Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

26 січня 2017 року заявник звернувся до суду з указаною заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що вимушене його переселення у лютому 2015 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Заяву обґрунтовано тим, що він народився в м. Донецьку Донецької області, в якому проживав та був зареєстрований у належній йому на праві спільної часткової власності квартирі [ADDRESS] заявник працював головним економістом фінансово-економічного відділу ТОВ «Фирма «Юг». У кінці лютого - на початку березня 2014 російські війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Вказаний факт, на думку заявника, підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади. У травні 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганських областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації, що призвело до обстрілів житлових кварталів та об`єктів інфраструктури. У червні 2014 року на території м. Донецька вже пересувались військова техніка, а саме зенітні установки та БТР. Із серпня 2014 року рівень гуманітарного становища в м. Донецьку значно знизився, що характеризувалось постійними бойовими діями, втратою моральних орієнтирів та насильством серед мирного населення. Заявник зазначає, що за вказаних обставин місто Донецьк після окупації російськими військами перетворилось в місто, де неможливе було подальше проживання, а тому в лютому 2015 р. задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободі він залишив своє житло і переселився до міста Черкаси, де проживає за адресою: [ADDRESS] та з 1 лютого 2015 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа. Встановлення юридичного факту заявнику необхідно для визначення його статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви-потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2017 року відкрито провадження у справі під головуванням судді Марцішевської О.М.. Рішенням судді Соснівського районного суду м. Черкас Марцішевської О.М. від 22 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 5 квітня 2017 року в задоволенні заяви [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 5 квітня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 жовтня 2020 року, справу розподілено судді Пересуньку Я.В. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 жовтня 2020 року прийнято до свого провадження вказану цивільну справу під головуванням судді Пересунька Я.В. У судовому засіданні 25 березня 2021 року заявник заяву підтримав із викладених в ній підстав. Заінтересована особа Міністерство соціальної політики України у судове засідання свого представника не направило; до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника. Заінтересована особа Російська Федерація, в особі посольства Російської Федерації в Україні, в судове засідання свого представника не направила, про час та місце судове засідання повідомлені судом належним чином, що підтверджується повернутим рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заслухавши пояснення заявника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Будьонівським РВ УМВС України в Донецькій області 13 травня 1999 року, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Донецьк, зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . (а.с.16) Із довідки №7102002480 від 9 червня 2016 року «Про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» Департаменту соціальної політики, вбачається, що з 1 лютого 2015 року [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] і перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа. (а.с.18) Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому відповідно до абзацу шостого преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR від 8 липня 2004 року у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR від 16 червня 2015 року у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Згідно із частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 234 ЦПК України (редакція на час виникнення спірних правовідносин) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із частиною другою статті 256 ЦПК України (редакція на час виникнення спірних правовідносин) у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. З викладеного вище можна дійти висновку, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до зазначених вище конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відповідно до довідки №184/К-2875 від 6 березня 2018 року за підписом начальника обробки інформації Прикордонної служби України, [PERSON] 12 лютого 2015 року транспортним засобом, д.н.з. [NUMBER] , перетнув пункт пропуску «Гоптівка». Факт внутрішнього переміщення [PERSON] підтверджується довідкою №7102002480 від 9 червня 2016 року «Про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи» Департаменту соціальної політики про взяття його на облік, як внутрішньо переміщеної особи, яка є чинною на час розгляду судом заяви про встановлення юридичного факту. У судовому засіданні 25 березня 2021 року свідок [PERSON] суду пояснив, що товаришує з [PERSON] з 2003 року, часто буває у нього в гостях. Свідок вказав, що [PERSON] приїхав до м. Черкаси у лютому 2015 року у зв`язку з тим, що в м. Донецьку за його місцем проживання почались бойові дії, що пов`язано зі збройною агресією Російської Федерації проти України. Бойові дії на той час тривали щоденно з ранку до вечора і залишатись у м.Донецьку було небезпечно. Свідку відомо, що [PERSON] приїхав до м. Черкаси з матір`ю, яка також проживає тут як внутрішньо-переміщена особа. Також свідок пояснив, що заявник орендує 1/2 частину кімнати в [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з лютого 2015 року, коли він приїхав до м.Черкаси з м. Донецька. Вона здає йому в оренду 1/2 частини кімнати [ADDRESS] . Свідку відомо, що [PERSON] переїхав до м.Черкаси у зв`язку початком воєнних дій в м. Донецьку, що пов`язано із збройною агресією Російської Федерації проти України. На підставі вказаного суд приходить до висновку, що саме внаслідок агресії Російської Федерації на частині території Донецької області було порушено низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950р., IV Женевською Конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та розділом ІІ Конституції України, а тому доводи заявника знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, суд вважає, що незважаючи на те, що однією із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України від 23 червня 2005 року «Про міжнародне приватне право» не порушено, з огляду на наступне. Указана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не як сторона у справі позовного провадження, що не вимагає наявності її згоди на участь у такій справі. Крім того, підставою подання громадянами України заяв про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 30 січня 2019 року у справі №712/2008/17. За таких обставин заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved