Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

28.09.2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON], в якому просить припинити право власності на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації, судові витрати просять покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони та відповідач, [PERSON], є співвласниками квартири [ADDRESS] м. Львова. Дана квартира належить позивачам та відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру виданого Брюховецькою селищною радою народних депутатів, запис у реєстрову книгу № 71 від 10.03.1994 року та складається з двох кімнат житловою площею 35,30 кв.м., кухні площею 12,00 кв.м., ванної кімнати площею 5,00 кв.м., вбиральні площею 2,00 кв.м., загальна площа квартири 54,30 кв.м. У 1995 році відповідач виселився з їхньої спільної квартири, добровільно забрав свої речі, залишив житлове приміщення та змінив своє місце проживання. Відповідно до Ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 18.04.2013 року, задоволено подання головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] про визначення 1/3 ідеальної частки, яка належить боржнику [PERSON] визначено, що розмір ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] - Брюховичі становить 1/3. Відповідач [PERSON] у вищевказаній квартирі не проживає та своє майно не утримує: не проводить поточні ремонти для збереження жилого стану квартири, комунальні послуги не сплачує та взагалі належним йому майном не користується. Порядок користування між співвласниками не встановлювався ні за домовленістю між сторонами, ні судовим рішенням. Позивачі внесли на рахунок суду кошти в рахунок вартості частки відповідача в спільному майні. У звязку із вищенаведеним позивачі просять припинити право власності на 1/3 частку [PERSON] на квартиру [ADDRESS] Брюховичі, що перебуває у спільній частковій власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], стягнути грошову компенсацію в розмірі 155 298,00 грн. з [PERSON] та [PERSON] на користь відповідача [PERSON] та визнати право власності на 1/6 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON], судові витрати просять покласти на відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився довіривши на підставі довіреності від 10.12.2015 року (а.с.39) представлення своїх інтересів своїй дружині позивачу по справі [PERSON] яка підтримала позовні вимоги, покликаючись на вказані в позові обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується повідомленням про вручення поштового рекомендованого відправлення та оголошенням у пресі: газета «Урядовий Курєр» від 05.11.2015 року № 207(5581) заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Представник третьої особи Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON], який діє на підставі довіреності від 13.07.2015 р. (а.с.29) будучи в суді вирішення позову залишив на розгляд суду. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представник третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. У відповідності до положень ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обов'язковою. Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6 - 2925цс15, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON], є співвласниками квартири [ADDRESS] м. Львова. Дана квартира належить позивачам та відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру виданого Брюховицькою селищною радою народних депутатів, запис у реєстрову книгу № 71 від 10.03.1994 року та складається з двох кімнат житловою площею 35,30 кв.м., кухні площею 12,00 кв.м., ванної кімнати площею 5,00 кв.м., вбиральні площею 2,00 кв.м., загальна площа квартири 54,30 кв.м. (а.с.7,8). Відповідно до Ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 18.04.2013 року, задоволено подання головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції [PERSON] на виконання виконавчого листа № 2-5294, виданого 16.04.2008 р. Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь кредитної спілки «Центр фінансових послуг» 13678,95 грн. боргу за кредитним договором та 175,29 грн. судових витрат, а всього 13854,24 грн. про визначення 1/3 ідеальної частки, яка належить боржнику [PERSON] визначено, що розмір ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] - Брюховичі становить 1/3. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.06.2014 року, стягнуто з [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], в користь [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], заборгованість по аліментах у розмірі 58 046 грн.30 коп. станом на 31 січня 2014 року (а.с.24). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.12.2014 року, стягнуто з [PERSON],[INFO], ІН [NUMBER], в користь [PERSON], [INFO], ІН 26634000049, неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 801 808 грн. 31 коп.(а.с.23). Згідно облікової картки на зведене виконавче провадження №ЄДРВП 50349841, загальна сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] становить 859 854, 61 грн. (а.с.87). Як встановлено з пояснень свідка [PERSON] колишньої дружини відповідача, останній у 1995 році виселився з спірної квартири, добровільно забрав свої речі, залишив житлове приміщення та змінив своє місце проживання. Відповідач [PERSON] у вищевказаній квартирі не проживає та своє майно не утримує: не проводить поточні ремонти для збереження жилого стану квартири, комунальні послуги не сплачує та взагалі належним йому майном не користується. На даний час між нею та позивачами по справі є домовленість про компенсацію суми заборгованості відповідача перед нею за рахунок його частки у майні, оскільки вони і так проживають разом в спірній квартирі, разом з дітьми відповідача. Згідно висновку експерта Субєкта підприємницької діяльності фізична особа [PERSON] від 30.07.2015 року вартість 1/3 квартири №2 в будинку №46 на вул. Кліматичній, смт. Брюховичі м. Львова становить 155 298, 00 грн. (а.с.99). Позивачами з урахуванням вимог ч.2 ст.365 ЦК України, внесено на депозитний рахунок суду суму в розмірі 155 298, 00 грн. , що вбачається з копії квитанції №91 від 15.03.2016 року (а.с.97). За таких обставин суд не має підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки умови застосування положень ст.365 ЦК України знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, у зв'язку з чим частка відповідача [PERSON] у праві власності на квартиру №2 житлового будинку №46 на вул. Кліматичній, смт. Брюховичі м.Львова підлягає припиненню з виплатою замість неї компенсації. Крім цього в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати.

Outcome: approved