Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

27.07.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, в обґрунтування якого вказала, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем. 05.02.2015 року її було звільнено із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. 18.06.2015 року набрав законної сили судовий наказ, який було винесено за заявою [PERSON] до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення заборгованої заробітної плати. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.02.2015 року по день винесення рішення. Представник позивачки до судового засідання не зявився надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заперечення, в якому позов визнав в частині визначення розмірі середньоденної заробітної плати, іншу частину позовних вимог відповідач не визнав та просив відмовити в задоволенні посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. У зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Азовелектросталь». 05.02.2015 року її було звільнено з вказаного підприємства у звязку із скороченням штуту, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Як вбачається з заперечення ПрАТ «Азовелектросталь» від 06.08.2015 року заборгованість з виплати заробітної плати у підприємства перед позивачкою не погашена. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що 22.05.2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області було винесено судовий наказ про стягнення з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь [PERSON] заборгованості з виплати заробітної плати, який набрав чинності 18.06.2015 року. На теперішній час заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачкою не погашена. На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч.1ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно із графіком №1 роботи працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8 год. 12 хвил. на 2015р. кількість робочих днів з 06.02.2015 року (наступний день з дня звільнення) по 20.08.2015 року (день винесення рішення ) складає 133 дні. Таким чином, відповідно до вказаного графіку роботи кількість робочих днів з 06.02.2015 року (наступний день з дня звільнення) по 20.08.2015 року (день судового розгляду) складає 133 дні. Згідно з розрахунком позивачки, який визнано відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 44,71 грн. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати, яка підлягає виплаті на користь позивачки, тобто з 06.02.2015 року по 20.08.2015 року (день судового розгляду) становить 5946,43 грн. (133 робочі дні х 44,71 (середньоденна заробітна плата). За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 250,00грн У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем, а саме консультація, підготовка позовної заяви та пакету документів для звернення до суду, складення запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи, проведення розрахунку середнього розрахунку складають 293,32 грн., згідно акту №145 прийому-передачі виконаний робіт (наданих послуг) від 22.07.2015 року. Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з ПрАТ «Азовелектросталь» витрат на правову допомогу підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 243,60 грн. на користь держави.

Outcome: partial