрунтуванні заявлених ним позовних вимог, на думку суду, не є доказом відсутності саме на 25 вересня 2014 року підстав для поновлення роботи підприємства, яке проводилося з метою забезпечення централізованого водопостачання технічною та питною водою населення та підприємств Донецької області. Підстави наявності умов для відновлення роботи підприємства чітко зазначені у наказі № 173 від 25 вересня 2014 року. Крім того, самим позивачем визнано у судовому засіданні, що у вересні 2014 року ситуація у місті Горлівці стала кращою, тому місцеві мешканці почали повертатися для проживання у місто. Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами незаконність наказу № 173 від 25 вересня 2014 року, тому не має законних підстав для скасування цього наказу у судовому порядку. Положеннями частини 3 статті 113 КЗпП України передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Як раніше було зазначено судом, при розгляді справи не знайшли свого підтвердження обгрунтованність доводів [PERSON] про те що з 22 грудня 2014 року підприємство повинно ще продовжувати перебувати у простої, з причини незаконності скасування 25 вересня 2014 року наказу про простій підприємства. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного простою за період з 22 грудня 2014 року по 31 березня 2015 року включно у сумі 26 402 грн. 85 коп. є похідними від задоволення його ж вимог щодо необхідності скасування наказу №173 від 25 вересня 2014 року, виходячи із визначеного положеннями статті 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, в межах заявлених позивачем позовних вимог і на підставі доказів сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного простою з 22 грудня 2014 року по час розгляду справи судом, а саме по 31 березня 2015 року, незважаючи на існування наказів по підприємству № 16 від 20 січня 2015 року та №20 від 6 лютого 2015 року. ( а.с. 83,84). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, з посиланням на положення статті 34 КЗпП України, в частині покладання на директора регіонального управління з експлуатації каналу КП « Компанія « Вода Донбасу» обов'язку на час проведення АТО перевести його робоче місце до одного із підрозділів у місто Слов'янськ та провести відповідні зміни у штатному розкладі, позивач зазначив про те, що виконувати свої посадові обов'язки начальника служби програмного та комп'ютерного забезпечення РУЕК КП « Компанія «Вода Донбасу» у режимі віддаленого доступу на базі Слов'янського РУ є цілком можливим, а за сучасними умовами і доцільно, бо необхідно переходити на нові засади керування підприємством, у тому числі у вигляді віддаленого доступу. Організація комп'ютерної мережі КП «Компанія «Вода Донбасу» дозволяє у режимі віддаленого доступу керувати персоналом і здійснювати контроль за виконанням роботи, супроводжувати програмне забезпечення, здійснювати необхідні заклади по обслуговуванню техніки підрядником, взаємодіяти з користувачами тільки у електронному вигляді і електронними засобами комунікацій, що виключає безпосередній контакт із користувачами і практично встановлює режим віддаленого доступу. На думку позивача, така його позиція підтвердилася під час судового розгляду показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], які є фахівцями з питання інформаційних технологій. Такі твердження позивача не приймаються судом до уваги, бо положеннями частини 2 статті 34 КЗпП України передбачено право , а не обов'язок роботодавця у разі простою перевести працівника за його згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Таким чином, чинним законодавством передбачено ряд умов для здійснення такого переведення, а саме: наявність простою; згода працівника; необхідність урахування спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; термін строку переведення на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості, який обмежений строком один місяць, а не строком на час проведення АТО, як про це ставить питання перед судом позивач. Чинним законодавством не передбачено визначення робочого місця працівника у режимі віддаленого доступу, як про це зазначає позивач. Необхідність переходу відповідача на нові засади керування підприємством не є предметом цього судового розгляду і таке питання вирішується іншим шляхом згідно вимог чинного законодавства. Посилання позивача на показання допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які на його думку підтвердили можливість у режимі віддаленого доступу керувати персоналом і здійснювати контроль виконання, супроводжувати програмне забезпечення,здійснювати необхідні заклади по обслуговуванню техніки підрядником, суд розцінює як особисту думку цих осіб з питання можливості організації керівництва підприємством. До цього ж, ці свідка зазначили про те, що у повному обсязі виконувати свої посадові обов'язки у режимі віддаленого доступу , виходячи із специфіки цих обов'язків, [PERSON] не має можливості. Крім того, суд вважає необхідним також зазначити, що під час судового розгляду було встановлено, що згідно наказу № 239-к від 22 грудня 2014 року з причини відсутності робітника [PERSON] інженера комп'ютерних систем другої категорії [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення із доплатою, а [PERSON] згідно наказу № 18-к від 06 березня 2015 року було з цієї дати прийнято інженером комп'ютерних систем другої категорії , на час виконання [PERSON] обов'язків виконуючого обов'язки керівника служби програмного та комп'ютерного забезпечення, замість [PERSON] ( а.с.45, 44) Виконання [PERSON] обов'язків замість [PERSON] проводиться безпосередньо на робочому місті у місті Горлівці. Зазначені обставини у сукупності свідчать про існування на підприємстві необхідності виконання функціональних обов'язків посади, яку займає до цього часу [PERSON] Матеріалами справи встановлено,що [PERSON] за умовами договору від 27 листопада 2008 року є матеріально - відповідальною особою та несе відповідальність за передані йому на зберігання матеріальні цінності. Доводи позивача у судовому засіданні про те, що матеріальну відповідальність можливо перекласти на іншу особу, яка і буде виконувати необхідну роботу з матеріальними цінностями, не приймаються судом до уваги, як такі, що суперечать положенням статей 30 та 135-1 КЗпП України. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність перед судом обгрунтованності та законності заявлених [PERSON] позовних вимог, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed