Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

28.06.2017 року керівник Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області звернувся до суду в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації з позовом до [PERSON] державної адміністрації Запорізької області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що у ході здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню, внесеному 24.11.2016 року до ЄРДР за №42016081280000056, було встановлено, що розпорядженням голови [PERSON] РДА №1050 від 16.12.2009 року надано дозвіл 25 громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 50 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель запасу Атманайської сільської ради по 2,0 га кожному. На підставі розпорядження голови [PERSON] РДА від 21.12.2009 року №1060 цим громадянам були передані у власність земельні ділянки, розташовані на території Атманайської сільської ради за межами населеного пункту, і вони отримали державні акти про право власності на ці земельні ділянки. Так, зокрема, відповідачеві [PERSON] 09.02.2010 року було надано державний акт серії ЯИ №815648 про право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 2320380200:11:007:0090. Прокурор вважає, що зазначене розпорядження голови [PERSON] районної адміністрації від 21.12.2009 року було видане з порушенням діючого земельного законодавства. Так, позаплановою перевіркою додержання вимог природоохоронного законодавства, проведеною Державною Азовською морською екологічною інспекцією 23.12.2016 року, встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані 13 м від урізу води Утлюкського лиману і є частиною земель водного фонду, щодо яких діє окремий порядок надання та використання. Так, землі водного фонду можуть надаватися лише в оренду і не передаються у приватну власність фізичним особам, у відповідності до вимог статті 59 ЗК України. Крім того, при відведенні земель водного фонду, згідно до вимог Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою підлягають обов'язковій державній експертизі, однак проведення експертизи у даному випадку не відбувалося. Таким чином, на думку прокурора, оскільки незаконним є розпорядження голови [PERSON] районної адміністрації, підлягає також скасуванню і державний акт про право власності на земельну ділянку, правовою підставою для видання якого було це розпорядження. Також, на думку прокурора, у відповідності до статті 1212 ЦК України, спірна земельна ділянка підлягає поверненню на користь держави. Крім того, прокурор зазначає, що про незаконність вказаного розпорядження прокуратурі стало відомо лише 22.12.2016 року, Запорізькій ОДА про це також відомо не було, оскільки спірне розпорядження до ОДА не надходило, на офіційному сайті [PERSON] РДА розпорядження відсутнє. Таким чином, на думку прокурора, строк позовної давності слід відраховувати з моменту виявлення порушення законодавства при прийнятті спірного розпорядження, тобто з 22.12.2016 року. На підставі викладеного, прокурор просить визнати незаконним та скасувати п. 1 розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області №1060 від 21.12.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» в частині затвердження [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, розташованої на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, п. 2 зазначеного розпорядження в частині передачі у власність [PERSON] вище вказаної земельної ділянки, визнати недійсним державний акт серії ЯИ №815648 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2320380200:11:007:0090, виданий 09.02.2010 року [PERSON], та зобов'язати [PERSON] повернути на користь держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 2320380200:11:007:0090, площею 2 га, розташовану на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області. Також просить стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору на користь прокуратури Запорізької області в особі Мелітопольської місцевої прокуратури. Запорізька ОДА надала письмові пояснення, у яких повністю підтримала позовні вимоги, заявлені прокурором, з підстав, зазначених у позові, вказуючи також, що, у відповідності до положень статті 122 ЗК України, районні державні адміністрації не наділені повноваженнями щодо розпорядження землями водного фонду. Просить розглянути справу у відсутність представника Запорізької ОДА, позов задовольнити. Відповідачем [PERSON] РДА подані до суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначено, що відповідач позов не визнає повністю з наступних підстав. Дійсно, головою [PERSON] РДА 21.12 2009 року було прийнято розпорядження №1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради». Однак, вважає, що прийнято воно у відповідності до вимог діючого законодавства, оскільки і до теперішнього часу розміри і межі природоохоронних зон Утлюкського лиману не визначені, а встановити уріз водного масиву під час прийняття розпорядження на теперішній час неможливо, оскільки минуло досить багато часу. Таким чином, на думку відповідача, прокурором жодним чином не доведено того факту, що надана у власність [PERSON] земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Утлюкського лиману. Також вказує на наявність погодження прийнятого рішення з природоохоронними органами, згідно до висновку Мелітопольського сектору регулювання природокористування від 17.12.2009 року. Крім того, посилається, що прокурором було встановлено, що спірна земельна ділянка використовується за цільовим призначенням як пасовище, на ній відсутні будови та споруди, сільськогосподарські культури. Враховуючи викладене, [PERSON] РДА вважає, що спірне розпорядження було прийнято законно та у межах повноважень РДА, тому позов прокурора задоволенню не підлягає. Крім того, відповідачем [PERSON] РДА подано заяву про застосування позовної давності, оскільки з моменту винесення оскаржуваного розпорядження сплинуло понад сім років, мотивовану наступним. Так, посилаючись на постанови ВСУ від 01.07.2015 року, від 25.03.2015 року та від 23.12.2014 року, представник відповідача вказує на те, що перебіг строку позовної давності слід відраховувати не з дати, коли про порушення права дізнався прокурор, а з того моменту, коли про порушення права дізнався чи повинен був дізнатися суб'єкт, інтереси якого представляє прокурор у справі. Враховуючи те, що розпорядженням голови Запорізької ОДА №314 від 20.08.2008 року було зобов'язано райдержадміністрації направляти усі свої розпорядження до ОДА щоп'ятниці до 12-00 години, спірне розпорядження голови [PERSON] РДА було направлено до ОДА ще у 2009 році. Порушень [PERSON] РДА вимог розпорядження №314 встановлено не було. Крім того, представник відповідача зазначає, що станом на 21.12.2009 року на прокуратуру було покладено обов'язок щодо прокурорського нагляду, зокрема, за відповідністю законодавству усіх актів, що видаються органами, підприємствами, організаціями. Таким чином, на час винесення оскаржуваного розпорядження у прокуратури існував прямий обов'язок перевірити його законність. На підтвердження направлення до прокуратури вказаного розпорядження представник відповідача посилається на картки обліку вихідної кореспонденції. Також представник відповідача зазначає, що [PERSON] РДА є виконавчим органом влади, тому слід взагалі вважати, що держава, в інтересах якої звертається до суду прокурор, була обізнана про оскаржуване розпорядження з моменту його винесення. Таким чином, представник відповідача вважає, що прокурором строк позовної давності для звернення до суду у даному випадку пропущено з неповажних причин, відновленню не підлягає, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Прокурором, у свою чергу, подано клопотання про поновлення строку позовної давності, мотивоване наступним. Так, прокурор зазначає про те, що дійсно, станом на 2009 рік, у прокурора були повноваження щодо нагляду за законністю усіх актів, що видавалися органами, підприємствами та організаціями. Однак, у відповідності до положень закону «Про прокуратуру» в редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного розпорядження, перевірка виконання законів проводилася прокуратурою за заявами та іншими повідомленнями, і тільки за наявності приводів з власної ініціативи. Тобто, на органи прокуратури не покладався тотальний контроль за усіма правовими актами, тому про незаконність оспорюваного розпорядження прокуратурі стало відомо лише після опрацювання Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Утлюкського лиману, виготовленої ДП «Центр ДЗК» 22.12.2016 року. Запорізькій ОДА про це розпорядження також не було відомо, про що свідчать відповідні листи на адресу прокуратури. Таким чином, прокурор зазначає про те, що прокуратурі стало відомо про порушення інтересів держави 22.12.2016 року, а Запорізькій ОДА після звернення прокуратури з відповідним позовом. Враховуючи наведене, прокурор вважає, що причини пропуску строку позовної давності у даному разі є поважними, тому просить цей строк поновити та задовольнити позов. В судовому засіданні прокурор на задоволенні клопотання про поновлення строку позовної давності та на задоволенні позову наполягає. Представник [PERSON] РДА у судовому засіданні проти задоволення клопотання та позову заперечує з підстав, викладених у письмових запереченнях та у заяві про застосування строку позовної давності. Надалі до судових засідань не з'являвся, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду, заперечень проти позову не надав, про причини неявки суд не повідомив. Розглянувши матеріали справи, вислухавши прокурора, дослідивши письмові заперечення, заяви та клопотання, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації № 1050 від 16.12.2009 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» надано дозвіл 25 громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 50 га для ведення особистого селянського господарства у власність за рахунок земель запасу Атманайської сільської ради по 2,0000 га кожному ( в тому числі відповідачу [PERSON]П.) ( а.с.14) На підставі розпорядження голови [PERSON] РДА від 21.12.2009 № 1060 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради» двадцяти пяти громадянам передані у власність земельні ділянки, розташовані на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області за межами населеного пункту, в тому числі відповідачу [PERSON] ( а.с.16). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 815648, виданого 09.02.2010 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011026400013, [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 2320380200:11:007:0090 площею 2,0000 га, розташованої на території Атманайської сільської ради, Якимівського району, Запорізької області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства ( а.с.31). Відповідно до протоколу огляду від 15.12.2016, проведеного за участю представника Атманайської сільської ради, земельна ділянка з кадастровим номером 2320380200:11:007:0013, площею 2,0000 га, яка розташована на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області вільна. На земельній ділянці обєкти нерухомості, огорожа, будівлі, споруди, фундаменти відсутні (а.с. 40-42). Як встановлено судовому засіданні, земельна ділянка з кадастровим номером 2320380200:11:007:0090, власником якої є [PERSON], знаходиться на відстані від урізу води Утлюкського лиману, від 12 до 69 м ( а.с.45-47). Згідно зі ст. 19 ЗК України (в редакції від 15.12.2009), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. За змістом ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин), усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Відповідно до п. д ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції від 15.12.2009), до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Як випливає зі змісту ст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до п. «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин), землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60 - 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88 - 90 ВК України. Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України, уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно із п. 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 за № 1470/10069 у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Також, згідно з п. 2.5 вказаного Порядку до основних питань, на яких необхідно акцентувати увагу при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, належать, у тому числі й недопущення погіршення стану територій та об'єктів природно-заповідного фонду та інших особливо цінних земель, земель, зарезервованих для заповідання, водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, водно-болотних угідь, інших територій та об'єктів, які є складовими екомережі. Відповідно до п. 11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України, на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Отже, прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Згідно з п. 11 висновку Мелітопольського сектору регулювання природокористування від 27.12.2009 № 2623, який міститься у проекті землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам (а.с. 28) для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради Якимівського району Запорізької області, вибір земельної ділянки (погодження місць розташування обєктів) відведення земельної ділянки проводиться на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 427 від 31.03.2004. Разом з цим, вказаною постановою затверджено порядок, який визначає механізм вибору юридичними особами земельних ділянок для розміщення об'єктів. Таким чином, при погодженні проекту відведення спірної земельної ділянки природоохоронним органом не дотримано вимоги вказаного Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок. Відповідно до інформацій відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі проект землеустрою щодо відведення прибережної захисної смуги на території Атманайської сільської ради не розроблявся. Разом з цим, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст. 59,83, 84 ЗК України. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 19.11. 2014 № 6-175цс14 та від 21.05.2014 № 6-14цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що законодавчо обґрунтованими є доводи прокурора про те, що земельна ділянка, надана [PERSON] у власність, належить до земель водного фонду (відповідно до ст. 88 ВК України), оскільки вона знаходиться на землях водного фонду, зокрема, в межах прибережної захисної смуги Утлюкського лиману, і не може бути передана в приватну власність, згідно до ст.59 ч.2,4 ЗК України). При цьому, через відсутність проекту землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги, на думку суду, необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст. 59,83, 84 ЗК України. З урахуванням вказаних норм, позиція представника [PERSON] райдержадміністрації щодо правомірності вказаних розпоряджень (із врахуванням іншої цільового призначення вказаних земель, що зазначались у проектній документації та розпорядженні) є, за думкою суду, хибною, бо земельна ділянка, що є предметом позову відноситься до земель водного фонду за своїм фактичним розташуванням, а не за цільовим призначенням, що вказано у документації. З урахуванням викладеного, п.п. 1, 2 розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області № 1060 від 21.12.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Атманайської сільської ради», на підставі якого відповідачу [PERSON] видано правовстановлюючий документ, не відповідає вимогам законодавства. Більш того, положення статті 122 Земельного кодексу України (в редакції від 15.12.2009) не наділяли районні державні адміністрації повноваженнями щодо розпорядження землями водного фонду. Натомість п. 4 ст. 122 названого кодексу вказує на те, що обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Таким чином, [PERSON] районна державна адміністрація не мала правових підстав розпоряджатись землями водного фонду, тим більш передавати їх у власність. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню, бо судом було встановлено, що земельна ділянка була надана безоплатно у приватну власність з порушенням земельного та водного законодавства, та шляхом відновлення цих порушень є визнання рішень відповідача незаконним та їх скасування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та відновлення попереднього правового режиму вказаної земельно ділянки тобто передачі її у власність держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] РДА про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак, розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, особа може лише протягом строку дії позовної давності. Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цей строк починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). Таким чином, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний суд в своїй постанові від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14 зазначив, що «норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача». Верховний суд України в своїй постанові від 13 травня 2015 р. у справі № 3-126гс15 зазначає: «оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо передачі земель лісового фонду у постійне користування, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави. дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор». В судовому засіданні було встановлено, що, відповідно до розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації від 20.08.2008р. за № 314 «Про організацію моніторингу розпоряджень голів районних державних адміністрації», копії розпоряджень надавались до Запорізької облдержадміністрації не пізніше 12-00 години щоп'ятниці, тобто про прийняття вказаних розпоряджень Запорізькій облдержадміністрації було відомо максимум протягом тижня після їх прийняття (а.с.70-73) Однак, як було встановлено у судовому засіданні, на підставі розпорядження голови Запорізької ОДА № 402 від 27.10.2008 р. вищевказане розпорядження № 314 від 20.08.2008 р. втратило чинність. Пунктом 4 вищевказаних розпоряджень Головному управлінню земельних ресурсів у Запорізькій області було рекомендовано в межах своїх повноважень організувати якісний аналіз розпоряджень голів адміністрацій. Відповідно до повідомлення Запорізької обласної державної адміністрації, їм не було відомо про оскаржуване розпорядження [PERSON] РДА. Редакція Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, діюча на час прийняття оскаржуваного рішення (21.12.2009р.), надавала прокурорам повноваження здійснювати загальний нагляд за додержанням і застосуванням законів. В тому числі, п. 1 ч. 1 ст. 19 зазначеного закону, передбачав, що предметом нагляду була відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам. Наявність цих повноважень у прокурора підтверджує те, що в нього була об'єктивна можливість дізнатись про порушення вимог земельного законодавства одразу ж після прийняття [PERSON] райдержадміністрацією оскаржуваного рішення. Однак, з тексту самого рішення, не можливо встановити, що воно прийнято з порушенням законодавства, та як було встановлено під час розгляду справи, виділення земельної ділянки позивачу без дотримання норм земельного та водного законодавства було встановлено під час проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження у 2016 р., після опрацювання схеми відстані земельної ділянки, яка є предметом позову, до урізу Утлюкського лиману ( а.с.45-47). Картка обліку вхідної кореспонденції, що надана [PERSON] РДА (а.с. 69), не є, на думку суду, переконливим доказом направлення до прокуратури оскаржуваного рішення, бо з тексту картки встановлено, що на запит прокуратури направленні рішення за 2009 р. без зазначення номерів та дат прийняття конкретних рішень. У своїй постанові від 16 листопада 2016 року за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора до Миколаївської міської ради та інших про визнання незаконним та скасування рішення міської ради Верховний суд вказав, що «порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також виплаває із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.» Судом з вищенаведеного, було встановлено, що прокуратура не мала об'єктивної можливості дізнатися про порушення законодавства, про оскаржувані рішення не була обізнана обласна РДА, що свідчить про поважність причин пропуску строків для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 267 ч.5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності,порушене право підлягає захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved