Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

28 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 10 липня 2000 року, оформленого і зареєстрованого в нотаріальному порядку, йому належить на праві власності двокімнатна квартира № 32 в житловому будинку № 30 по вулиці Батюка у місті Словянськ Донецької області. На даний час, в квартирі також зареєстровані як члени його сім'ї син - [PERSON], невістка - [PERSON] та малолітній онук - [PERSON], відповідачі по даному позовом, які фактично не проживають за вказаною адресою з червня 2014 з моменту початку проведення АТО в місті Словянськ і Донецької та Луганської областей, їх особистих речей в квартирі немає. Відповідачі більше року тому виїхали на постійне місце проживання за межі території України, а саме, до [PERSON] Федерації. Добровільно знятися з реєстрації у спірному житловому приміщенні, відповідачі не захотіли. Крім того, у період розгортання АТО у місті, вони не змогли б це робити, оскільки уповноважені державні органи на той період часу не функціонували. Жодних контактів з відповідачами позивач не підтримує, місце їх перебування йому невідомо. У зв'язку із чим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Будь-якої участі в утриманні квартири, ремонтах спірного приміщення, відповідачі не несуть. У витратах з оплати житлово-комунальних послуг участі не приймають. Всі ці витрати несе позивач. Будь-яких перешкод відповідачам у користуванні житлом позивач не чинив та не чинить. З місця реєстрації вказані особи вибули з власної ініціативи і в добровільному порядку. Реєстрація відповідачів за вказаною адресою перешкоджає позивачу у розпорядженні належним йому нерухомим майном на свій розсуд, відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, 150 ЖК України. Крім того, за вказаних обставин, він не має змоги скористатися правом на оформлення та отримання належної державної допомоги - житлової субсидії, оскільки у квартирі залишаються зареєстрованими повнолітні працездатні члени сім'ї. У звязку із викладеним, просив суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № 32, у житловому будинку №30, розташованому по вулиці Батюка у м. Словянську Донецької області. Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 08 лютого 2016 року, до участі у справі було залучено [PERSON], як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У судовому засіданні, позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, пояснення надав аналогічні викладеним у позові. Будучи допитаним у якості свідка в порядку ст. 184 ЦПК України, показав, що спочатку у квартирі проживали він із дружиною та його син з невісткою та онуком. Потім, вони із дружиною придбали будинок та переїхали проживати туди, а діти залишилися проживати у їх квартирі. У звязку проведенням АТО син, невістка та онук виїхали з м. Словянська, однак коли безпосередньо у Словянську закінчилися бойові дії, то син із невісткою не захотіли повертатися, тому що вони вже влаштувалися на новому місці, працюють, дитина влаштована у дитячий заклад. Будь-яких перешкод щодо проживання він та його дружина відповідачам не чинили. Якихось домовленостей щодо зберігання за сином із сімю житлової площі у спірній квартирі у них не було. Син також прислав заяву про його згоду на зняття з реєстраційного обліку, однак їм відмовили у знятті цих осіб з реєстраційного обліку. Також зазначив, що із сином спілкується лише у телефонному режимі, рідко, тому йому невідома його адреса проживання на теперішній час. Відповідачі [PERSON], [PERSON] яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились. Засобами електронної пошти за вх. №ЕП-620/16, суду надано заяви, в яких [PERSON] та [PERSON] яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього [PERSON] просять розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області\~\~\~[PERSON], яка діє на підставі довіреності №29/01-106 від 08 лютого 2016 року, у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказала, що оскільки батьки неповнолітньої дитини визнають позов, влаштувалися, то права дитини у цьому конкретному випадку щодо права на житло не порушуються. Третя особа [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити. Будучи допитаною у якості свідка в порядку ст. 184 ЦПК України, дала показання, аналогічні показанням позивача. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Згідно із витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянськ, №20040789 від 28 серпня 2008 року, [PERSON], є власником 1/1 двокімнатної квартири №32, розташованої у будинку №30 по вул. Батюка, м. Словянська Донецької області (а.с. 6). Право власності зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу квартири, №338105 від 10 липня 2000 року, що також підтверджується довідкою КП «БТІ» №66-2/0.83/01 від 14 січня 2016 року (а.с. 5). Відповідно свідоцтва про народження серії: IV-НО №456004, відповідач [PERSON], народився 17 січня 1981 року. Батьками у свідоцтві записані позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] (а.с.9). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб Серії: 1-НО №196880, відповідач [PERSON] (до шлюбу Любчина), є дружиною сина позивача - [PERSON] (а.с. 10), а малолітній [PERSON], 29 березня 2011 року їх сином, згідно із свідоцтвом про народження Серії: 1-НО №385148 (а.с. 11). За адресою: [ADDRESS], значаться зареєстрованими: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], згідно із довідкою ТОВ «Цидило и К» №932 від 28 грудня 2015 року, виданої [PERSON] (а.с. 7). Зі змісту довідки комітету мікрорайону «Северный» м. Словянська, №791 від 25 грудня 2015, вбачається, що [ADDRESS], де хазяїном є [PERSON], його син [PERSON], [INFO], [PERSON]О, [INFO], та онук [PERSON], [INFO], зареєстровані за вищезазначен6ою адресою, але фактично там не проживають з 2014 року та по теперішній час, особистих речей у будинку немає, про що свідчать сусіди: [PERSON], [PERSON] (а.с. 8). Зі змісту заяви відповідача [PERSON], 13 березня 1982 року , яка діє від себе та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], а також від імені [PERSON], [INFO], посвідченої нотаріусом Магаданського міського нотаріального округу Магаданської області РФ, [PERSON] 26 листопада 2015 року, вбачається, що відповідачі даною заявою надають свою згоду та просять зняти їх з реєстраційного обліку за адресою:Донецька область, [ADDRESS], у звязку із тим, що вони будуть реєструватися за новою адресою у м. Магадан [PERSON] Федерації, поставити штампи у документах про зняття с реєстраційного обліку, видати лист відбуття та інші необхідні документи. Крім того, з вказаної заяви встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON], з 2015 року є громадянами [PERSON] Федерації. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд виходив з таких міркувань. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 64 ЖК України, до членів сімї наймача належать зокрема їх діти. Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають\~у приватній\~власності\~будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку(квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави позбавлення члена сімї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Так, частиною .2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна\~ одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається\~ - фізична особа; реєстрація\~\~ -\~ внесення\~ інформації\~ до\~ Єдиного\~ державного демографічного\~ реєстру про місце проживання або місце перебування особи\~ із\~ зазначенням\~ адреси,\~ за\~ якою\~ з\~ особою\~ може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Частиною 2 статті 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 174\~ ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших\~ осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього [PERSON] суду було надано заяви, в яких вони просять розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, проводити у їх відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі. У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини визнані відповідачами, що відповідач [PERSON], відповідно норм ст. 64 ЖК України, будучи сином позивача та третьої особи без самостійних вимог [PERSON] є членом їх родини, який зі згоди всіх власників спірної квартири вселив до неї також свою дружину та неповнолітню дитину. Відповідачі разом із своїм неповнолітнім сином залишили місце проживання у кв. № 32, по вул. Генерала Батюка, 30, у м. Словянську Донецької області у червні 2014 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживають у кв. № 32, по вул. Генерала Батюка, 30, у м. Словянську Донецької області по теперішній час, тобто понад рік. Наведені обставини підтверджуються показаннями позивача та третьої особи, допитаних у порядку ст. 184 ЦПК України в якості свідків, які суд приймає до уваги, оскільки вони дані під присягою та не суперечать іншим зібраним доказам по справі, не містять внутрішніх протиріч та узгоджуються між собою, підтверджується довідкою обстеження місця проживання від 25 грудня 2015 року, заявою про згоду на зняття з реєстрації відповідачів. Та обставина, що відповідачі не є власниками квартири № 32, по вул. Генерала Батюка, 30, у м. Словянську Донецької області, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договором купівлі-продажу, з яких вбачається, що право власності на вказану квартиру № 32, розташовану за адресою: Донецька область, м. Словянськ, № 32, по вул. Генерала Батюка, 30, - належить позивачу на праві власності. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачами існує домовленість про те, що відповідачі можуть бути відсутні понад рік за місцем проживання у квартирі № 32, по вул. Генерала Батюка, 30, у м. Словянську Донецької області. Щодо права неповнолітньої дитини на користування даним житловим приміщенням, суд зазначає, що дане право є також похідним від права її батьків, на яких, відповідно норм чинного сімейного законодавства покладається обовязок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування неповнолітньої дитини. З огляду на викладене, суд також приймає до уваги заяви відповідачів про визнання ними позову, у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки зі змісту вказаних заяв видно, що відповідачами визнано ту обставину, що вони, як члени родини позивача, понад один рік не проживають у спірному домоволодінні, виїхали з постійного місця проживання добровільно, бажання повертатися не мають. З врахуванням позиції відповідачів, суд приходить до висновку, що відповідачі скористались своїм правом вільного пересування та вибору місця проживання, а тому у суду немає підстав вважати, що визнання позову у даному випадку будь-яким чином будуть порушувати їх права, або права інших осіб, зокрема їх неповнолітньої дитини. Суд також зазначає, що таке визнання позову ґрунтується на законі. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № 32, у житловому будинку №30, розташованому по вулиці Батюка у м. Словянську Донецької області є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved