Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

27.02.2017 р. ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі за текстом - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідача), в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.12.2011 р. на загальну суму 27 901,78 (двадцять сім тисяч дев'ятсот одна) гривня 78 копійок, судові витрати у розмірі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок (а. с. 2, 3). Позовні вимоги позивач мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 07.12.2011 р. укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 900,00 (дві тисячі дев'ятсот) гривень 00 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 31.01.2017 р. виникла заборгованість, яка склала загальну суму по кредиту, процентам, пені, комісії і штрафам в розмірі 27 901,78 (двадцять сім тисяч дев'ятсот одна) гривня 78 копійок, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільного погашення заборгованості. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його у повному обсязі. Відповідач заперечував проти задоволення позову. Пояснив суду, що дійсно 07.12.2011 р. отримав кредитну картку у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНКу», зі встановленим кредитним лімітом 2 900,00 (дві тисячі дев'ятсот) гривень 00 копійок. Однак, у позивача немає підстав для стягнення з нього заборгованості за кредитом, з підстав пропущення банком загального строку позовної давності у 3 (три) роки, з моменту звернення до суду з позовом. Просить суд розглянути його заяву про застосування загального строку позовної давності у три роки, у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальними положеннями ЦПК України, на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З позову вбачається, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов'язального права, пов'язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов'язків по поверненню кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору слід керуватися Цивільним кодексом України (далі за текстом - ЦК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 07.12.2011 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 2 900,00 (дві тисячі дев'ятсот) гривень 00 копійок, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 7-32). Згідно з умовами укладеного між сторонами договору він складається із анкети заяви про приєднання та Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим загальна заборгованість по погашенню кредиту станом на 31.01.2017 р. склала 27 901,78 (двадцять сім тисяч дев'ятсот одна) гривня 78 копійок, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 2 487,01 (дві тисячі чотириста вісімдесят сім) гривень 01 копійка; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 20 504,92 (двадцять тисяч п'ятсот чотири) гривні 92 копійки; заборгованість за комісією у розмірі 3 105,00 (три тисячі сто п'ять) гривень 00 копійок; заборгованість по судовим штрафам у розмірі 1 804,85 (одна тисяча вісімсот чотири) гривні 85 копійок. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За правилами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Свою згоду на отримання кредиту [PERSON] висловив у своїй заяві, яку власноручно підписав (а. с. 7). Таким чином, кредитний договір є укладений сторонами в письмовій формі, що зумовлює виникнення у сторін прав та обов'язків, у відповідності з умовами цього договору. Даний факт відповідач не оспорює. В матеріалах справи наявна анкета-заява [PERSON] від 07.12.2011 р. підписана ним власноруч про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, проте зазначені Умови відповідач власноруч не підписував (а. с. 7 з. б., 9-32). За правилами частин першої, третьої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобо'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] пені підлягає частковому задоволенню, оскільки стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується (ч. 2 ст. 258 ЦК України). 27.02.2017 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі за пенею та комісії у сумі 3 105,00 (три тисячі сто п'ять) гривень 00 копійок, у межах строку позовної давності за основною вимогою, відповідно до статті 257 ЦК України. Розмір заборгованості за пенею за останні 12 місяців, які передували зверненню кредитора до суду складає 1 200,00 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок. Суд не погоджується з доводами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНКу» про необхідність стягнення з [PERSON] судових штрафів в розмірі 1 804,85 (одна тисяча вісімсот чотири) гривні 85 копійок виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.5.6 передбачено у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку (а. с. 27 з. б.). У той самий час згідно з пунктом 2.1.1.7.6 при порушенні позичальником строків платежів по любому з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій (а. с. 28). Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс15. Враховуючи вищевикладене, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] станом на 31.07.2017 р. мав перед позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитом у розмірі 24 896,93 (двадцять чотири тисячі вісімсот дев'яносто шість) гривень 93 копійки, Проте, суд вважає доцільним розглянути заяву відповідача, щодо з'ясування питання про звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав в межах строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Згідно п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності відносно вимог Банку з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки: пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. Суд звертає увагу, що застосування строку позовної давності у 50 (п'ятдесят) років є безпідставним. Позивач в судовому засіданні не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови про надання банківських послуг в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України. Як вбачається з письмових доказів, наданих позивачем до суду, дані Умови відповідачем не підписані (а. с. 9-32). Дана позиція також викладена у постанові Верховного суду України від 11.02.2015 р. по справі №6-240цс14. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність установлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Як вбачається із розрахунку заборгованості станом на 31.01.2017 р., що наданий позивачем, проти якого не заперечував відповідач, останнє погашення заборгованості за наданим кредитом відбулося 26.12.2013 р., шляхом поповнення готівкою в терміналі самообслуговування у розмірі 700,00 (сімсот) гривень 00 копійок (а. с. 5, 6, 67). Судом встановлено, що [PERSON] особисто перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 27.12.2013 р., тому саме з цього строку у нього виникла заборгованість за борговим зобов'язанням (а. с. 5, 6, 67). Таким чином, аналізуючи умови договору, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], зміст зазначених норм права, суд дійшов до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. В постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 р. у справі №6-61цс14 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.02.2014 р., рішення яке є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, суд зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність, у таких випадках, обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 06.04.2016 р. у справі №6-2520цс15, від 05.04.2017 р. у справі №6-522цс17. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності необхідно обчислювати з 27.12.2013 р., а відповідно до вхідного штампу на позовній заяві, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду за захистом своїх порушених прав 27.02.2017 р., тобто поза межами строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України. Таким чином, з огляду на наведене та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу за кредитним договором з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення судових витрат. На підставі ст. ст. 55, 61 Конституції України, ст. ст. 10, 11-14, 16, 20, 202, 207, 218, 256-258, 267, 526, 530, 549, 550, 610, 612, 625, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed