Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

29.05. 2016 року позивач, ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго, звернувся до Київського районного суду м.Полтави з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, посилаючись на те, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: м. Полтава, вул. М.Бірюзова96, кВ. 141, користуються послугами підприємства по забезпеченню централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та зобовязані оплачувати отримані послуги, проте з 2007 року не сплачують кошти за отримані послуги, у звязку з чим за період з 01 липня 2007 року по 01.02.2016 року утворилась заборгованість у сумі 30\~116.56 грн. 80 коп. Загальна сума заборгованості з нарахованим індексом інфляції та 3 % річних складає 47\~654.37 грн. Просили стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість в розмірі 47\~654.37 грн. та понесені судові витрати в сумі 1 378 грн. У судовому засіданні представник позивача ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідачів на користь позивача борг за надані послуги за період з 01.05.2007 року по 01.06.2016 року з урахуванням перерахунку 20\~304 грн. 68 коп., індекс інфляції 11\~915.57 грн., три відсотки річних в сумі 2322.79 грн. та витрати по справі. Представник позивача пояснив, що строки позовної давності можуть бути застосовані за заявою відповідача . оскільки 22 квітня 2014 року ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго» зверталось до суду із заявою про видачу судового наказу з приводу стягнення вказаної заборгованості, то строки позовної давності перервані і борг необхідно стягувати з 22 квітня 2011 року по 1 червня 2016 року, розрахунок боргу за вказаний період надала суду. Відповідачі у судове засідання не з»явились, надали заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Представник відповідачів, адвокат [PERSON], позовні вимоги визнала частково, просила застосувати до вказаних позовних вимог строки позовної давності. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: [INFO], , користуються послугами підприємства по забезпеченню тепловою енергією у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надаються ПОКВПТГ „Полтаватеплоенерго відповідно до „Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення , затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року. Відповідно до ст. 32 Закону України Про житлово-комунальні послуги плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідачі не сплачували кошти за надані послуги з 01.05.2007 року. 22 квітня 2014 року ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу. 07.05.2014 року був виданий судовий наказ, яким стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача борг за надані послуги з теплопостачання та централізованого постачання гарячої води у розмірі 21\~205.01 грн. , який ухвалою суду від 10.02.2016 року скасований. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідносини, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг теплопостачання, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. На підставі викладеного суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з врахуванням індексу інфляції та 3% річних . Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності суд виходить із наступного. Правова позиція, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 передбачає, що частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Отже звернення позивача до суду 22.04.2014 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів боргу за надані послуги є безумовною підставою для переривання позовної давності. Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу 22 квітня 2014 року позивач просив стягнути заборгованість за надані послуги з 01.05.2007 року по 01.04.2014 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Така судова практика викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.09.2015 року по справі № 6-18668 св 15 . Оскільки перебіг позовної давності перервався 22 квітня 2014 року у зв»язку зі звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, враховуючий вимоги ч. 3 ст. 264 ЦК України , строк позовної давності починається заново з 22 квітня 2014 року, а тому суд дійшов до висновку про стягнення заборгованості за надані послуги за період з 22.04.2014 року по 01.06.2016 року . За вказаний період сума боргу становить 8242.56 грн. Відповідачі прострочили виконання зобов»язань на 721 день. Розмір 3% річних розраховується за формулою 8242.56 грн. х 3% х 721 день : 365 = 488.46 грн., які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Середній індекс інфляції за період з 01.05.2014 року по 01.06.2016 року становить 176.82 %. Сума інфляційний збитків становить 8242.56грн. х 176.82% - 8242.56 грн. =6331.94 грн. Отже всього до стягнення з відповідачів підлягає сума заборгованості за надані послуги з урахуванням індексу інфляції у розмірі 15062 грн. 96 коп. Крім заборгованості, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 378 грн.

Outcome: partial