Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

27 січня 2021 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом, після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою : [ADDRESS] , під літ. «А», загальною площею 91,9 кв.м, житловою 46,1 кв.м, під літ. «Б» - літня кухня, під літ. «В» - сарай, під літ. «Д» - душова, під літ. «Е» - вбиральня, під № 1-2 - огорожа, який належав спадкодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.12.1991 р. (реєстр. № 2419), мотивуючи це неможливістю отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний спадковий будинок, у зв`язку з тим, що в свідоцтві про її народження, по батькові російською мовою вказано як « [PERSON] », ім`я батька російською мовою зазначене як « [PERSON] », а в її свідоцтві про шлюб, її по батькові українською мовою вказане « [PERSON] », а також про причині того, що в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 17.12.1991 р. (реєстр. № 2419), спадковий будинок позначений під літ. «А,а», житловою 46,1 кв.м та надвірні споруди - літня кухня під літ. «Б,б», 2 сараї під літ. «ВУТ», душ під літ. «Д», вбиральня під літ. «Б», цистерна № 1, забори під №№ 2,3,4, водопровід № 6, ворота № 5, замощення І, в технічному паспорті від 22.11.1991 р., характеристика об`єкту відповідає характеристиці, вказані у вищевказаному договорі купівлі-продажу від 17.12.1991 р., однак, в технічному паспорті від 10.02.2020 р., загальна та житлова площа спадкового будинку збігається з житловою та загальною площею, зазначеною у технічному паспорті від 12.11.1991 р., тобто маються відповідні розбіжності у технічних характеристиках будинку, що унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом, про що вказала нотаріус у письмових роз`ясненнях № 512/02-14 та № 514/02-14 від 21.10.2020 р. В підготовче судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала свій позов, який просила задовольнити та слухати справу без її участі (а.с. 101). Представник відповідачів в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю визнав позов та проханням про слухання справи за його відсутності (а.с. 99,100). З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи та спадкової справи № 84/2010, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Статтею 1217 ЦК України передбачено - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Приписи ст. 1261 ЦК України встановлюють, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1268,1269 ЦК України передбачено - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування - не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема : індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 р. - документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996 р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р., яка діяла до 13.12.1995 р. - реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу : а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Суд встановив і це підтверджується матеріалами спадкової справи № 84/2010 р., що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.10.2010 р., після смерті якого відкрилася спадщина у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , під літ. «А», загальною площею 91,9 кв.м, житловою 46,1 кв.м, під літ. «Б» - літня кухня, під літ. «В» - сарай, під літ. «Д» - душова, під літ. «Е» - вбиральня, під № 1-2 - огорожа, розташованого на присадибній земельній ділянці колгоспу ім. Дзержинського, та який належав спадкодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.12.1991 р. (реєстр. № 2419) (а.с. 16-20,49-58). У встановлений законом строк, після смерті батька, 08.12.2010 р. позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, в чому їй було відмовлено нотаріусом з підстав того, що в свідоцтві про народження позивачки, її по батькові російською мовою вказано як « [PERSON] », ім`я батька російською мовою зазначене як « [PERSON] », а в її свідоцтві про шлюб, її по батькові українською мовою вказане « [PERSON] », а також про причині того, що в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу від 17.12.1991 р. (реєстр. № 2419), спадковий будинок позначений під літ. «А,а», житловою 46,1 кв.м та надвірні споруди - літня кухня під літ. «Б,б», 2 сараї під літ. «ВУТ», душ під літ. «Д», вбиральня під літ. «Б», цистерна № 1, забори під №№ 2,3,4, водопровід № 6, ворота № 5, замощення І, в технічному паспорті від 22.11.1991 р., характеристика об`єкту відповідає характеристиці, вказані у вищевказаному договорі купівлі-продажу від 17.12.1991 р., однак, в технічному паспорті від 10.02.2020 р., загальна та житлова площа спадкового будинку збігається з житловою та загальною площею, зазначеною у технічному паспорті від 12.11.1991 р., тобто маються відповідні розбіжності у технічних характеристиках будинку, що унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом, про що вказала нотаріус у письмових роз`ясненнях № 512/02-14 та № 514/02-14 від 21.10.2020 р. (а.с. 47,95-97). З довідок Овідіопольської с/р № 02-07/1588 та № 02-07/1589 від 01.12.2010 р. вбачається, що згідно домової книги спадкодавець [PERSON] на момент смерті [INFO] проживав та був зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] та разом з ним проживала та була зареєстрована [PERSON] (а.с. 54,55). З технічного паспорту на вищевказаний спадковий житловий будинок від 10.02.2020 р. вбачається, що він був побудований у 1970 р. (а.с. 23-27). Аналізуючи приписи норм вищевказаного законодавства та статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку - до складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем - не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. Таким чином, суд вважає, що спадкодавець [PERSON] , померлий [INFO] у відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - за життя, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.12.1991 р. (реєстр. № 2419) - набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , під літ. «А», загальною площею 91,9 кв.м, житловою 46,1 кв.м, під літ. «Б» - літня кухня, під літ. «В» - сарай, під літ. «Д» - душова, під літ. «Е» - вбиральня, під № 1-2 - огорожа, побудованого у 1970 р., що підтверджено копією вищевказаного договору, витягом з Державного реєстр у речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201457896 від 24.02.2020 р. та технічним паспортом на спадковий будинок, складений за результатами технічної інвентаризації, відповідно до якої встановлено, що загальна площе вказаного вище будинку під літ. «А» становить 91,9 кв.м, житлова 46,1 кв.м, сарай під літ. «Г» знесений та самочинного будівництва за вищевказаною адресою - не виявлено, і є побудованим у 1970 р., а тому, відповідно позивачка, як єдиний спадкоємець має право на спадкування вищевказаного нерухомого майна, а тому вказаний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з урахуванням визнання позову відповідачами (а.с. 16-28). На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволення.

Outcome: approved