Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

28 травня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі договору №409/К про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 27 квітня 2018 року позивач набув прав вимоги до відповідача як боржника за кредитним договором №008-03200-190413 від 19 квітня 2013 року, загальний розмір заборгованості якої станом на 14 травня 2021 року становить 21432,74 гривень, з яких: 11416,93 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 6767,52 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1014,39 гривень - 3% річних, 2233,9 гривень - інфляційні втрати. Оскільки відповідач вказану заборгованість в добровільному позасудовому порядку не повертає, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищевказаним кредитним договором в повному обсязі, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. В судове засідання сторони повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідач відзив до суду не подала, а позивач в тексті позову виклав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, заперечень щодо заочного розгляду справи не висловив. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 19 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено кредитний договір №008-03200-190413 у формі відповідної заяви, яка містить всі обов`язкові умови кредитного договору. За умовами такого кредитного договору відповідач отримала від кредитодавця кредит в розмірі 12206,73 гривень строком на 48 місяців, зобов`язавшись його повернути щомісячними ануїтетними платежами в розмірі 395 гривень згідно графіку повернення кредиту, сплативши за користування кредиту 0,01% річних за перші 12 місяців користування кредитом, а починаючи з 13 місяця - 48% річних, а також комісію в розмірі 9,9% від суми кредиту за його надання. 27 квітня 2018 року між позивачем, як новим кредитором, та ПАТ «Дельта Банк», як первісним кредитором, було укладено договір №409/К про відступлення права вимоги за кредитними договорами, за умовами якого позивач набув належних первісному кредитору прав вимоги в тому числі до відповідача за кредитним договором №008-03200-190413 від 19 квітня 2013 року. Із матеріалів справи встановлено, що відповідач, як позичальник, не виконала належним чином взяті на себе договірні зобов`язання із своєчасного повернення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої первісним кредитором на момент відступлення прав вимоги нараховано в розмірі 18184,45 гривень, з яких: 11416,93 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 6767,52 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом. Крім того, позивачем нараховано на вказану суму боргу на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 1014,39 гривень, а також інфляційні втрати в розмірі 2233,9 гривень, про що зазначено в тексті позову. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №008-03200-190413 від 19 квітня 2013 року з урахуванням на договір №409/К про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 27 квітня 2018 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти укладення таких договорів із дотриманням вимог законодавства щодо порядку їх укладення, змісту та форми таких договорів, а також підтверджено факт набуття позивачем, як новим кредитором, прав вимоги первісного кредитора до відповідача за цим кредитним договором, та встановлено невиконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором по відношенню до кредитодавця, що зумовило виникнення у відповідача кредитної заборгованості та права у позивача вимагати її стягнення на свою користь в судовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, однак частково - шляхом стягнення наведеної позивачем суми заборгованості за виключенням сум, нарахованих на підставі ст.625 ЦК України. Частковість задоволення позову зумовлена тим, що позивач в тексті позову не наводить та не долучає до нього належного розрахунку нарахованих ним на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, зокрема не наводить період, за який здійснено таке нарахування та його формулу. Викладене не дозволяє суду не тільки перевірити правильність такого розрахунку, а самостійно здійснити означений розрахунок, що, в свою чергу, зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення нарахованих позивачем за ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат з підстав недоведеності даних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1925,96 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial