Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

29.03.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання втратившим право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю останнього без поважних за вказаною адресою з 2012 року. Позивач обґрунтував свої позовні вимоги тим, що відповідач був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , проте з січня 2012 року не проживає у вказаній квартирі, не сплачує за комунальні послуги, відсутні його особисті речі. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] , на підставі угоди про розподіл майна посвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Музикою Л. І. від 3 червня 1998 р. за реєстр. № 2673. (а.с. 6). Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації за позивачем, що підтверджується інформаційною довідкою від 12.03.2021 за № 623. (а.с. 7). У вказаній квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON] . [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою, виданої Об`єднанням житлово-будівельних кооперативів від 01.03.2021р. за №705 (а.с. 11 зв.). Актом про непроживання від 01.03.2021 року підтверджується факт того, що відповідач фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] , з 2012 року, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в квартирі не має (а.с.8). На момент пред`явлення позову відповідач лишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі. Втім, всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідача комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved