Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

27.08.15 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, після уточнення якого (а/с 130) просить стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти сумою 1591420,79 гривень відкоригована сума основного боргу, зазначеного у іноземної валюті, у звязку із зміною офіційного курсу гривні до долару США, штраф за неповернення позики, за період з січня 2015 року по січень 2016 року, у розмірі 1575594,22 гривень, та 3% річних за період з 15.12.2014 року по 14.01.2016 року у сумі 112731,23 гривень, мотивуючи позов тим, що [PERSON] не виконує належним чином, покладені на нього зобовязання з повернення позичених коштів за договором позики від 27.08.10 року, у звязку з чим виникла зазначена заборгованість, яку останній в добровільному порядку не сплачує. Заперечуючи проти позову, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, відповідно до якого просить суд визнати первісний правочин від 27.08.2010 року недійсним, зазначаючи, що виконав умови договору позики відповідно до договору про внесення змін від 15.08.11 року. Представник позивача [PERSON], [PERSON], діючий на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити та розглядати справу за його відсутністю, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити у звязку з тим, що позов необгрутнований та безпідставний. Відповідач - позивач за зустрічним позовом [PERSON] до судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, враховуючи той факт, що від [PERSON] не надходила заяв про залишення його позовних вимог без розгляду, та приймаючи до уваги, що у відповідності до ч.1 ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, вважає за доцільним розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів і пояснень викладених у позовних заявах. Суд дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню частково, а зустрічні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали Договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27 серпня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1235. В подальшому між Позивачем та Відповідачем були укладені договір про внесення змін та доповнень до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27 жовтня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1531, договір про внесення змін та доповнень до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27 грудня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1915, договір про внесення змін та доповнень до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 14 березня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №357, договір про внесення змін до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 20 травня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №4518 та договір про внесення змін до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 15 серпня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №1204. Згідно п. 1 Договору позики (в останній редакції від 15.08.2011 р.) [PERSON] передав у власність [PERSON] гроші в розмірі 1255496 гривень, що в еквіваленті складає 157500 дол. США по курсу НБУ, станом на 14 липня 2011 року. Відповідно до п. 5 Договору позики (в останній редакції) відповідач зобов'язався сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 157500 дол. США згідно графіку: - суму еквівалентну 3 000 дол. США до 15 серпня 2011 року; - суму еквівалентну 154500 дол. США до 14 вересня 2011 року. Таким чином, з моменту передання Позивачем Відповідачу грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України були укладені договори позики, істотні умови яких зафіксовані у розписці, наданій Відповідачем, а саме: визначено особу позикодавця та позичальника, суму грошових коштів, що передаються у позику, встановлено строк повернення грошових коштів та сума, яка підлягає поверненню. Відносини позики, які виникли між позивачем, як позикодавцем, та Відповідачем, як позичальником, за своєю природою є одностороннім зобов'язанням (правочином), в якому відповідач, як позичальник, зобов'язаний повернути отриману ним грошову суму в строк, встановлений за домовленістю сторін (зазначений у розписці), а позивач, як позикодавець, має право прийняти виконання зобов'язання або вимагати належного виконання Відповідачем свого обов'язку. Останній строк повернення грошей за Договором позики був 13.09.2011 р. Свої зобов'язання за Договором позики Кредитор виконав у повному обсязі і передав у власність Відповідача зазначену у договорі суму грошей. В свою чергу Позичальник належним чином не виконує свої обов'язки за Договором позики, зокрема, не повернув у встановлені терміни суму боргу. В зв'язку з цим Кредитором 16.09.11 р. Позичальнику надіслана заява про необхідність негайно сплатити грошову суму. Зазначена заява [PERSON] була проігнорована, борг не повернутий. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Данні обставини вже неодноразові досліджувались судами при розгляді інших справ. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2013 р. по цивільній справі №2-6800/11 були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], стосовно стягнення заборгованості за вищезазначеним договором позики і стягнуто з останнього: 1 258 897 грн. 50 коп., що за курсом НБУ на день ухвалення рішення складало 157 500 доларів США основного боргу, 834 904 грн. 84 коп. штрафу за неповернення позики, 54\~838, 03 гривень штрафу за порушення умов іпотечного договору, 55\~521, 60 гривень, 3% річних за період з 14 вересня 2011 року по 4 березня 2013 року, а також 1 700 гривень витрат по сплаті судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У решті позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення у справі про часткове задоволення позову [PERSON] і стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики 157 500 доларів США, що еквівалентно 1 128\~879, 50 гривень, 55\~521,60 гривень - 3 % річних, всього стягнуто 1 314\~419, 10 гривень. У задоволенні інших позовних вимог про стягнення суми штрафу за договором позики, штрафу за порушення умов іпотечного договору, грошових сум з упущеної вигоди, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, упущеної вигоди та стягнення витрат на правову допомогу залишено без змін. В іншій частині рішення апеляційного суду скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Апеляційним судом Одеської області 9 грудня 2014 року прийнято рішення, яким залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2013 р. в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1258897,5 грн. - основного боргу, 55521,6 грн. -3% річних, скасоване рішення Київського райсуду м. Одеси в частині стягнення з [PERSON] штрафу за неповернення позики, штрафу за порушення умов іпотечного договору, прийнято нове рішення, згідно якого з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто штраф за неповернення позики в розмірі 747020,12 грн., відмовлено в задоволені апеляційної скарги [PERSON] в частині стягнення штрафу за порушення умов іпотечного договору, на користь позивача стягнуті судові витрати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 9 грудня 2014 року в частині вирішення позову про стягнення основного боргу, 3% річних та в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій за порушення умов іпотечного договору залишено без змін. В іншій частині рішення апеляційного суду скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Апеляційним судом Одеської області 27 травня 2015 року прийнято рішення, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто штраф за неповернення позики в розмірі 747020,12 грн. Крім того, у зв'язку з непогашенням боргу після винесення рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2013 р. [PERSON] звернувся з позовними вимогами про стягнення з Позичальника курсової різниці та заборгованості за новий період. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2015 р. по цивільній справі №520/14210/13ц були частково задоволені вимоги [PERSON] до [PERSON], та стягнуто з останнього: 1224640,78 грн. курсову різницю між сумою боргу в гривні станом на 18 грудня 2014 року та сумою основного боргу, зазначеного в рішенні Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2013 р., 118896241 грн. - штраф за неповернення позики за період з березня 2013 року по грудень 2014 року, 3% річних за період з березня 2013 року по грудень 2014 року у сумі 86219,53 грн., а також 3441 грн. витрат по сплаті судового збору, в решті позовних вимог відмовлено. Апеляційним судом Одеської області 9 червня 2015 року прийнято рішення, яким: залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2015 р. по цивільній справі №520/14210/13-ц в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1224640,78 грн. - основного боргу (курсової різниці), 86219,53 грн. - 3% річних, скасоване рішення Київського райсуду м. Одеси в частині стягнення з [PERSON] штрафу за неповернення позики, прийнято нове рішення, згідно якого з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто штраф за неповернення позики в розмірі 500 000 грн. Після ухвалення вищевказаних рішень суду позичальник боргові зобовязання не виконав. Станом на 26.08.2015 р. розмір неповернутої Позичальником позики так і складає еквівалент 157500 дол. США, та з врахуванням зміни курсу долару еквівалент у гривнях становить 4074959,07 гривень, у звязку з чим позивач вважає, що стягненню з відповідача на його користь підлягає сума коштів розміром 1591420,70 гривень, а саме різниця між сумою договору у гривні на 03.02.2016 року - час звернення із зміною до позову, та зазначеною у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 12.02.15 року, а також штраф за неповернення позики у розмірі 1575594,22 гривень, за період з січня 2015 року по січень 2016 року та 3% річних за період з 15.12.14 року по 14.01.16 року у сумі 112731,23 гривень. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. До теперішнього часу Відповідачем досі не повернуто позичені грошові кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За положеннями статей 625,1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобовязання, застосовуються лише положення ст. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Беручи до уваги рішення Апеляційного суду Одеської області від 09.06.15 року (а/с 40), яким рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.05.15 року змінено в частині стягнення штрафу за неповернення позики та судових витрат, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] штраф за неповернення позики за період з березня 2013 року по грудень 2014 року у сумі 500000,00 гривень з урахуванням того, що з [PERSON] на користь [PERSON] вже було стягнуто штраф за несвоєчасне повернення позики у розмірі 747020,12 гривень, тому наявні підстави для зменшення розміру неустойки, у відповідності до ч.3 ст. 551 ЦК України. Розмір неустойки відповідно до вимог ст. 551 ч.3 ЦПК України може бути зменшено за рішенням суду , якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин , які мають істотне значення. В даному випадку з урахуванням всіх обставин встановлених судом, та обставинами встановленими рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09.06.2015 року, суд вважає за можливе зменшити суму штрафу за неповернення позики з 1575594,22 гривень до 500000,00 гривень. Враховуючи зміну курсу валют за період з 18.12.2014 року ( датою зазначеною у рішенні Київського районного суду від 12.02.2015 р. по цивільній справі №520/14210/13ц) по 03.02.1016 року ( згідно позовних вимог, та наданою позивачем розрахунку), та того факту , що відповідач зобовязався перед позивачем у договорі позики про повернення позичених коштів сумою (еквівалент) по курсу долара США на день повернення позики, суд вважає доведеними вимоги про стягнення стягнути курсової різниці між сумою основного боргу у гривні станом на 03.02.2016 року у розмірі 1591420, 79 гривень. Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суд погоджується з доводами позивача щодо стягнення 3% річних за період з 15.12.14 року по 14.01.16 року, що відповідно до наданого суду розрахунку становить 112731,23 гривень. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума коштів сумою 1591420,79 гривень - курсова різниця основного боргу між сумою стягнутою за рішенням суду від 12.12.2015 року та 03.02.2016 року, 3% річних за період з 15.12.14 року по 14.01.16 року розміром 112731,23 гривень та штраф за неповернення позики у сумі 500000,00 гривень. Також з відповідача в силу вимог ст. 88 ч.1 ЦПК України, відповідно до яких стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у звязку з чим з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді судового збору. Щодо вимог [PERSON] до [PERSON] зазначених у зустрічному позові, суд вважає їх безпідставним та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] уклали Договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27 серпня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1235. В подальшому між Позивачем та Відповідачем були укладені договір про внесення змін та доповнень до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27 жовтня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1531, договір про внесення змін та доповнень до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27 грудня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1915, договір про внесення змін та доповнень до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 14 березня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №357, договір про внесення змін до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 20 травня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №4518 та договір про внесення змін до Договору позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 15 серпня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за №1204, тобто договори про внесення змін та доповнень до Договору позики від 27.08.10 року з чим, відповідно до власноручних підписів [PERSON], останній погодився, також сторонами були виконані всі умови передбачені зазначеним договором, а саме [PERSON] виконав в повному обсязі покладені на нього зобовязання з надання грошових коштів у власність [PERSON], та відповідно до договору позики від 27.08.10 року на [PERSON] покладено обовязок з повернення зазначених коштів. Зазначені обставини були встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2013 по справі № 2-6800/11 ( залишеного без змін в частині стягнення основного боргу і процентів за користування коштами) ( а/с 16) та рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.05.2015 року, яким було частково змінене рішення Київського районного суду від 29.03.2013 року у вигляді зменшення розміру штрафу за невиконання договору позики від 27 серпня 2010 року (а/с 26), тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають новому доказуванню. Таким чином, з моменту передання Позивачем Відповідачу грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України був укладений договір позики, та визначено особу позикодавця та позичальника, суму грошових коштів, що передаються у позику, встановлено строк повернення грошових коштів та сума, яка підлягає поверненню. Як зазначено самі [PERSON] у зустрічному позові, він виконав умови передбачені Договором від 15.08.11 року про внесення змін до договору позики від 27.08.10 року виплативши [PERSON] відповідну грошову суму. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину\~\~стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно\~\~ ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину,і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Також суд звертає увагу [PERSON] на те, що договори про внесення змін до договору позики від 27.08.10 року ( первинний правочин як зазначено [PERSON] у зустрічному позові) є невідємною частиною договору позики від 27.08.10 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 27 серпня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1235. \~

Outcome: partial