Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

28 січня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі договору про відступлення права вимоги №20191209 від 09 грудня 2019 року позивач набув прав вимоги до відповідача як боржника за кредитним договором №4432489706 від 02 березня 2018 року, загальний розмір заборгованості якої станом на 09 грудня 2019 року становить 20772,95 гривень. Оскільки відповідач після направлення їй письмового повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні наявну в нього заборгованість за вказаним кредитним договором не погасила, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищевказаним кредитним договором в повному обсязі, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. В судове засідання сторони повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідач відзив до суду не подав, а від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому також вказано про підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 02 березня 2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено кредитний договір №4432489706, який складається із заяви №4432489706 від 02 березня 2018 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», підписаного відповідачем паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №2489706, а також заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» від 02 березня 2018 року. (а.с.4-7) За умовами вищевказаного кредитного договору відповідач отримала від кредитодавця кредит в розмірі 7820 гривень строком на 12 місяців, зобов`язавшись його повернути щомісячними платежами згідно графіку повернення кредиту до 07 березня 2019 року, сплативши вказане тіло кредиту, а також в загальному розмірі 0,5 гривень в якості процентів річних за користування кредитом, також в загальному розмірі 5151,84 гривень процентів за користування кредитом за щомісячною ставкою процентів. Крім того, позичальник взяла на себе зобов`язання сплатити пеню за прострочення повернення кредиту та/або процентів за користування кредитом. (а.с.5-зворот, 6) 09 грудня 2019 року між позивачем, як новим кредитором, та ТОВ «ФК «ЦФР», як первісним кредитором, було укладено договір відступлення прав вимоги №20191209, за умовами якого позивач набув належних первісному кредитору прав вимоги в тому числі до відповідача за кредитним договором №4432489706 від 02 березня 2018 року. (а.с.20-23) Письмовим повідомленням від 23 грудня 2019 року позивачем та ТОВ «ФК «ЦФР» було повідомлено відповідача про вищевказані обставини заміни кредитора у зобов`язанні за кредитним договором, а також пред`явлено вимогу про необхідність погашення відповідачем існуючої заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 20772,95 гривень позивачу (а.с.18, 19). Із матеріалів справи встановлено, що відповідач, як позичальник, не виконала належним чином взяті на себе договірні зобов`язання із своєчасного повернення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої первісним кредитором та позивачем нараховано за період з 02 березня 2018 року по 09 грудня 2019 року в загальному розмірі 20772,95 гривень, з яких: 7820 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 1,38 гривень - проценти за користування кредитом (річна ставка), 9041,57 гривень - проценти за користування кредитом (щомісячна ставка), 3910 гривень - пеня. (а.с.16, 17, 23) Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). Згідно ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №4432489706 від 02 березня 2018 року з урахуванням на договір відступлення прав вимоги №20191209 від 09 грудня 2019 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти укладення таких договорів із дотриманням вимог законодавства щодо порядку їх укладення, змісту та форми таких договорів, а також підтверджено факт набуття позивачем, як новим кредитором, прав вимоги первісного кредитора до відповідача за цим кредитним договором, та встановлено невиконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором по відношенню до кредитодавця, що зумовило виникнення у відповідача кредитної заборгованості та права у позивача вимагати її стягнення на свою користь в судовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, однак частково - шляхом зменшення розміру нарахованих процентів за користування кредитом за річною та щомісячною ставками до 0,5 гривень та 5151,84 гривень відповідно. Частковість задоволення заявлених позовних вимог ґрунтується на тому, що змістом ст.ст.625, 1050 ЦК України, а також усталеної судової практики та правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, оскільки первісний кредитор за кредитним договором №4432489706 від 02 березня 2018 року та позивач у справі при визначенні заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором, строк кредитування за яким закінчився 07 березня 2019 року, продовжили нараховувати проценти за річною та щомісячними ставками і після вказаної дати, що призвело до безпідставного збільшення розміру таких процентів, які має сплатити відповідач, з 0,5 гривень до 1,38 гривень за річною ставкою та з 5151,84 гривень до 9041,57 гривень за щомісячною ставкою, суд вважає позовні вимоги в частині процентів, нарахованих поза межами строку кредитування, необґрунтованими та безпідставними, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Вимог за ст.625 ЦК України позивачем не заявлено. Ухвалюючи дане рішення, суд не приймає до уваги надані стороною позивача умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», оскільки такі умови не підписані відповідачем, представляють собою роздруківку з сайту кредитодавця, а отже їх зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (ТОВ «ФК «ЦФР»). Відтак, в суду немає достатніх підстав вважати, що саме ці умови мав на увазі позичальник і погодився з ними, укладаючи кредитний договір. Останнє, в свою чергу, не дозволяє суду оцінити зазначені умови як складову кредитного договору, ґрунтувати на них своє рішення. Викладена позиція суду узгоджується із усталеною судовою практикою та правовим висновками Великої Палати у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц, а також із правовими висновками Верховного Суду у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №704/1023/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №322/1220/16, від 07 серпня 2019 року по справі №182/1806/17, від 27 серпня 2020 року по справі №188/1815/17. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1844,85 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial