Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

28 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до ДАК «Хліб України», яким просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати за період з 22.08.2013 року по 22.12.2016 року в розмірі 51 611 грн. 61 коп. та моральну шкоду в розмірі 3 200 грн. 00 коп. В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги, згідно яких він просив стягнути з відповідача лише заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 51 611 грн. 61 коп. Свої вимоги мотивував тим, що він працював у відповідача на посаді директора Миколаївського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України». Згідно Наказу від 22.12.2016 року його було звільнено. Однак всупереч вимог діючого законодавства позивачу при звільненні не було виплачено заборгованість по заробітній платі. Згідно наданого відзиву на позов відповідач вказував, що: -позивач працював у Миколаївському обласному дочірньому підприємстві ДАК «Хліб України» на посаді директора та отримував заробітною плату, з якого відраховувались відповідні податки до бюджету; -ДАК «Хліб України» є не належним відповідачем у справі, оскільки позивач перебував у трудових відносинах саме з Миколаївським обласним дочірнім підприємством ДАК «Хліб України», що є окремою юридичною структурою; -позивач працював в Миколаївському обласному дочірньому підприємстві ДАК «Хліб України» на добровільних засадах, оскільки до умов статуту з працівником укладається контракт, якого з ним укладено не було. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін не надходило, відтак суд вважає за можливе розглянути цивільну справу без участі сторін. Дослідивши надані докази, суд виходить з такого. 22 серпня 2013 року [PERSON] подав заяву на ім'я голови правління ДАК «Хліб України» про призначення його на посаду директора Миколаївського дочірнього підприємства ДАК «Хліб України». На підставі наказу голови правління Державного акціонерного товариства «Хліб України» № 10-К від 22.08.2013 року [PERSON] був прийнятий на посаду директора Миколаївського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» (а.с.5). Відповідно до ст. 21 КЗпП Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно зі ст.24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні контракту. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до наказу голови правління ДАК «Хліб України» № 184-к/тр від 22.12.2016 року позивача було звільнено з посади за п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.6). Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Проте, при звільненні позивача з посади відповідачем не було проведено з ним розрахунок по заробітній платі. Позивач починаючи з моменту призначення на посаду 22.08.2013 року до часу звільнення 22.12.2016 року постійно відвідував роботу, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу за серпень 2013 року по грудень 2016 року, наданими позивачем (а.с. 13-51). При цьому, матеріали справи не містять жодних відомостей про посадовий оклад або нараховану заробітну плату позивачу у певному розмірі, через що останнім додано до позовної заяви розрахунок заборгованості по заробітній платі, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент, коли вона повинна була виплачуватись. Суд вважає, що відповідачем порушено право позивача на отримання заробітної плати, через що вона має бути сплачена позивачу в мінімальному розмірі, гарантованому державою кожному, оскільки законодавство про працю не дозволяє безоплатне використання праці працівників. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Стаття 21 КЗпП зобов'язує роботодавця як сторону трудового договору виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці» і розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції. За ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Згідно ст. 3 цього Закону мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22.08.2013 року по 22.12.2016 року, проте за вказаний час відповідач не виплачував заробітну плату позивачу, більше того її розмір в будь-яких документах сторонами не обумовлювався, через що суд вважає за необхідне розрахувати її розмір у відповідності до розміру мінімальної заробітної плати на час трудових відносин між сторонами. Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет на 2013 рік» розмір мінімальної заробітної плати становив 1 147 грн. 00 коп., з 01 по 31 грудня 2013 року - 1 218 грн. 00 коп. Згідно ЗУ «Про Державний бюджет на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати становив 1 218 грн. 00 коп. Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет на 2015 рік» з 01 січня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1 218 грн. 00 коп., а з 01.09.2015 року - 1 378 грн. 00 коп. Згідно ЗУ «Про Державний бюджет на 2016 рік» з 01 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1 378 грн. 00 коп., а з 01.05.2016 року - 1 450 грн. 00 коп. Таким чином, відповідачу з 22.08.2013 року по 22.12.2016 року належить до сплати заробітна плата в розмірі 51 575 грн. 25 коп. (серпень 2013 року - 327 грн.71 коп., вересень 2013 року - листопад 2013 року 1 147 грн. 00 коп. кожного місяця, грудень 2013 року - серпень 2015 року - 1 218 грн. 00 коп., вересень 2015 року - квітень 2016 року 1 378 грн. 00 коп., травень 2016 року - листопад 2016 року - 1 450 грн. 00 коп., грудень 2016 року (з 01 по 22) - 1 054 грн. 55 коп.). Доводи ДАК «Хліб України» щодо того, що компанія є неналежним відповідачем, оскільки позивач фактично працював у дочірньому підприємстві - Миколаївському ОДП ДАК «Хліб України», що є іншою юридичною особою та має самостійно нести відповідальність за своїми зобов'язаннями, в тому числі і по виплаті заробітної плати, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Згідно Статуту Миколаївського ОДП ДАК «Хліб України», затвердженого рішенням Спостережної ради ДАК «Хліб України» від 10.03.1998 року засновником Миколаївського ОДП ДАК «Хліб України» є ДАК «Хліб України». Також Статутом визначено, що за дорученням правління Компанії підприємство вносить пропозиції по призначенню директорів дочірніх підприємств компанії в області. Голова правління компанії визначає умови оплати керівника підприємства. У відповідності до Статуту ДАК «Хліб України» Правління Компанії призначає на посаду та звільняє з посади керівників дочірніх підприємств та здійснює контроль за їх діяльністю, а також у межах своєї компетенції укладає трудові контракти з керівниками господарських товариств, у статутному капіталі яких частка компанії становить 100 відсотків, та визначає умови оплати праці керівників її дочірніх підприємств, філій та представництв. При цьому, слід зазначити, що посада директора підприємства є керівною посадою, а значить директор є керівником підприємства. Відповідно до роз'яснень п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» слід враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Доводи відповідача, що позивач працював у Миколаївському дочірньому підприємстві ДАК «Хліб України» на підставі вільного волевиявлення, судом також не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки згідно копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що начальником відділу по роботі з персоналом ДАК «Хліб України» було внесено запис до трудової книжки позивача про прийняття та звільнення з роботи позивача, що підтверджується відтиском печатки із зазначенням назви підприємства. Тобто, між сторонами було досягнуто домовленості щодо укладення трудового договору, та після виконання позивачем трудових обов'язків протягом певного часу сторони так само дійшли згоди щодо його звільнення з посади директора. До того ж, як вже зазначалось, виконання позивачем своїх трудових обов'язків підтверджується табелями обліку робочого часу працівників Миколаївського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України». Щодо твердження відповідача про те, що саме Миколаївським ОДП ДАК «Хліб України» сплачувались податки до бюджету, суд вважає їх такими, що не підтверджені жодними належними доказами. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене та дослідивши всі надані сторонами докази у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial