Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

27 березня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі,\~зареєстрованому 05 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 192. За час шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Спільне життя сторін не склалося через різні погляди на шлюб та сімю, що призвело з січня 2018 року до припинення шлюбних відносин. У підготовче засідання позивач не зявилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутністю та розірвання шлюбу, позовні вимоги підтримала. Відповідач в підготовче засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив проводити підготовче засідання за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 05 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 05 листопада 2013\~ року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 192. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася дочка [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, мати позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія яких долучені до матеріалів справи. Як вбачається із змісту позовної заяви, шлюбні відносини у позивача та відповідача не склалися в силу несумісності поглядів на життя. Відповідач не приділяє уваги позивачці , не цікавиться її справами, з січня 2018 року шлюбні відносини фактично припинені. Спору щодо місця проживання малолітньої дочки між сторонами немає, вона залишається проживати разом з позивачем. Спір про поділ майна також відсутній. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З статті 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сімї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сімя розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача і відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно письмової заяви позивача після розірвання шлюбу вона бажає залишити за собою право на прізвище «ТКАЧЕНКО». Відповідно до ч. 1 ст. 140 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ За змістом ч. 1\~ ст. 141 ЦПК України\~ у разі\~ визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у\~ рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання\~ про повернення\~ позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті,\~ то на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні\~ позову, тобто 352 гривні 40 копійок, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову,\~ підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved