Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

27 квітня 2015 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що перебувала в шлюбі з [PERSON] в період з 04.03.1989 р. по 07.12.2010 року. В період шлюбу відповідачем [PERSON] була набута у власність шляхом приватизації 1/3 частина квартири [ADDRESS] в м\~Дніпропетровську. Іншими співвласниками вказаної квартири були [PERSON] та [PERSON] кожен на 1/3 частку квартири. Після смерті [PERSON] його частка порівну перейшла у спадщину до [PERSON] та [PERSON] За період проживання позивачки у вказаній квартирі з 01.09.1998 р. за згодою усіх співвласників житла було зроблено ремонт та поліпшення (металопластикові вікна, підвіконня, натуральна гіпсова ліпка, кахлі, замінено сантехніку, облаштовано кухню, установлено арки та проходи тощо), в наслідок чого загальна вартість квартири істотно зросла. У звязку з цим позивачка просила визнати за нею право власності на половину частки її колишнього чоловіка [PERSON], набутої шляхом приватизації в період шлюбу, що становить 1/6 частку квартири (а.с. 24). Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, вказував, що наведені позовні вимоги вже неодноразово були предметом судового розгляду: так 18 грудня 2013 року Кіровським районним судом міста Дніпропетровська було ухвалене заочне рішення по справі №\~2-3293/11 про розподіл майна між [PERSON] та [PERSON], змінене рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2014 року (провадження №\~22-ц/774/5765/14). Також рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року у справі №\~203/4725/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2015 року, позивачці відмовлено в її позові про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку квартири. [PERSON] зазначив, що позивачка умисно предявляє аналогічні за змістом позови, зловживаючи своїми правами, оскільки сама є відповідачем по справі про виселення зі спірної квартири і таким чином намагається затягнути розгляд справи проти неї. Відповідач також заперечував те, що ремонтні роботи в квартирі виконувались лише за рахунок особистих коштів позивачки, звертав увагу, що площа квартири не змінилась, її перепланування чи перебудова не здійснювалась. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, стверджувала, що вона не давала згоди на проведення ремонтних робіт, які на її думку були поточними, а не капітальними. Також вона ставила під сумнів надані позивачкою документи та достовірність вказаних в них цін. В судове засідання 11 червня 2015 року позивачка не зявилась, надала заяву про відкладення розгляду справи у звязку з направленням на лікування до стаціонару (а.с. 78). В той же час з додатних до заяви документів не вбачається, що позивачка [PERSON] була направлена на стаціонарне лікування або знаходилась в стаціонарі чи на лікарняному в день судового засідання, деякі з документів датовані 2009 роком (а.с. а.с. 82 83), факт звернення до лікаря з поточними скаргами 09 червня 2015 року (а.с. 79), не є підтвердженням поважності причини не зявлення в судове засідання 11 червня 2015 року. Зважаючи на те, що судове засідання вже відкладалось через неявку позивачки 21 травня 2015 року, враховуючи, що в судовому засіданні 08 червня 2015 року позивачка мала можливість надати пояснення та брала участь в дослідженні доказів, з метою забезпечення гарантованого ст.\~6 Європейської конвенції з прав людини права на розгляд справи в розумні строки суд прийшов до висновку про можливість завершення розгляду справи та постановлення рішення за відсутності позивача. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи,суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі з мотивів розгляду подібних справ між тими ж сторонами, оскільки відповідно до п.\~2 ч.\~2 ст.\~122, п.\~2 ч.\~1 ст.\~205 ЦПК України у відкритті провадження за позовною заявою має бути відмовлено, а якщо провадження було відкрито воно підлягає закриттю, якщо є рішення суду між тими ж сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав. Як вбачається з матеріалів цивільної справ №\~2-3293/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, предметом первісного позову у цій справі не була квартира [ADDRESS] в м\~Дніпропетровську, [PERSON] було заявлено зустрічний позов про визнання права власності саме на цю квартиру з мотивів проведення в ній ремонту, внаслідок якого вартість квартири істотно зросла, проте вказану зустрічну позовну заяву ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року залишено без розгляду. У цивільній справі №\~203/4725/14 [PERSON] заявила позов про визнання права власності на частину квартири [ADDRESS] в м\~Дніпропетровську з мотивів її приватизації в період шлюбу та через проведення в ній ремонту, внаслідок якого вартість квартири істотно зросла. Проте ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року позовні вимоги про визнання права власності на частину квартири через проведення в ній ремонту, внаслідок якого вартість квартири істотно зросла, були залишені без розгляду за заявою позивачки. Оскільки відповідно до ч.\~2 ст.\~207 ЦПК України залишення позовних вимог без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з відповідним позовом, суд приходить до висновку, що спір між [PERSON] та [PERSON] стосовно права власності на квартиру [ADDRESS] в м\~Дніпропетровську, хоча й був предметом судового розгляду, але з інших підстав, тому має бути розглянутий по суті. Встановлюючи фактичні обставини справи суд виходить з приписів ч.\~3 ст.\~61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.\~ Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 04 березня 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2010 року у справі №\~2-2621/2010 було розірвано (а.с. 6-7). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», квартира [ADDRESS] в м\~Дніпропет-ровську була приватизована [PERSON] та членами її сімї: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром №\~2-6692, частка [PERSON], померлого 05 лютого 1994\~р., перейшла в спадщину [PERSON] та мандрики [PERSON] в рівних частинах (а.с. 10). Як встановлено рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року у цивільній справі №\~203/4725/14, яке набрало законної сили, частка [PERSON] у спірній квартирі, набута ним шляхом приватизації, є його власністю і не входить до складу спільного майна подружжя. Позивачка вважає, що ця частка стала обєктом їх спільної власності у звязку з проведенням ремонтів, внаслідок чого вартість квартири істотно збільшилась. Спірні правовідносини між сторонами складись як в період чинності Кодексу про шлюб та сімю України (в період до 31 грудня 2003 року включно), так і в період чинності Сімейного кодексу України (з 01 січня 2004 року). Відповідно до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічно, згідно ч. 1 ст. 62 СК України суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість квартири не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок його грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірної квартири. Також позивач не надав суду належних доказів, що за рахунок його коштів проводився саме капітальний ремонт квартири, а не поточний ремонт, як стверджували відповідачі. Квартира не збільшилась в її розмірах або корисній чи житловій площі, її перебудова чи перепланування не здійснювалось, що підтвердили сторони в судовому засіданні. Суд не приймає до уваги тверджень позивачки, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.1993 року вартість спірної квартири складала 7\~541 грн., а вартість проведених ремонтних робіт перевищила 120 тис. грн., оскільки правовою підставою для визнання майна обєктом спільної сумісної вартості є зростання його цінності порівняно з тією, яка була до проведення поліпшень, а не сам по собі факт витрачання певних коштів на це майно. Крім того, суд критично ставиться як до оцінки квартири у 7 541 грн. в 1993 році, так і до заявленої позивачкою вартості проведених ремонтних робіт, зважаючи на брак достовірних доказів. Заява позивачки про необхідність відкладення справи з метою допиту свідків, проведення експертизи судом не була прийнята до уваги, оскільки нею не було заявлено відповідні клопотання, не зазначено яких саме свідків і для встановлення яких фактів необхідно допитати, яка експертиза та щодо яких питань має бути проведена. Зважаючи, що питання про право власності на частину спірної квартири з мотивів проведення в ній ремонтів ставилось позивачкою неодноразово, починаючи з 2011 року (а.с.\~а.с. 37 38, 46), вона мала достатньо часу, щоб визначитись принаймні з обсягом доказів, які необхідно зібрати та дослідити, проте не заявила жодних клопотань з цього приводу та не заперечувала проти початку розгляду справи по суті. Таким чином, позивачем не доведено, що квартира істотно збільшилась у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості. За відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості квартири, відсутні і підстави для визнання такого майна спільною сумісною власністю. Окремо суд відзначає, що позовні вимоги ґрунтуються на сімейному законодавстві, а взаємовідносини сторін щодо спірного майна повязані із перебуванням позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. Позивачем ставилось питання про поділ частки майна [PERSON], набутої за час шлюбу. Таким чином, оскільки [PERSON] не мала стосунку до шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] і відповідних їм майнових правовідносин, суд приходить до висновку, що [PERSON] є неналежним відповідачем по справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed