Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

27.12.2019 року позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за нею право власності на Ѕ частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,0930 гектарів, кадастровий номер 5324255100:30:005:0347, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вирішити питання судових витрат. Посилалась на наступні обставини. 30 вересня 1995 року між [PERSON] , [INFO] та нею був зареєстрований шлюб у Решетилівському районному відділі реєстрації актів громадського стану Полтавської області, актовий запис №75. Після укладення шлюбу вони почали проживати у батьків відповідача за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу мають повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . У 1994 році [PERSON] було видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику за адресою: [ADDRESS] . У 1995 році вони за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку на зазначеній земельній ділянці, а у подальшому спільно несли витрати пов`язані з його ремонтом, утриманням, а також придбанням побутової техніки, меблів, інших речей. У листопаді 1998 року вони почали проживати у спірному житловому будинку. 09 січня 2002 року було проведено технічну інвентаризацію домоволодіння та в результаті виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 14 квітня 2010 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, шо розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Полтавської області від 29.05.2012 року відповідачу надано дозвіл на добудову веранди до житлового будинку, будівництво гаражу та паркану. 05 грудня 2016 року шлюб між ними був розірваний. 07 серпня 2019 року було повторно проведено технічну інвентаризацію домоволодіння та в результаті виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, шо знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з житлового будинку позначеного літерою «А-1», гаражу позначеного літерою «Б», навісу позначеного літер «б», літньої кухні позначеної літерою «В», навісу позначеного літерою «в», сараю позначеного літерою «Г», погребу позначеного літерою «Д», вбиральні позначеної літерою «Е», літнього душу позначеного літерою «Е1», які збудовані у 1998 році та воріт, які позначені №1, огорожі позначеної №2, вимощення позначеного літерою «І», які споруджено у 2011 році, тобто за час перебування у шлюбі. Зазначає, що після розірвання шлюбу вона продовжує проживати у спірному житловому будинку та сплачувати за комунальні послуги. У листопаді-грудні 2019 року відповідачем було подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації до Департаменту ДАБІ у Полтавській області, яку було зареєстровано у Єдиному реєстрі документів за №ПТ181193501757. Об`єкт, який було введено в експлуатацію є житловим будинком позначеним літерою «А-1», гаражем позначеного літерою «Б», літньою кухнею позначеною літерою «В», сараєм позначеним літерою «Г», вбиральнею позначеною літерою «Е», літнім душем позначеним літерою «E1», шо знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що спірний житловий будинок був збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Станом на час розірвання шлюбу його будівництво було завершено і фактично він експлуатувався за своїм функціональним призначенням з листопада 1998 року, але не приймався до експлуатації до грудня 2019 року. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Ухвалою суду від 31 січня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до розгляду і відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 04.03.2020 року (а.с.65-66). 06.05.2020 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.06.2020 року (а.с.97-98). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позові, додатково пояснивши, що з відповідачем вона перебувала в шлюбі з 30.09.1995 року до 05.12.2016 року. Після одруження в 1995 році вони почали будівництво будинку, на виділеній відповідачу земельній ділянці. Та в цей час вони проживали в будинку батьків відповідача до листопада 1998 року. В листопаді 1998 року вони вже стали проживати у спірному житловому будинку. Земельна ділянка, на якій збудований будинок, приватизована відповідачем в 2010 році. Будівництво будинку здійснювалось за їх спільні кошти, також їм допомагали її батьки та батьки відповідача. Майже повністю будинок був збудований в період з 1995 по 1998 роки. В цьому будинку вона зареєстрована, проживала протягом всього спільного життя з відповідачем та їхньою дитиною, а також продовжувала проживати й після розірвання шлюбу між ними до жовтня 2019 року, коли відповідач примусив її виїхати з будинку. Позов просила задовольнити. В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник позивача адвокат Беркута Л.Г. в судовому засіданні підтримував заявлені вимоги, з пдстав, викладених в позові. Позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що земельна ділянка для будівництва будинку йому була виділена до укладення шлюбу з позивачкою в 1993 році. Він же в 1993-1994 роках проходив в службу в армії, а його батько займався оформленням документів для будівництва на його ім`я та здійснювали будівництво за власні кошти. До укладення шлюбу з позивачкою вже було збудовано: стіни будинку, підлога, дах, підведена вода та інше. Після одруження вони стали проживати в будинку батьків, а його батьки продовжували будівництво будинку за свої власні кошти. Батьки дружини були на будівництві декілька разіва, гроші вони не надавали, грошей від позивачки на будівництво він не брав. Станом на 1998 рік було збудовано: 2 кімнати, кухня, ванна кімната, вода підведена до будинку, газ підведений до будинку; каналізація була не завершена, паркана не було. Вони з позивачкою та дочкою з 1998 року стали проживали в будинку, однак будівництвом він не був завершений. Вважає, що будинок збудований за кошти його батьків та частково його та є його особистою приватною власністю. Не заперечував що за час шлюбу позивачка займалась вихованням їхньої дочки, вела господарство. В задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача адвокат Головко І.І. в судовому засіданні позов не визнав, підтримував заперечення, що викладені у відзиві на позов, додатково пояснивши, що на час оформлення документів на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , відповідач проходив службу в армії. Вказаний будинок був збудований до шлюбу з позивачкою за кошти батьків відповідача та його особисті кошти. В задоволенні позову просив відмовити. Так, відповідачем до суду було надано відзив, в якому в задовленні позовних вимог позивача просить відмовити повністю за безпідставністю заявлених позовних вимог. У відзиві зазначив, що позивач при зверненні до суду надала недостовірну інформацію, щодо побудови та власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а також щодо його вартості. Додані до позову документи, а саме: рішення Решетилівської селищної ради від 22.12.1993 року про дозвіл на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] , будівельний паспорт на забудову 1994 року; проект забудови від 22.12.1993 року; акт відводу земельної ділянки для будівництва житлового господарства від 04.03.1994 року; технічні паспорти на будинок свідчать про те, що оформлення документації на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] і на земельну ділянку для обслуговування житловою будинку на прізвище [PERSON] розпочато з 22 грудня 1993 року, а закінчено в 1998 році. Проектну документацію на земельну ділянку під будівництво житлового будинку з господарськими спорудами та проектну документацію на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] на його прізвище розпочато 22 грудня 1993 року [PERSON] , який є його батьком. З зазначеної дати [PERSON] разом з його мамою [PERSON] за власні кошти розпочали будівництво житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Даний факт підтверджується тим, що він з 22 червня 1993 року по 15 грудня 1994 року проходив військову службу в рядах Української армії, за межами смт. Решетилівка, а тому він ніякої участі у виготовленні документації та в самому будівництві участі не приймав. За 1994 рік та за перше півріччя до вересня місяця 1995 року його батьки з участю своєї рідні та знайомих за власні кошти побудували житловий будинок; навіс; літню кухню; навіс; сарай; погріб; вбиральню та літній душ без внутрішніх оздоблювальних робіт по [ADDRESS] . 30 вересня 1995 року він одружився з [PERSON] , з якою вони стали проживати в господарстві його батьків. З 1995 року по 1998 року в житловому господарстві були виконані оздоблювальні роботи і він разом з [PERSON] та з малолітньою донькою переїхали від його батьків і стали проживати по [ADDRESS] . Вищевикладене свідчить про те, що житлове господарство будувалось його батьками за їх власні кошти, тільки технічний паспорт на житловий будинок і проектна документація виготовлена на його прізвище, незважаючи на те, що у виготовленні технічної документації він участі не приймав. Зазначає, що на даний час відсутні дані про реєстрацію права власності на житловий будинок та господарські будівлі по [ADDRESS] . Позивачем до позовної заяви також приєднані копії рахунків про оплату комунальних послуг з силкою на те, що нібито вона за свої власні кошти сплачувала всі комунальні послуги, але даний факт спростовується тим, що позивач дійсно проводила оплату, але за його кошти, так як він користується пільгами і він особисто в присутності своїх членів сімї надавав їй кошти для оплати комунальних послуг. 05 грудня 2016 року за рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області шлюб між ним та [PERSON] був розірваний, а будівництво житлового господарства було повністю завершено лише 07 серпня 2019 року, про що свідчить технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , замовником якого є [PERSON] (а.с.74-76). Заслухавши у вступному слові позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до частини першої статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 5 Цивільного кодексу України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до\~статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України (далі -\~КпШС України), яка діяла на час реєстрації шлюбу між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24\~КпШС України\~передбачено,\~що майно,\~яке належало\~кожному з\~подружжя до\~одруження,\~а також\~одержане ним\~під час\~шлюбу в\~дар або\~в порядку\~успадкування,\~є власністю\~кожного з\~них.\~Роздільним майном\~кожного з\~подружжя є\~також речі\~індивідуального користування (одяг,\~\~взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. З аналізу зазначених норм слідує, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно. Згідно із частиною першою\~статті 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша\~статті 58 Конституції України) норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми\~СК України\~застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених\~СК України. Позивач просила\~визнати за\~нею право\~власності на\~частину майна,\~яке набуте\~відповідем в\~березні 2010\~року на\~підставі державного\~акту на\~право власності\~на земельну\~ділянку віл\~24.03.2010\~року,\~а в\~2019\~року відповідачем\~було подано\~декларацію про\~готовність об`єкту\~(спірного\~будинку)\~до експлуатації,\~тобто на\~час дії\~СК\~ України. Пунктом 3 частини першої\~статті 57 СК України\~визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма\~статті 368 ЦК України. Тлумачення\~статті 60 СК України\~свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові\~\~\~\~ від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За статтями\~69,\~70,\~74 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга\~статті 372 ЦК України). Зазначені норми закону свідчать про\~презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду\~України\~від 24\~\~травня 2017 року в справі\~№ 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018\~\~року в справі № 404/1515/16-ц. Також відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Як встановлено в судовому засіданні сторони [PERSON] та [PERSON] з 30.09.1995 року перебували в шлюбі, який рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2016 року був розірваний (а.с.22). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Відповідно до рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради від 22.12.1993 року про дозвіл на будівництво житлового будинку на імя відповідача [PERSON] , акту відводу земельної ділянки будівельного паспорту\~1994\~року,\~ проекту забудови земельної ділянки (а.с. 10, 12, 13, 15) відповідачу [PERSON] було дозволено будівництво нового житлового будинку по [ADDRESS] . Рішенням Решетилівської селищної ради народних депутатів від 25.12.1997 року (а.с.11) відповідачу [PERSON] було передано земельну ділянку площею 0,09 га у приватну власність для обслуговування житлових та господарських споруд по [ADDRESS] . В подальшому, 24.03.2010 року відповідачу [PERSON] , був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯИ №957328 площею 0,0930 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку , господарських будівель та споруд (а.с.20). Рішенням виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Полтавської області №71 від 29.05.2012 року [PERSON] наданий дозвіл добудови веранди до житлового будинку, будівництво гаража та паркану в [ADDRESS] . Звертаючись з позовом до суду, позивач посилалась на те, що спірний житловий будинок був збудований за час шлюбу з відповідачем, за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Станом на час розірвання шлюбу його будівництво було завершено і фактично він експлуатувався за своїм функціональним призначенням з листопада 1998 року, але не приймався до експлуатації до грудня 2019 року. Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив про те, що спірний будинок був збудований за кошти його батьків та його кошти, так до укладення шлюбу з відповідачкою, в період: з 1994 року по вересень 1995 року, його батьками за їх особисті кошти було збудовано: житловий будинок; навіс; літню кухню; навіс; сарай; погріб; вбиральню та літній душ без внутрішніх оздоблювальних робіт по [ADDRESS] . Протягом 1995-1998 року виконувались лише оздоблювальні роботи і він разом з [PERSON] та з малолітньою донькою переїхали від його батьків і стали проживати по [ADDRESS] . Тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції спільності\~права власності\~подружжя на\~майно,\~яке набуте\~ними в\~період шлюбу покладається\~на того\~з подружжя, який спростовує таку презумцію, тобто в даному випадку на відповідача. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є рідним братом відповідача [PERSON] . Сторони по справі одружились в 1995 році та стали проживати в будинку їхніх з відповідачем батьків. На час укладення шлюбу вже були збудовані стіни в спірному будинку. Рішення будувати будинок приймали його з відповідачем батьки, які потім вирішили віддати його відповідачу. Будівництво розпочали в 1993 році. Батьків позивачки на будівництві будинку не було, вони не допомагали ні фізично, ні матеріально. Для будівництва наймали людей, з якими розраховувались їх з відповідачем батьки. Протягом будівництва він надав відповідачу кошти в борг, скільки грошей надали їхні батьки, він сказати не може. Коли саме будинок був прийнятий в експлуатацію він не знає. Мати відповідача [PERSON] в судовому засіданні, будучи допитаною в якості свідка, показала, що будівництво будинку на земельній длянці, яка раніше належала її батькам, вони розпочали в 1993 році, в той період коли відповідач проходив службу в армії. До шлюбу з позивачкою було побудовано: фундамент, цоколь, стіни, перекриття, дах. Після одруження сторони проживали у них 3 роки, позивачка займалась вихованням дочки. Потім позивачка працювала та мала з відповідачем спільний бюджет. Будівництво будинку вони з чоловіком розпочинали для сина, а продовжували для його сім`ї, гроші для будівництва вона надавали безоплатно. Батьки позивача надавали сухостой на паркан, грошей на будівництво від них вона не бачила. Батько відповідача [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, в судовому засіданні показав, що син [PERSON] надав йому доручення на будівництво та поки він проходив службу в армії, було побудовано: стіни, фундамент, дах, цокол. А потім підведені вода, проводка, світло, опалення. Це все робив він. Після одруження сторони проживали у них протягом 3 років, грошей на будівництво йому не надавли, він же гроші на будівництво надавав безоплатно, це були гроші його сім`ї. Батьки позивачки участі в будівництві не приймали, щодо надання фінансової допомоги йому невідомо, він від них не отримував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка [PERSON] є її рідною сестрою, після її одруження з відповідачем, вони стали проживати в будинку батьків відповідача, та почали будівництво будинку. Її запрошували на допомогу у будівництві, а саме: вона накладала їм горище. Спірний будинок сторонни будували протягом всього спільного життя за їх спільні кошти. Вона часто бувала у них в гостях, вони мали спільний бюджет, вихованням їхньої дочки займлась позивачка, також вона вела домашнє господарство, відповідач працював в м.Полтаві в органах поліції, позивачка також працювала. Їх з позивачкою батьки також приймали участь в будівництві, зокрема надавали гроші та будівельні матеріали, дерево, зокрема, це їй відомо зі слів батька. Аналізуючи показання вказаних свдків, суд зазначає, що показання свідків щодо побудови певних об`єктів до укладення шлюбу між сторонами, не є достатніми для підтвердження такого будівництва саме в 1993-1995 роки. Оскільки, виходячи з наданої копії технічного паспорта, складеного 09.01.2002 року (а.с. 17-19) житловий будинок, сарай, гараж побудовані в 1998 році, тобто під час шлюбу між сторонами. На підтвердження цієї обставини також свідчить й той факт, що сторони переїхали в нього проживати саме в 1998 році, тобто по закінченню будівництва будинка, а протягом 1995-1998 року проживали у батьків відповідача. Також роком спорудження житлового будинку, гаражу, навісу, літньої кухні, навісу, сараю, погрібу, вбиральні, літнього душу відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.26-29), є 1998 рік, а ворота, огоржа та вимощення споруджені в 2011 році. Інших доказів, з зазначенням інших дат початку будівництва, будівництва та спорудження, як то заява-повідомлення про початок нового будівництва, актів про спорудження об`єктів станом на певний час, матеріали справи не містять. Факт перебування відповідача з 22.06.1993 року по 15.12.1994 року на службі в армії (а.с.77) не доводить факту будівництва будинку батьками вдповідача, оскільки відсутні докази, що таке будівництво здійснювалось в цей період. При цьому\~показання свідки\~підтвердили,\~що сторонни\~під час\~шлюбу проживали\~в спірному\~будинку,\~ вели\~спільно господарство,\~були поєднані\~спільним побутом та мали спільний сімейний бюджет, працювали, доглядали та виховували дитину. А також батьки відповідача підтвердили, що їх участь та допомога в будівництві будинку за адресою: [ADDRESS] , в тому числі матеріальна, була безоплатною; будівництво будинку здійснювалось для проживання в ньому подружжя [PERSON] , [PERSON] та їхнохї дитини, які й стали проживати в ньому. Так, судом встановлено, що сторони проживають в спірному будинку з 1998 року, позивач зареєстрована в ньому, продовжувала проживати в ньому й після розірвання шлюбу до грудня 2019 року, сплачувала комунальні послуги, та за її поясненнями в судовому засіданні, вимущено виїхала з будинку. Таким чином, суд доходить висновку про те, що оскільки будівництво зазначеного об`єкта здійснювалося та було завершено у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, за рахунок їх спільних грошових та фізичних затрат, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що цей будинок був збудований до реєстрації шлюбу з позивачем, а також те, що на його будівництво витрачені кошти його особисті та кошти його рідних, тобто презумпція спільної сумісної власності не спростована, а тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна та вказаний житловий будинок\~ є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та, враховуючи рівність часток подружжя, суд вважає можливим визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За змістом частини другої\~статті 331 Цивільного кодексу України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті\~181, пункт 6 частини першої статті\~346, статей\~350\~та\~351 ЦК України\~) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством. Відповідно до частини третьої\~статті 331 ЦК України\~до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому, суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах: від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Посилання відповідача та представника відповідача на те, що спірне нерухоме майно не може бути об`єктом спільної сумісної власності, оскільки будинок був введений в експлуатацію лише в 2019 році, а право власності на нього до теперішнього часу не зареєстроване, не спростовує висновків про визнання такого будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки будівництво його закінчено й він фактично експлуатувався за своїм функціональним призначенням, сторони проживали в ньому з 1998 року, а до 2019 року в будинку проживала й позивачка, яка до теперішнього часу в ньому зареєстрована, що не заперечувалось стороною відповідача. Відповідач, на якого оформлено земельну ділянку та дозвільні документи на будівництво будинку, не займався питанням прийняття спірного будинку до експлуатації, до реєстраційної служби для вирішення питання реєстрації спірного нерухомого майна не звертається. Тому сам лише факт введення спірного будинку в експлуатацію після розірвання шлюбу між сторонами не є достатньою підставою для зміни правового статусу майна із спільної сумісної власності подружжя на особисту приватну власність [PERSON] . Щодо позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину земельних ділянок суд виходить з такого. Пунктом 5 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу, але внаслідок приватизації. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Згідно з ч.1\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, а також постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 472/337/15. Так, 24.03.2010 року відповідачу [PERSON] , був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯИ №957328 площею 0,0930 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.20). Таким чином, враховуючи, що земельна ділянка\~передана у\~власність [PERSON] \~саме для\~будівництва спірного\~житлового будинку,\~той споруджений\~в період\~шлюбу з\~позивачем та\~ [PERSON] належить Ѕ частка у праві власності на спільно набутий житловий будинок, у неї у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, що виділена для\~її обслуговування,\~суд доходить\~ висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки як на майно, спільно набуте у шлюбі. На підставі\~вищевикладеного та,\~

Outcome: approved