Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

28 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2000 року. У зазначеному будинку окрім позивача зареєстрована колишня дружина - [PERSON] , яка з березня 2019 року та до цього часу за місцем реєстрації не проживає та не з`являється, участі в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг не приймає. Таким чином реєстрація [PERSON] у вказаному будинку порушує його права як власника будинку. Вказує, що [PERSON] , яка не проживає за зареєстрованою адресою, втратила право на користування будинком внаслідок своєю відсутності без поважних причин понад дев`ять місяців. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості вільно розпоряджатись своєю власністю, в результаті чого сплачує надмірні комунальні послуги. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач [PERSON] просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою від 09 січня 2020 року відкрито провадження та призначено до підготовчого засідання справу за вказаним вище позовом. 03 лютого 2020 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, проти розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] в заочному порядку не заперечує. Додатково зазначив, що раніше його дружина могла зникати на декілька днів, а потім знову поверталася додому, проте востаннє вона пішла із будинку 30 березня 2019 року і до цього часу не повернулася, хоча її речі залишилися. Паспорт він передав їй через працівників поліції, оскільки де саме вона проживає на даний час йому не відомо. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлялась судом про розгляд справи за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Повідомлення про вручення поштового відправлення - судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення, оскільки за зареєстрованою адресою остання не проживає. На підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою (а. с. 27, 37, 45). Представник третьої особи - Білопільської міської ради Сумської області у судове засідання також не з`явився. Начальник юридичного відділу виконавчого комітету Білопільської міської ради Усик І. надала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи, заперечень проти позову не мають (а. с. 39, 47). Свідок [PERSON] , яка проживає за адресою : [ADDRESS] та є сусідкою позивача у судовому засіданні повідомила, що їй відомо, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] , також приїжджає дочка, яка навчається. Колишня дружина [PERSON] пішла із дому 30 березня 2019 року на свято «теплого Олексія» і до цього часу вона її не бачила. Також зазначила, що раніше до цього випадку [PERSON] також покидала будинок, а потім через деякий час поверталася, проте це тривало не так довго. Також повідомила, що [PERSON] їй казав, що речі [PERSON] ще лежать у будинку. Інший свідок [PERSON] , який проживає за адресою : [ADDRESS] та також є сусідом позивача, у судовому засіданні повідомив, що востаннє бачив [PERSON] 30 квітня 2019 року на вулиці, вона йшла з пакетом. Потім приходила ще одного разу та ходила по городу з драбиною, це йому сказала інша сусідка, про що він по телефону повідомив [PERSON] . Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивача [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] ., дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] на підставі договорів купівлі-продажу, зареєстрованих Білопільською державною нотаріальною конторою у реєстрі за № 1395, № 1397 від 25 травня 2000 року (а. с. 8, 17). З будинкової книги громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] , [INFO], зареєстрована за зазначеною адресою (а. с. 9-13). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 16 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 19 листопада 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 квітня 1999 року у відділі РАГСу Білопільського РУЮ в Сумській області, розірвано (а. с. 14-15). З довідки про склад сім`ї, виданої Білопільською міською радою Сумської області від 09 грудня 2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка входить до складу сім`ї [PERSON] , однак за вказаною адресою не проживає з березня 2019 року, про що можуть підтвердити свідки, які проживають по сусідству: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). У судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі [PERSON] , яка є колишньою дружиною позивача, зареєстрована у будинку [ADDRESS] , проте не проживає з 30 березня 2019 року, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживають по сусідству позивача підтвердили той факт, що [PERSON] , [INFO], яка є колишньою дружиною [PERSON] , дійсно зареєстрована, але фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Останню, за повідомленням свідка [PERSON] вона бачила 30 березня 2019 року пішла з будинку, а за інформацією свідка [PERSON] - 30 квітня 2019 року, та до цього часу не повернулася за зареєстрованою адресою. Підстав сумніватись у показах вищевказаних свідків у суду немає, так як вони підтверджуються дослідженими судом письмовими матеріалами справи в їх сукупності. Правовідносини щодо користування житловими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюються главою 6 Розділу ІІІ ЖК України, ст. 405 та главою 59 ЦК України. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України. Зокрема, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Право використання помешканням для власного проживання та для проживання членів сім`ї, інших осіб належить його власнику, а за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном (ст. 383 ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач [PERSON] як на підставу позову, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З аналізу змісту положень цієї статті слідує висновок про те, що визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням можна лише члена сім`ї власника житла, а не власника або співвласника житла, оскільки в такому випадку власник (співвласник) буде позбавлений права користування об`єктом права власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України. Так, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із положеннями ч.2 ст. 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). При цьому, відповідно до положень ст. ст. 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідач, як співвласник житлового будинку, згідно ч.1 ст.383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Враховуючи викладене і те, що відповідач є співвласником спірного будинку за адресою : [ADDRESS] , придбаного 25 травня 2000 року у період шлюбу сторін, вона має рівне з позивачем право володіння, користування та розпорядження ним, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування будинком, не залежно від тривалості часу її відсутності, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України Той факт, що відповідач [PERSON] не несе витрат на утримання будинку і не оплачує комунальні послуги не є підставою для припинення її права користування будинком. Дані питання мають вирішуватись між співвласниками у інший встановлений законом спосіб. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачем, та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком за адресою : [ADDRESS] , співвласником якого вони є за законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed