Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

28.07.2016р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.№ 3-4). Ухвалою судді Наумової О.С. від 01.08.2016р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду (а.с. № 14). Ухвалою суду від 13.10.2016р. за клопотанням представника відповідача [PERSON] до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено орган опіки та піклування Соборної у м. Дніпрі ради (а.с. № 61). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.08.2016р. позовні вимоги були задоволені, визнано [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 30 - 33). Вищевказане рішення за заявою представника відповідачки ухвалою суду від 30.09.2016р. було скасоване у зв'язку із її неявкою і наявністю доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, призначено справу до розгляду у загальному порядку (а.с. № 53). 13.03.2017р. у зв'язку із закінченням п'ятирічного терміну перебування на посаді судді Наумової О.С. справу передано на розгляд судді Ткаченко Н.В., якою справу прийнято до провадження ухвалою від 14.03.2017р. (а.с. № 122 - 124). В обґрунтування позовних вимог при первісному розгляді справи і розгляді її у загальному порядку позивач зазначав, що він на підставі ордера від 06.01.1993р. є основним квартиронаймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Іншими квартиронаймачами були на той час члени його сім'ї - дружина і син. Нині у квартирі зареєстровані він, син [PERSON] і відповідачі. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною сина, а малолітній [PERSON] їх спільною дитиною (онуком позивача). Відповідачі хоч і зареєстровані, але фактично не мешкають у квартирі з 2013р. і дотепер, а зніматися з реєстраційного обліку не бажають. Позивач з ними стосунки не підтримує. Актом Комунально-виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Жовтневого району від 12.07.2016р. зафіксований факт того, що відповідачі у квартирі не мешкають. Через наявність реєстрації відповідачів позивач змушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 16, 319, 391 ЦК України, ст. 71 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони не користуються ним більше шести місяців без поважних причин. Позивач (який був допитаний особисто 27.11.2017р.) та його представник - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору від 04.07.2016р. - а.с. № 17) в судових засіданнях по справі позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачка, яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору від 24.10.2016р. - а.с. № 87) із позовними вимогами не погодилися, у зв'язку із чим представник відповідачки подав до суду зустрічний позов про усунення перешкод у користування квартирою (а.с. № 83 - 86). У зустрічному позові в обґрунтування вимог відповідачка зазначила, що у 2010 році вона, її чоловік [PERSON] і їх спільний син проживали разом із позивачем у спірній квартирі. Після вселення у квартиру за спільні її кошти і її батьків вона зробила ремонт, оскільки квартира була занедбана, непридатна для нормального проживати. Було відновлено електропостачання, водопостачання, нею була погашена заборгованість за комунальні послуги, придбані меблі та інші необхідні речі інтер'єру. Протягом трьох років позивач та відповідачі проживали у квартирі однією сім'єю, вели спільне господарство, були поєднанні спільним побутом, разом сплачували комунальні та інші платежі. Отже, вона після вселення стала членом родини позивача, користувалася рівними поряд з ним правами, несла солідарні обов'язки у розумінні положень ст. 64 ЖК України. У 2013 році стосунки із позивачем погіршилися, він став вимагати виселення її з квартири, потім чинити перешкоди у проживанні, застосовував фізичне насильство, не пускав у квартиру, викидав її особисті речі і речі дитини. За фактам насильства вона неодноразово зверталася до органів міліції, а потім поліції. На думку позивачки, така поведінка позивача була обумовлена зловживанням ним алкогольними напоями. Тому, починаючи з 2013р. вона з сином постійно намагаються поновити своє право на проживання у квартирі, але супротив позивача унеможливлює їх намагання. Інколи їм вдається проживати в квартирі, приблизно по пару днів на 3 - 4 місяці, але позивач створює умови, за яких тривале спільне проживання неможливе, зокрема застосовує фізичне насильство, запрошує до квартири сторонніх осіб, які зловживають спиртними напоями. На думку відповідачки, позивач навмисно створює такі нестерпні умови з метою її виселення. При цьому, позицію позивача про несплату нею комунальних платежів вважає неправдивою, оскільки вона постійно надає йому кошти на оплату комунальних платежів при черговому вселенні. Але кошти той витрачає на невідомі їй цілі. Зазначає, що задля згоди позивача на її проживання з сином, пропонувала йому погасити всю заборгованість зі сплати комунальних послуг. Звертає увагу суду, що долучене позивачем до позову повідомлення про заборгованість за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території станом на 01.07.2016р. в сумі 2 471грн.40коп. надане за період, коли він виселив її з квартири. На сьогоднішній день у квартирі знаходяться речі, придбані за її кошти - меблі, побутові прилади, якими позивач безпідставно користується. Постійного місця мешкання вона не має, тому вимушена періодично проживати у батьків, друзів, винаймати житло. Посилаючись на норми ст. 16 ЦК України, ст.ст. 9, 64 ЖК України, просить суд усунути перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням шляхом вселення її та її малолітнього сина. Відповідачка (яка була допитана в суді особисто 27.11.2017р.) та її представник - адвокат [PERSON] в ході усього судового розгляду позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради - Бабенко Т.Г. (діє за довіреністю від 16.01.2017р. - а.с. № 154) про дати судових засідань по справі повідомлялась належним чином, своєю заявою від 14.06.2017р. просила справу розглядати за відсутності представника органу, при вирішення справи по суті покладалась на вирішення суду (а.с. № 153). Суд ухвалами від 14.06.2017р.та від 13.03.2018р. (винесені без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) ухвалив про початок та закінчення розгляду справи за відсутності представника третьої особи (а.с. № 158зв., 201). Суд ухвалою від 13.03.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) ухвалив про закінчення розгляду справи за відсутності позивача та відповідачки (а.с. № 201). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, вважає, що в задоволені основного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є основним наймачем квартири, розташованою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією ордера від 12.01.1993р., виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів (а.с. № 5). Ордер був виданий позивачеві та членам його сім'ї - дружині [PERSON] і сину [PERSON] Як видно з довідки про склад сім'ї № 19147 від 07.07.2016р., у квартирі, окрім позивача, зареєстровані його син [PERSON] і відповідачі - [PERSON] і малолітній [PERSON] (а.с. № 6). Відповідачка [PERSON] є дружиною сина позивача, шлюб між ними досі не розірвано, а малолітній [PERSON] - їх спільною дитиною (онуком позивача) (а.с. № 182,183). Як зазначає позивач, відповідачі не мешкають у квартирі з 2013р., зніматися з реєстраційного обліку не бажають. Актом Комунально-виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Жовтневого району від 12.07.2016р., підписаним мешканцями цього ж будинку і начальником дільниці, зафіксований факт того, що відповідачі у квартирі не мешкають з 2013р. (а.с. № 7). В судовому засіданні 27.11.2017р. позивач надав пояснення про те, що син [PERSON] з дружиною [PERSON] і сином [PERSON] проживали в його квартирі до осені 2013р., а потім виїхали, залишивши записку із повідомленням про те, що він онука більше не побачить. Куди вони виїхали, йому невідомо. Забрали частину своїх речей. Зазначив, що сварки з невісткою у нього виникали на побутовому ґрунті, через дрібниці. Пояснив, що він тривалий час був холостим, через що не надавав особливого значення порядку в квартирі, а невістка робила йому зауваження з приводу безладу в квартирі. Але він її не бив, оскільки вона жінка. Підтвердив, що одного разу у нього виникла сварка з сином, у зв'язку із чим були викликані працівники міліції. Але він не був проти проживання сина й невістки, не перешкоджає їх поверненню і наразі. Зараз у спірній квартирі мешкає він, син зі своєю нинішньою жінкою. Син допомагає [PERSON] матеріально. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 27.11.2017р., пояснила, що восени 2016р. вона разом з [PERSON] (син [PERSON].) та [PERSON] (син іншого чоловіка - [PERSON].) мешкає у своєї матері, за адресою: [ADDRESS]. 03.03.2010р. вона одружилася із сином позивача - [PERSON], від якого вона була вагітна. Вони оселилися у [ADDRESS], де проживали до серпня 2011р., а в потім переїхали жити до свекра (позивача). Оскільки вони мали намір жити у квартирі постійно, стали її ремонтувати: відновлювати інженерні мережі (енерго-, водопостачання, опалення), перевозили меблі, погасили борги. Квитанції про придбання будівельних матеріалів не зберіглися, але сусіди бачили, що вони робили ремонт. 28.07.2011р. вона зареєструвалася за адресою квартири свекра. Вона з сином проживала у квартирі два роки, а потім восени 2013р. вимушена були залишити це житло, у зв'язку з неадекватною поведінкою свекра. Він зловживав спиртним, продавав речі, піднімав руку на неї, що було у присутності чоловіка. Зокрема, у 2012 році свекор не пускав її у квартиру, витягував з дверей ручку, щоб вона не могла відімкнути двері, тому вона чекала на чоловіка, щоб той відчинив двері. Через конфлікт зі свекром вона винайняла житло по [ADDRESS], куди переїхала з сином, а чоловік [PERSON] згодом переїхав до них. Через деякий час у зв'язку із надмірним захопленням чоловіком комп'ютерними іграми, вони почали сваритися, тому з [ADDRESS] вона з сином переїхали на [ADDRESS], де проживала разом із своєю бабусею. Після цього з чоловіком вони не сходилися, хоч і шлюб офіційно не розірвали. Також пояснила, що у червні 2016р. вона сама ночувала у квартирі позивача дві ночі. Ключів у неї не було, оскільки двері зачинялися на гвіздок. Свекор цього не пам'ятає, оскільки він був у нетверезому стані. Свекор вимагав, щоб вона виписалась, погрожував їй, у зв'язку із чим вона звернулася до органів міліції, її заяву було прийнято. У квартирі й досі залишаються її речі, які вона привезла з с. Юр'ївка: придбана нею у кредит пральна машинка «Малютка», електрична духовка, ковдри, диван, шафи, кухонні меблі, посуд. [INFO]. у неї у м. Дніпрі народився син [PERSON] від іншого чоловіка - [PERSON] З останнім вона не підтримує шлюбні стосунки, оскільки він працює дальнобійником та у нього інша сім'я. При цьому, у свідоцтві про народження [PERSON] батьком записаний [PERSON] (а.с. № 191). Після пологів вона переїхала жити до своєї матері у с. Юр'ївка, де проживає й досі з двома дітьми. На питання суду, чи бажає вона тепер вселитися у спірну квартиру без сина [PERSON], пояснила, що даний позов вона подала для того, щоб захистити права [PERSON] на житло, оскільки первинно у неї був намір віддати його у міську школу, а не в сільську. На даний час вселятися у квартиру вона не бажає, оскільки не зможе проживати окремо від [PERSON]. На вселенні [PERSON] не наполягає. Як пояснив представник відповідачки - адвокат [PERSON], коли відповідачка проживала у квартирі, вона сплачувала комунальні платежі. Де-які платіжки досі надсилаються на її прізвище. Відповідачка просила свекра пустити її жити за умови, що вона погасить заборгованість. У 2016 році вона двічі ночувала у квартирі, оскільки юристи, які надавали їй правову допомогу на той час, радили їй засвідчити своє проживання, щоб зберегти право на житло. Вона там проживала кілька днів сама, без дитини, користуючись перебуванням свекра у стані алкогольного сп'яніння. Коли він ставав тверезим, він її виганяв. Коли народила другу дитину - [PERSON], вона відмовилась від таких заходів, оскільки не могла залишити грудного малюка і піти проживати у квартиру, яка мала антисанітарний стан. Представник намагався відшукати докази звернення відповідачки до органів міліції з приводу перешкоджання у проживання, але не зміг, оскільки в журналі ЖЕО їх знайти неможливо, а заяви до ЄРДР не внесені. До суду зі скаргою на бездіяльність працівників міліції ніхто не звертався, оскільки це було до того, як він ([PERSON]) став представляти інтереси відповідачки, а потім в журналі ЖЕО ці заяви не знайшлися. Але працівники міліції виїжджали на місце, є свідки, які були присутні у райвідділі при поданні заяв. Як йому повідомила відповідачка, в квартирі залишилися її речі - диван, ковдри, меблі, особисті речі, але речі стали непридатними або не збереглися. Пояснив, що він не знає, яким чином буде реалізоване право відповідачки і її сина [PERSON] на проживання, враховуючи наявність сина [PERSON]. Якщо це буде небезпечно для неї та для сина, можливо вона і не буде вселятися і проживати постійно. Але, якщо буде мати право на проживання і таку можливість, вона буде приводити квартиру у нормальний стан, а дитина матиме можливість проживати у міській квартирі, а не у селі. Допитаний в судовому засіданні 31.10.2017р. свідок [PERSON] (чоловік відповідачки) пояснив суду, що з відповідачкою не мешкає вже більше 4-х років, приблизно з весни 2013р. У 2010 році вони з відповідачкою проживали у м. Полтава, де народився [PERSON] у липні 2010р. Потім, в серпні 2010р. переїхали у с. Юр'ївка, де проживали до 2012р. Згодом переїхали до батька у двокімнатну квартиру, у меншу кімнату. Разом з [PERSON] частково сплачували комунальні платежі. Батько погодився їх зареєструвати. Проживали там до літа 2013р., а потім виїхали утрьох, стали винаймати квартиру, де прожили приблизно півроку. Потім розійшлися і він повернувся жити до батька, а дружина повернулася у с. Юр'ївка, де проживає і до цього часу. У квартирі наразі її речей немає, оскільки відповідачка їх забрала. Відповідачка повідомила йому, що жити у квартирі не бажає, а лише претендує на її частину. Вважає, що бажання батька зняти невістку з реєстрації пов'язане з її небажанням жити у квартирі, припиненням відносин із сином. Наскільки йому відомо, відповідачка із батьком [PERSON] не мешкає, але як вона йому пояснила, планує з ним проживати однією сім'єю, після того, як її мати повернеться у с. Юрївка, а доти вона наглядає за будинком. Пояснив, що він досі не розведений, оскільки тривалий час вважав, що вони примиряться. Згодом дізнався, що восени 2016р. відповідачка народила сина від іншого чоловіка, тому розлучення стало неприпустиме до виповнення дитині року. Допитана в судовому засіданні 30.01.2018р. свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є мешканкою сусіднього під'їзду будинка [ADDRESS]. Проживає там з 2013р. Познайомилася із позивачем у 2013 році, коли її чоловік просив [PERSON] допомогти винести будівельне сміття. Їй відомо, що у позивача є син [PERSON], а його дружину Джульнару і малого не знає, ніколи їх не бачила. Про будь-які конфлікти в родині, виклики працівників міліції не знає. Вона часто прогулюється у дворі будинку № 9 з маленькою дитиною і одного разу у грудні 2017р. була запрошена представником газової служби у квартиру позивача для засвідчення перекриття постачання газу, підписання відповідних документів. Вона увійшла до квартири, де побачила, що квартира неохайна. У квартирі було одне ліжко, чоловічі речі на стільці. Дитячих речей не було. Вона підписала акт відключення газу і пішла. Допитана в судовому засіданні 14.02.2018р. свідок [PERSON] (мати [PERSON]) пояснила, що донька з чоловіком [PERSON] після одруження проживали якийсь час у неї у с. Юр'ївка. У 2013 році, погодившись на пропозицію позивача [PERSON], подружжя переїхало до нього - у [ADDRESS]. Оскільки квартира була не придатна для житла, в ній не було електро-, газопостачання, вони за місяць до переїзду почали її ремонтувати, використовуючи кошти, що виплачувалися у зв'язку з народженням дитини. Крім того, коштами допомагала бабуся [PERSON]. Поклеїли шпалери, поставили унітаз, відновили електрику, після чого переїхали. Вона (свідок) віддала їм зі свого будинку необхідні для проживання речі, оскільки квартира була пуста. Проживши приблизно рік, [PERSON] була вимушена покинути квартиру, не дивлячись на те, що це помешкання було облаштоване для проживання, оскільки позивач [PERSON] її неодноразово виганяв, створював умови, через які вона не могла спокійно з ним жити. Чоловік [PERSON] - [PERSON] навіть боявся залишати її з сином у квартирі разом з батьком, особливо коли працював у нічну зміну, оскільки батько напивався і починав себе вести агресивно, вибивав двері. [PERSON] декілька разів викликала міліцію. У 2014 році [PERSON] покинула це житло і разом із сином оселилася по [ADDRESS], куди згодом переїхав і чоловік [PERSON] Вони примирилися, стали проживати разом. Коли [PERSON] переїжджала на [ADDRESS], вона не забирала жодних речей з попереднього помешкання, оскільки ставити їх у винайманій квартирі було нікуди. Так, у квартирі по [ADDRESS] залишилися меблі, ковдри, пральна машинка. Взагалі, винайману квартиру [PERSON] сприймала, як тимчасове помешкання, сподіваючись, що повернеться у попереднє житло. Відповідачка прожила на [ADDRESS] приблизно півроку, потім остаточно розсварившись з чоловіком, переїхала з сином на [ADDRESS]. Після виселення відповідачка неодноразово намагалася вселитися до квартири, але [PERSON] їй перешкоджав, у зв'язку із чим вона викликала міліцію. На думку свідка, [PERSON] бажає вселитися в спірне житло, оскільки вимушено його покинула. У с. Юр'ївка Царичанського району Дніпропетровської області, де вона зараз проживає, немає роботи, дитячого садка, у школі є лише початкові класи, де навчається семеро дітей, тому школу можуть закрити. Свідок пояснила, що будинок у с. Юр'ївка був свого часу виданий колгоспом її нині покійному чоловікові, як молодому спеціалісту. Після його смерті будинок залишився їй, але вона не оформлювала правовстановлюючі документи на себе. Будинок складається з трьох кімнат, в одній з яких проживає [PERSON] з двома дітьми, іншу займає 18-річний син, який приїздить на вихідні з навчання. [PERSON] не вважає цей будинок своїм постійним житлом, але іншого житла у неї немає. Свідок [PERSON] (бабуся [PERSON] мати [PERSON].) в судовому засіданні 14.02.2018р. пояснила суду, що у 2010 році вона разом із [PERSON], її чоловіком [PERSON] проживали у [ADDRESS]. Потім переїхали у с. Юр'іївку, а потім, коли [PERSON] виповнився рік - у м. Дніпро. При цьому [PERSON] з чоловіком оселилися у свекра [PERSON] по [ADDRESS] У квартирі вони робили ремонт, поставили унітаз, газову плиту, провели труби, електрику, поклеїли шпалери, сплатили борги. Вона (свідок) особисто допомагала їм сплачувати комунальні борги за квартиру, перераховуючи кошти через ПАТ КБ «ПриватБанк». Прожили вони там недовго, оскільки [PERSON] пиячив, бив Джульнару. З'їдав зі своїми товаришами їжу, яку вона готувала для родини. Одного разу, коли онука зробила йому зауваження з приводу того, що він не залишив їжі для дитини, свекор штовхнув шафу на кухні, внаслідок чого весь посуд розбився, залишки їжі розсипалися, все змішалося. [PERSON] одного разу він защемив дверима пальця, внаслідок чого дитині накладали шви. Інколи, щоб добратися до своєї кімнати, [PERSON] вимушена була переступати через тіла людей, які лежали на підлозі у стані алкогольного сп'яніння. [PERSON] навіть заступався за Джульнару перед батьком. Зокрема, одного разу утримував його за голову, доки [PERSON] вибігала з дитиною з квартири. [PERSON] неодноразово виклали працівників міліції, разом із чоловіком писали заяви, але працівники міліції не вживали заходів. Свідок пояснила, що вона також особисто ходила у відділ міліції, просила вжити заходів, пояснювала ситуацію, але все скінчилося лише лайкою з працівниками міліції. Заяву прийняли, але звернення не зафіксували. Через нестерпні умови сумісного проживання [PERSON] із сином покинули помешкання [PERSON] і переїхати у винайману квартиру по [ADDRESS]. Потім до них переїхав чоловік [PERSON], а згодом і вона (свідок), щоб допомагати по господарству. Зараз [PERSON] з двома дітьми живе у матері в с. Юр'їівка. Старший син [PERSON] ходить до школи, але до школи добиратися складно, оскільки шкільний автобус часто ламається. Дитячого садка в с. Юр'їівка немає, а щоб доправити дитину до дитячого садка у сусіднє с. Преображенка, необхідно винаймати машину. Фельдшерський пункт є, але у ньому працює лише одна медсестра. Розглядаючи цю цивільну справу та спірні правовідносини, що регулюються житловим законодавством, суд зазначає, що ст. 47 Конституції України, ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Питання виселення або користування житловим приміщенням має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Суд має перевірити, чи було втручання позивача у житлові права малолітньої дитини відповідачки виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, яка була нагальна потреба у позбавленні дитини права на житло та чи дотримані межі розсуду. Рішення про втрату права на житло у цій конкретній справі з точки зору верховенства права і ст. 8 Конвенції могло б бути виправданим у демократичному суспільстві та у соціально орієнтованій правовій державі лише у тому разі, якби було доведено, що відповідачка дійсно мала інше житло для постійного проживання і позбавлення малолітньої дитини права на житло у спірній квартирі для цієї дитини не матиме ніяких негативних наслідків. Ніякого житла, яке б належало на праві власності у відповідачки [PERSON]) немає (а.с. № 198). Суд враховує, що поняття «житло» в сенсі статті 8 Конвенції охоплює також і місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986р.). Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Діючим Житловим кодексом України визначено, що члени сім'ї наймача втрачають право на користування житлом у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно з положеннями ч. 1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім,ї за ними зберігається право на користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Частиною 2 ст. 71 ЖК України, якщо наймач або членів його сім,ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р. № 2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985р. № 2 у справах про визнання наймача або члена його сім,ї таким, що втратив право користування (ст. 71 ЖК) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім,ї тощо), суд може продовжити цей строк. При цьому, обов'язок доведення факту відсутності на житловій площі без поважних причин понад 6 місяців, в силу вимог ст.ст. 81 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017р.) (раніше - ст.ст. 10, 60 ЦПК України), покладається на позивача, який ставить питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстави, передбаченої ст. 71 ЖК України. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] зазначив, що відповідачі втратили право користування житлом в квартирі [ADDRESS], не проживаючи на спірній житловій площі без поважних причин понад 6 місяців, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою в порядку, передбаченому ст.71 ЖК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що відповідачкою був дотриманий порядок вселення. Поясненнями сторін і свідків підтверджено, що позивач [PERSON] був згоден на її проживання у своїй квартирі по [ADDRESS], погодився її прописати з дитиною. Це помешкання з серпня 2011р. до липня 2013р., тобто приблизно два роки, було постійним місцем проживання відповідачки. Проживаючи у квартирі, вона вела з наймачем спільне господарство. Зокрема, робила ремонт, відновлювала інженерні мережі, облаштовувала квартиру необхідними для проживання речами (меблями, технікою, посудом), сплачувала комунальні платежі, готувала їжу тощо. Тривалість часу і порядок проживання не були обумовлені будь-якою угодою між сторонами. Зазначене вказує на те, що відповідачка вважала це помешкання своїм постійним житлом і сподівалася проживати у ньому постійно у майбутньому, не висловлювала намір його покинути. В ході розгляду цієї справи встановлено, що між сторонами виникали конфлікти, що підтверджено поясненнями сторін і свідків. Суд вважає, що відповідачкою доведено, що несприятливі умови для проживання були створені саме позивачем (зловживання спиртними напоями, сварки, намагання вигнати її з помешкання, зачинення дверей тощо). Внаслідок таких несприятливих і небезпечних для себе та дитини умов [PERSON] із сином [PERSON] вимушені були покинули житло. На це вказує залишення нею речей, які до цього були завезені для облаштування житла, особистих речей дитини, намагання повернутися у квартиру (влітку 2016р.). При винесенні рішення суду, врахована ще одна поважна причина відсутності відповідачки з малолітнім сином на спірній житловий площі понад встановлений законом строк, це стан квартири. Так, матеріали справи містять акти за різні роки про відключення в квартирі [ADDRESS] газопостачання по причині відсутності приборів газопостачання (а.с. № 184-185). Навіть свідок сторони позивача [PERSON] підтвердила той факт, що вона була запрошена до квартири № 19 задля фіксації факту від'єднання від газопостачання та підписала відповідний акт. Ніяких актів щодо не проживання в квартирі відповідачки вона не підписувала. Показання цього свідка в частині того, що вона не знає відповідачку та її малолітнього сина, суд оцінює критично, оскільки під час судового засідання 30.01.2018р. свідок зазначила, що у позивача є син, при цьому вона показала на адвоката відповідачки. Отже, свідок в обличчя не знає і сина позивача, тому не дивно, що не знає і відповідачку При цьому, факт проживання певний період часу в спірній квартирі сина зі своєю сім'єю не заперечував навіть сам позивач. Показання свідків сторони відповідачки [PERSON] та [PERSON] щодо обставин проживання і вимушеного залишення житла донькою (онукою) є послідовними і логічними, не спростовані позивачем і запрошеними ним свідками. Відповідачі дійсно відсутні в спірній квартирі з 2013р., тобто понад встановлений законом термін. В той же час причини їх відсутності суд вважає поважними, про що свідчить звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення перешкод у доступі до спірного квартири, наявність в квартирі речей та меблів, придбаних за кошти відповідачки. Крім того, відповідачка не втрачала інтересу до спірної квартири. Вказані обставини не були спростовані відповідними доказами, та вони також не заперечувались позивачем за первісним позовом в судовому засіданні. Відсутність письмових підтверджень до правоохоронних органів з підстав вчинення перешкод у безпечному проживанню в квартирі, компенсується показаннями свідка [PERSON], яка зазначила,що її онука не один раз зверталась до міліції, писали заяви, між тим не знала, що їх не реєструють. Бабуся зазначила, що вона особисто ходила до відділення міліції сваритися з приводу не реєстрації заяв її онуки і пасивності правоохоронних органів у цьому питанні. Крім того, відповідачка зараз проживає у будинку матері, де займає одну кімнату, а до цього жила у винайманих квартирах протягом нетривалого строку. Ці помешкання не були її постійним місцем проживання, що також свідчить, що відповідачка з сином (і навіть чоловіком) вимушені були по причині постійних конфліктів з позивачем, обстановці в квартирі, як моральній, так і побутовій, покинути на деякий час спірну квартиру. Сам позивач в судовому засіданні 27.11.2017р. не заперечував фактів конфліктів з відповідачкою на побутовому підґрунті. Наданий позивачем Актом Комунально-виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Жовтневого району від 12.07.2016р., підписаний мешканцями цього ж будинку і начальником дільниці, яким зафіксований факт того, що відповідачі у квартирі не мешкають з 2013р. (а.с. № 7) суд не приймає до уваги, оскільки він підтверджує тільки період, з якого відповідачка із сином не проживає у спірній квартирі. Цей Акт жодним чином не підтверджує причин не проживання відповідачів у цій квартирі та тих обставин, що вони покинув квартиру у 2013р., втратили до неї інтерес, не намагалися повернутися, відповідачка мала намір сплачувати комунальні платежі. Крім того, відносно жодного з тих, хто підписав цей Акт, позивач (або його представник) не заявляли клопотання про допит в якості свідків, обмежившись допитом одного свідка - [PERSON] та з інших подій. Так, відповідачка зазначала, що влітку 2016р. вона декілька ночей ночувала, будучи вагітною, у цій квартирі. Ці пояснення позивачки суд може покласти в основу своїх висновків, оскільки хоч позивач і заперечує факт її повернення або тимчасового проживання в спірній квартирі влітку 2016р., між тим дата складення зазначеного Акту 12.07.2016р., а пред'явлення позову вже 28.07.2016р., на думку суду, зайвий раз підтверджує те, що відповідачка таки була в цій квартирі влітку 2016р. і саме її повернення викликало у позивача наміри пред'явити цей позов з метою позбавити невістку та її сина права на проживання у цій квартирі. Відносно права малолітнього [PERSON] на житло, суд зазначає про таке. За змістом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З досліджених судом доказів вбачається, що за батьком малолітнього [PERSON] - [PERSON] зберігається право користування цим житлом нарівні з основним квартиронаймачем, він має також право на вселення до цього житла свого сина, а малолітній має право проживати в спірній квартирі за місцем проживання свого батька. Свідок сторони позивача - його син [PERSON] 31.10.2017р. в суді також підтвердив той факт, що батько до нього такого самого позову, як до невістки не пред'являє. Також цей свідок суду підтвердив ті факти, що коли вони в спірній квартирі жили разом з дружиною та сином, вони сплачували кошти за комунальні послуги. Після того, як дружина перестала в квартирі проживати, вона йому у 2015р. пропонувала кошти на оплату комунальних платежів, між тим він грошей від неї не взяв, оскільки вона сама знаходиться у скрутному становищі. Позивачем не надано суду доказів, які б достовірно підтвердили наявність окрім спірної квартири у дитини, такого житла, де б малолітній Данії безспірно і постійно був би забезпечений житловою площею та мав захищені житлові права. Будинок матері, де наразі відповідачка займає одну з дітьми кімнату (с. Юр'ївка Царичанського району Дніпропетровської області), не приватизований. Іншого житла відповідачка немає. Зважаючи на обставини цієї конкретної справи, суд визнає за необхідне при вирішенні даного спору застосувати Конвенцію про права дитини від 20.11.1989р., яка набула чинності для України 27.09.1991р., Європейську Конвенцію по захисту прав людини та основоположних свобод, яка Україною ратифікована 17.07.1997р., та практику Європейського Суду, як це визначено ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV. Зокрема, суд враховує вимоги ст. ст. 3, 4, 6 Конвенції про права дитини, де чітко визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, і держави - учасниці зобов'язані забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів та забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 16 Конвенції вказує, що дитина не може бути об'єктом втручання у здійснення її права на недоторканість житла, та має право на захист закону від такого втручання або (навіть) посягання, а значить спірне житлове приміщення, де малолітній [PERSON] у встановленому законом порядку набув право користування житлом, є недоторканим і житлові права малолітньої дитини підлягають судовому захисту, оскільки наразі ця дитина в силу свого віку не має змоги і можливості самостійно і добровільно визначитися з місцем свого проживання. Сукупність досліджених та проаналізованих обставин справи, пояснень свідків, приводить суд до переконання, що примусове, на вимогу позивача, позбавлення малолітньої дитини житлового приміщення є передчасним і призведене до порушення ст.8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Окрім того, суд враховує вимоги Законів України «Про охорону дитинства» щодо морального, культурного, духовного, соціального і здорового розвитку дитини», «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» щодо попередження бездомності та безпритульності, яким визначено неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей стосовно житлових приміщень, право користування якими мають діти. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що відповідачі з поважних причин відсутні за місцем проживання за адресою: [ADDRESS], а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування, слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги про вселення задовольнити, оскільки [PERSON] , як член сім,ї наймача житлового приміщення правомірно та за його згодою в 2010 році вселилась в спірну квартиру, була зареєстрована, проживала у цій квартирі однією сім'єю з наймачем та його сином, вела спільне господарство, була поєднана спільним побутом, разом сплачувала комунальні та інші платежі . При цьому, для правильного вирішення цього спору, не мають правового значення ті обставини, що у відповідачки [INFO]. народився ще один син [PERSON] від іншого чоловіка (а.с. № 191), з яким вона не підтримує стосунків, що підтвердили допитані свідки [PERSON] та [PERSON], оскільки позовних вимог до [PERSON] про вселення [PERSON] [PERSON] не заявляє (а.с. № 83-86). Навіть, якщо відповідачка пред'являє зустрічний позов маючи за мету захист житлових прав тільки одного зі своїх синів, вони підлягають захисту у розумінні ст.8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Закону України «Про охорону дитинства», оскільки навіть тимчасове вселення, реєстрація проживання у спірній квартирі, оформлення необхідних документів, дасть можливість відповідачці та її сину прийняти участь у приватизації цієї квартири в подальшому та вирішити житлові проблеми. Відмовляючи у задоволенні основного позову, суд зазначає також, що позивачем помилково пред'явлено позов, з посиланням на ст. 16, 319, 391 ЦК України (окрім ст. 71 ЖК України, що є вірним), оскільки [ADDRESS] не належить позивачу на праві власності (а.с. № 5). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе розподілити їх наступним чином. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено, то понесені ним при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 580грн. (а.с.№2), відшкодуванню шляхом стягнення з відповідачки за основним позовом не підлягають. З огляду на те, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, то судовий збір сплачений при подачі заяви про перегляд заочного рішення суду в розмірі 275грн. 60коп (а.с.№41) та за подачу зустрічного позову в розмірі 551грн. 20коп. (а.с.№82), а разом в сумі 826грн.80коп., підлягає відшкодуванню шляхом стягнення з позивача за основним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved