Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

28.04.2020 р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовною заявою, у якій просила визнати протиправним та скасувати наказ № 124-К від 17.11.2016 р. про звільнення [PERSON] та поновити її на посаді сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» (далі Лікарня). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує про наступне. З серпня 2014 р. [PERSON] працювала у Вінницькій обласній дитячій лікарні на посаді сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення. Оскільки в Україні склалась ситуація загрози її цілісності та недоторканності, внаслідок чого розпочався особливий період, позивач уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України від 17.08.2016 р. строком на 3 роки та її призначено на посаду санітарного інструктора медичного пункту А3783 та зараховано до списків особового складу в/ч [NUMBER] оперативного командування « [INFO] » Сухопутних військ Збройних сил України. Рекомендованим листом, який позивач отримала 17.12.2016 р., позивача повідомлено про те, що наказом № 124-К від 17.11.2016 р. [PERSON] рахувати звільненою 16.08.2016 р. з посади сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення Вінницької дитячої клінічної лікарні за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. Позивач вважає цей наказ про звільнення незаконним. Позивач посилається на ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо гарантій для працівників на виконання державних та громадських обов`язків в частині збереження за ними місця роботи на час особливого періоду, який діє в Україні. Крім того, позивач просила визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та інтересів поважними та поновити даний строк. Наказ про звільнення позивачем отримано 17.12.2016 р., а тому місячний строк нею пропущено у зв`язку з тим, що у вказаний період вона була вагітною після чого відбула у відпустку по догляду за дитиною, не володіє відповідними знаннями у галузі права. В судовому засіданні [PERSON] підтримала зазначені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» (колишня назва - Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня) в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач повторно надав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням карантину та неможливістю явки до суду. Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин. Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам). Таким чином, явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. Тому з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Вказана цивільна справа направлена на захист трудових прав, учасники справи мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі. Суд вважає зазначені причини неявки відповідача неповажними. Провадження у справі було відкрито 12.05.2020 р. Цією ухвалою, яку отримано Лікарнею 18.05.2020 р., визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву. 05.06.2020 р. на електронну пошту суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. У зв`язку з неявкою відповідача судове засідання було відкладено. У наступне судове засідання відповідач також не з`явився, направив на електронну пошту суду клопотання про відкладення розгляду справи. При цьому, відповідач не був позбавлений можливості участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції в приміщенні суду або поза межами приміщення суду, що в сукупності з ненаданням відзиву надає підстави для розгляду справи у його відсутність. Крім того, відповідач не навів мотивів, за яких особиста присутність його в судовому засіданні при розгляді справи дійсно є необхідною чи обов`язковою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:\~1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;\~2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;\~3) відповідач не подав відзив;\~4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Такі умови у справі одночасно існують. Тому судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.05.2020 р. провадження у справі відкрито, заяву позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено, витребувано від Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні належним чином завірені копію трудового договору, який укладався між [PERSON] та Вінницькою обласною\~дитячою клінічною\~лікарнею та наказ № 124-К від 17 листопада 2016 року про звільнення [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2020 р. у прийнятті заяви позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі відмовлено, позовну про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на розгляд судді Малиновського районного суду м. Одеси, який визначається у порядку, встановленому\~статтею 33 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] до укладення шлюбу мала дівоче прізвище « [PERSON] ». Відповідно до п. 1.1 Витягу з Наказу від 07.08.2014 р. № 71-К прийнято [PERSON] з 08.08.2014 р. на посаду сестри медичної (палатної) інфекційно-боксового відділення (діагностичне) з оплатою згідно штатного розпису на час відпустки по догляду за дитиною [PERSON] . Код № 3467110327. При цьому, згідно листу Лікарні від 09.06.2020 р. повідомлено суд, що трудового договору з позивачем укладено не було, оскільки достатнім підтвердженням виникнення трудових правовідносин є видання наказу роботодавця про прийняття працівника на роботу. 17.08.2016 р. між Міністерством оборони України та [PERSON] укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Контракт). Згідно п. 3 Контракту визначено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки. З Витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 17.08.2016 р. № 178 військовослужбовця контрактної служби солдата [PERSON] зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення і вважати таким, що 17.08.2016 р. справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 645 грн. на місяць, шпк «старший солдат». Згідно п. 3.1. Наказу № 124-К від 17.11.2016 р. (про припинення трудового договору), виданого Вінницькою обласною дитячою клінічною лікарнею за підписом головного лікаря [PERSON] , рахувати звільненою [PERSON] 16.08.2016 р. з посади сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення (діагностичне) в зв`язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України (заключення контракту на три роки) п. 3 ст. 36 КЗпП України та виплатити [PERSON] допомогу у розмірі двомісячного середнього заробітку. Бухгалтерії провести повний розрахунок. Підстава: контракт про проходження військової служби у ЗС України, витяг з наказу МО України від 17.08.2016 р. Відомості про прийняття та звільнення [PERSON] з Лікарні записано до трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Відповідно до листа Лікарні від 08.12.2016 р. № 03/1721, направленого до в/ч [NUMBER] за вхідним номером 4648 від 17.12.2016 р. повідомлено, що позивача звільнено з посади сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення (діагностичне) у зв`язку з проходженням військової служби згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України на підставі контракту Міноборони України та наказу від 17.08.2016 р. № 178. Вказаний лист містив прохання про з`явлення для отримання трудової книжки. \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки № 167 від 03.04.2020 р., виданої начальником штабу першим заступником командира військової частини [NUMBER] підполковником [PERSON] , вбачається, що сержант [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 17.08.2016 р. по теперішній час. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення [PERSON] , поновлення її на займаній посаді, суд керувався наступним. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані\~власником або уповноваженим ним органом\~лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації,\~скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Додержання письмової форми є обов`язковим у визначених випадках (ч. 1 ст. 24 КЗпП України). З системного аналізу норм КЗпП України вбачається, що укладення в даному випадку трудового договору не є обов`язковим. Достатньо було видачі наказу роботодавця про прийняття працівника на роботу. Тому на підтвердження виникнення трудових правовідносин між позивачем та відповідачем по справі надано витяг з наказу про прийняття на роботу [PERSON] . З підстав, передбачених п. 3 частини першої статті 36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинений у разі призову або вступу працівника, або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Зі змісту цієї правової норми вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Указом Президента України від 17 березня 2014 року N 303 «Про часткову мобілізацію» встановлено в Україні особливий період. Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене у дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року N 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до\~статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України»\~кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу та Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно з роз`ясненнями Міністерства оборони України, викладеними у листах від 01 жовтня 2015 року N 322/2/8417 «Щодо особливого періоду», від 20 жовтня 2016 року N 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації без прийняття рішення щодо проведення демобілізації не припиняє особливий період. Відповідне рішення уповноваженою особою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося. Отже, нині триває кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, і особливий період, адже його скасування має бути проведено окремим указом про демобілізацію після стабілізації обстановки на сході України. Тому особливий період продовжує діяти й тепер. Таким чином, позивач була прийнята на військову службу під час виникнення кризової ситуації, яка загрожувала національній безпеці на проходження військової служби під час дії особливого періоду, який діє станом на сьогоднішній день. З 04.09.2014\~р.\~по 07.01.2017\~р.\~для громадян,\~яких приймали\~на військову\~службу за\~контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, та призначали на посади, строк військової служби в календарному обчисленні було встановлено Законом України «Про внесення змін до законів України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про засади запобігання і протидії корупції» - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» у чинній у цей період редакції). Зазначені особи мали право на всі пільги й гарантії, передбачені ч.ч. 3 і 4 ст. 119 КЗпП (ч. 2 ст. 39 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу»). З 07.01.2017 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в новій редакції, у якій окремо не виділяють контракти, укладені в разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Відтоді гарантії, передбачені ч. ч. 3 і 4 ст. 119 КЗпП поширюються на всі види контрактів, укладених в особливий період, з урахуванням строків військової служби, установлених ч. ч. 2-4 ст. 23 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу». З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьої та четвертої статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але й тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Отже, за всіма працівниками, які з моменту виникнення кризової ситуації та під час особливого періоду уклали контракти (зокрема, і нові) на військову службу, зберігають місце роботи, посаду й середній заробіток - до закінчення особливого періоду чи до дня фактичного звільнення (ч. 3 cт. 119 КЗпП). Тобто наявність чинного контракту, укладеного Позивачем з Міністерством оборони України 17.08.2016 року на проходження військової служби не на професійній основі строком на три роки, який було укладено під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, дозволяє дійти висновку про поширення на позивача гарантій, встановлених частиною третьою статті 119 КЗпП України щодо збереження попереднього місця роботи, посади і середнього заробітку на строк дії контракту та відсутність підстав для припинення трудового договору у зв`язку із вступом позивача на військову службу згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Таким чином звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, як працівника, прийнятого на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, та під час дії особливого періоду є незаконним, таким, що порушує вимоги п. 3 ст. 36 КЗпП України. Тому суд визнає протиправним та скасовує п. 3.1. наказу № 124-К від 17 листопада 2016 року про звільнення [PERSON] . При цьому суд зауважує, що позовна вимога [PERSON] містила вимогу про скасування наказу № 124-К від 17.11.2016 р. Однак, з наданого Витягу з зазначеного наказу вбачається, що відомості про звільнення позивача містяться у п. 3.1. Зміст та склад інших пунктів цього Наказу суду не відомий, що унеможливлює скасування його повністю та має наслідок задоволення позовних вимог лише в зазначеній частині. Згідно з ст. 235 КЗпП України, при звільненні працівника без законних підстав він повинен бути поновлений на колишнє місце роботи. В даному випадку поновлення [PERSON] на посаді сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення (діагностичне) Комунального некомерційного підприємства «Вінницька дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради». Стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня постановлення рішення не є предметом даного спору, а тому судом не вирішується. Вирішуючи питання про\~наявність підстав допустити негайне виконання судового рішення суд зазначає про таке. Відповідно до п. 2 і 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про\~присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць\~і поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. [PERSON] на теперішній час уклала новий контракт з Міністерством оборони України, а тому її звернення до суду з відповідною позовною заявою пов`язане з захистом її прав та подальшого працевлаштування після закінчення строку контракту. Отже, на підставі зазначеного суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі. Вирішуючи питання щодо поновлення строку для звернення до суду, суд керувався наступним. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 254 ЦК України строк,що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Слід також звернути увагу, що встановлені статтями 228 та 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному разі суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також привести у рішенні мотиви, чому він відновлює або вважає неможливим відновити порушений строк. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16. Відповідно до ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. [PERSON] в день звільнення належно оформлену трудову книжку не отримала. Відповідно до її пояснень трудову книжку у відповідача отримала її мати та передала позивачу у квітні 2020 року. [PERSON] також визнала, що 17.12.2016 р. отримала копію наказу про звільнення, який був направлений відповідачем на адресу військової частини. Таким чином строк для звернення з заявою до районного суду про вирішення трудового спору сплинув 17.01.2017 р. В цей час [PERSON] була вагітна. З п. 2.6. Витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 18.07.2017 р. № 150 вбачається, що [PERSON] надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами на 126 діб, з 18 липня по 20 листопада 2017 р. [INFO] [PERSON] народила дитину. З п. 1.1. Витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 21.11.2017 р. № 247 видно, що [PERSON] прибула з відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, а з п. 2.1. наказу командира військової частини [NUMBER] № 23 від 02.02.2018 р. слідує, що [PERSON] вибула у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з 02.02.2018 р. по 01.10.2020 р. Відповідно до наказу № 50 від 11.03.2019 р. командира військової частини [NUMBER] [PERSON] прибула з відпустки по догляду за дитиною. КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Очевидно, що поважними причинами є такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. До таких\~причин в\~даному конкретному\~випадку суд\~відносить:\~перебування \~ [PERSON] на\~військовій службі не за місцем свого проживання. За умовами контракту вона не мала\~можливості вільно\~розпоряджатися своїм\~часом,\~ [PERSON] \~мала право\~на вільне пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, тобто в дні, коли не працюють адвокати, допомоги яких вона потребувала. Крім того, під час військової служби [PERSON] завагітніла, стала непрацездатною, народила дитину, доглядала за нею. Крім того, суд враховує особливість правовідносин, що виникли між сторонами по справі, відповідачем по якій є комунальне підприємство, що фактично є державним підприємством. Саме держава Україна надала [PERSON] гарантії по збереженню місця роботи (посади) під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року,\~\~верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Отже, у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх у своїх правах та перед\~законом, а справедливе застосування норм права повинно мати передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Стаття 43 Конституції України чітко зазначає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а стаття 1 Основного Закону презюмує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. В правовій державі кожен громадянин має право на захист його конституційного права. При цьому органи державної влади (посадові особи) повинні не тільки неухильно дотримуватися Конституції України, а й сприяти громадянам у забезпеченні їх конституційних прав. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. [PERSON] виконує свій громадянський обов`язок, стала на захист Батьківщини в умовах кризової ситуації та продовжує захищати державу на даний час. В свій час держава в особі суду захищає право позивача на збереження за нею місця роботи. Саме на захист цього права направлений позов [PERSON] . Зазначені обставини в сукупності свідчать про пропуск [PERSON] строку звернення до районного суду за вирішенням трудового спору в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з поважних причин і тому суд поновлює цей строк. Щодо вирішення питання про розподіл судового збору, суд виходить з наступних міркувань. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою сплаті підлягає судовий збір у розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України про «Державний бюджет на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні. Зважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено щодо однієї позовної вимоги немайнового характеру, судовий збір 840 грн. 80 коп. (2102 х 0,4) на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Outcome: partial