Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

29.04.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП Міністерства оборони України «Монтажник-Львів» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а також відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 02.04.2012 року до 26.02.2015 року [PERSON] працював майстром будівельно-монтажної дільниці № 2 ДП Міністерства оборони України «Монтажник-Львів». З травня 2013 року заробітна плата [PERSON] не виплачувалася. В день звільнення розрахунок з ним проведено не було. Станом на 01.03.2015 року заборгованість із заробітної плати складає 12705 грн. 67 коп., яку [PERSON] просить стягнути з підприємства. Крім того, [PERSON] просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, а також моральну шкоду, яку він оцінює в 3000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. При цьому позивач посилався на те, що систематична невиплата заробітної плати призвела до стану психологічної пригніченності, оскільки позивачу довелося після повного робочого дня шукати додаткового джерела заробітку. Це негативно відобразилося на стані його здоров'я. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що причиною несвоєчасної та неповної виплати заробітної плати стало скрутне матеріальне становище підприємства та відсутність коштів на рахунку підприємства. Також представник відповідача зазначила, що заборгованість із заробітної плати позивача складає 11378 грн. 44 коп., а в довідці, що було видано позивачу 12.03.2015 року, має місце арифметична помилка. Саме такий розмір заборгованості із заробітної плати визнає відповідач. Крім того, представник відповідача пояснила, що у наявності заборгованості вини підприємства немає, тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Прокурор в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги частково. При цьому прокурор посилався на відсутність вини підприємства у невиплаті заробітної плати, а також на відсутність доказів наявності у позивача моральної шкоди. Заслухавши позивача, представника відповідача, прокурора, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 02.04.2012 року позивача прийнято на роботу в ДП Міністерства оборони України «Монтажник-Львів» на посаду майстра будівельно-монтажної дільниці № 2. 26.02.2015 року позивача звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач в період з 02.04.2012 року по 26.02.2015 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується поясненнями сторін та трудовою книжкою позивача. У ст. 2 КЗпП України зазначено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженним ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноваженний ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Статтєю 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути ви плачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні встановлено, що з травня 2013 року почала утворюватися заборгованість із заробітної плати та в день звільнення остаточний розрахунок з позивачем здійснено не було. На день звільнення нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата становила 11378 грн. 44 коп., що підтверджується довідкою ДП Міністерства оборони України «Монтажник-Львів» № 16 від 29.05.2015 року. Суд не бере до уваги довідку ДП Міністерства оборони України «Монтажник-Львів» № 2 від 12.03.2015 року, оскільки при її складанні бухгалтером було допущено арифметичну помилку, що підтверджується письмовими поясненнями головного бухгалтера підприємства від 12.05.2015 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов'язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тому посилання представника відповідача та прокурора на тяжкий фінансовий стан підприємства є безпідставним. Інших обставин, які свідчать про відсутність вини підприємства у непроведенні розрахунку з позивачем, відповідачем та прокурором не наведено та не доведено. В п. 20 вищезгаданої постанови зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. В судовому засіданні встановлено, що позивач був звільнений 26.02.2015 року. Йому була нарахована заробітна плата та розрахункові кошти, загалом 11378 грн. 44 коп., однак в супереч вимогам ст. 116 КЗпП України не були виплачені, що не спростовано та визнавалося представником відповідача. Тому, на підстві ст.117 КЗпП необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення. Середній заробіток обчислюється за положеннями п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Так, останніми місяцями роботи позивача були грудень 2014 року та лютий 2015 року, оскільки в січні 2015 року позивач не працював та заробітна плата йому не нараховувалася. В грудні 2014 року було 23 робочих дня, в лютому 2015 року позивачем до його звільнення відпрацьовано 19 робочих днів. За грудень 2014 року позивачу нараховано 611 грн. 74 коп., за лютий 2015 року - 1125 грн. 60 коп. Середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складала 29 грн. 58 коп. (1242,34 грн. / 42 дня). З дня звільнення по день розгляду справи минуло 67 робочих днів. Тому середній заробіток складає 1981 грн. 86 коп. (67 днів х 29,58 грн.) При вирішенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженним ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Прокурор посилався на те, що позивачем не надано доказів наявності у нього моральної шкоди, оскільки він не звертався за медичною допомогою. Суд вважає це посилання таким, що не заслуговує на увагу. У судовому засіданні встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, а саме - порушення вимог ст. 116 КЗпП України. З пояснень позивача вбачається, що систематична невиплата йому заробітної плати, а також невиплата її при звільненні змусила пристосовуватися до нових умов життя. Позивач після повного робочого дня був змушений шукати інші можливості для отримання заробітку, що призвело до зміни життєвих звичок. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, які неможливо об'єктивно зафіксувати. Зазнаючи душевних страждань, особа не зобов'язана звертатися за медичною допомогою. На думку суду, порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, яке змушує шукати інших джерел заробітку, призводить до певної економії та необхідності змінювати звичний спосіб життя, свідчить про наявність у позивача моральної шкоди. Проте, суд вважає зазначений позивачем розмір моральної шкоди завеликим. Виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає сумму в 1000 грн. достатньою для відшкодування моральної шкоди позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial