Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

27 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], в якому просить: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві спільної сумісної власності належить ? житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 22 вересня 2010 року у вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання її знайомої - [PERSON], [INFO]. Після реєстрації за вказаною адресою через деякий час відповідач змінила місце мешкання, вибула в невідомому напрямку і на теперішній час її місце мешкання невідомо. Реєстрації відповідача в її квартирі порушує охоронюване законом право власності позивача. Представник позивача, [PERSON], який діє на підставі довіреності від 17.02.2017 року, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Причину своєї неявки суду не повідомила. Заінтересована особа [PERSON], в судове засідання не з'явився, надав до суду заяв про розгляд справи без його участі в судовому засіданні, позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі. Свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні, надали пояснення та підтвердили факт не проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого, представник позивача не заперечував. Суд, дослідивши надані до матеріалів справи письмові докази зазначає наступне. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.05.2010 року власником ? частини житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою: [ADDRESS] є [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу № 1136 від 07.05.2010 року. Згідно домової книги, 22.09.2010 року у квартирі за адресою [ADDRESS], було зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO]. Також у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] з 11.08.2010 року та [PERSON] з 16.07.2014 року. Як зазначає позивач в позовній заяві, відповідач є її знайомою, якій реєстрація у вказаній квартирі потрібна була для особистих потреб. Копією акта обстеження від 27.03.2017 року, складеним секретарем Білозерської міської ради встановлено, що [PERSON], яка зареєстрована за адресою [ADDRESS], тривалий час не проживає за даною адресою. З довідки виконком Білозерської міської ради № 839 від 20.02.2017 року про склад сім'ї, яка видана [PERSON], 1954 року народження, вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані чоловік [PERSON]І, 1944 р.н. та знайома [PERSON], 1945 р.н. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Позивач зазначає про відсутність будь-яких домовленостей i зобов'язань стосовно мешкання відповідача в його квартирі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Позивач як власник спірного житла не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що тривалий час відповідач у квартирі позивача не проживає, перешкод їй в цьому не чиниться, на житло не претендує, її реєстрація в квартирі порушує охоронюване законом право власності позивача, позивач заперечує проти реєстрації відповідачки у його житлі, суд вважає, що [PERSON] слід визнати такою, що втратила право на користування житлом позивача. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved