Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

29.05.2017 року дійшла вказана позовна заява. Позивач просив визнати недійсним договір позики у формі боргової розписки від 21.08.2015 року, за якою [PERSON] дав у борг [PERSON] грошову суму в розмірі 18\~667 доларів США на строк до 21.09.2015 року. Позивач свої вимоги мотивує тим, що договір позики у формі боргової розписки від 21.08.2015 року, за якою [PERSON] дав у борг [PERSON] грошову суму в розмірі 10 667 доларів США на строк до 21.09.2015 року не підписував, підпис в даному договорі позики та в доповненні до основної боргової розписки від 21.08.2015 року, згідно з якою позивач нібито зобовязався сплачувати відповідачеві відсотки з розрахунку 12% щомісяця або 0,4% в день до повного погашення заборгованості, йому не належить, а отже це є підставою для визнання договору недійсним. Посилається на ст. 207 ЦК України, якою передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Оскільки позивач як сторона договору не підписував його, то це є підставою для визнання правочину недійсним. Ухвалою суду від 08.06.2017 року було відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання. Розгляд справи неодноразово відкладався, у тому числі, за заявами позивача та представника відповідача (а.с.33, 60, 64). У судовому засіданні 19.04.2018 року суд за клопотанням позивача ухвалив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу для вирішення питань належності позивачу підпису, вчиненого від його імені, у боргових розписках від 21.08.2015 року, за якою [PERSON] дав у борг [PERSON] грошову суму в розмірі 18 667 доларів США на строк до 21.09.2015 року, та від 23.04.2015 року. В ухвалі суду було зазначено, що справу необхідно направити експерту після надання стороною позивача вільних та експериментальних зразків почерку. У звязку з тим, що позивачем не було надано необхідні для проведення експертизи зразки почерку, ухвала суду залишилася невиконаною, та у судовому засіданні 12.10.2018 року клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи було вирішено повторно. Ухвалою суду від 12.10.2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу для вирішення питань належності позивачу підпису, вчиненого від його імені, у боргових розписках від 21.08.2015 року, за якою [PERSON] дав у борг [PERSON] грошову суму в розмірі 18 667 доларів США на строк до 21.09.2015 року, та від 23.04.2015 року. Позивач зобовязався надати експерту необхідний для проведення експертизи матеріал та оплатити її вартість. 06.11.2018 року до суду надійшло повідомлення експерта від 05.11.2018 року про неможливість проведення судової експертизи у звязку з ненаданням експерту у достатній кількості та належної якості вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснив, що оспорюваний договір та доповнення до боргової розписки він не підписував, грошові кошти за цим договором відповідач йому не передавав, просив визнати договір у формі боргової розписки недійсним. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Позивач вважав позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, оскільки жодних доказів на підтвердження заявлених вимог позивач суду не надав. Крім того, послався на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.03.2017 року, яким стягнуто борг з [PERSON] за вказаним договором позики, проте, рішення не набрало законної сили у звязку з подачею апеляційної скарги [PERSON] та зупинення провадження в суді апеляційної інстанції до розгляду даного позову про визнання договору позики недійсним. Висловив думку про те, що у такий спосіб позивач [PERSON] намагається ухилитися від виконання рішення суду про стягнення з нього боргу. Дослідивши докази, що є в матеріалах справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню у звязку з необґрунтованістю позовних вимог, з наступних підстав. Встановлено, що 23.04.2015 року була складена боргова розписка поручителя, з якої вбачається, що [PERSON] добровільно виступає поручителем [PERSON], який позичив суму 10\~449 доларів США на строк один місяць у [PERSON], та у випадку невиконання свої зобовязань [PERSON] гарантує повернення вказаної суми позикодавцю (а.с.7). Згідно з борговою розпискою від 21.08.2015 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 18\~667 доларів США на строк до 21.09.2015 року (а.с.8). У борговій розписці від 23.04.2015 року, складеній від імені [PERSON], останній взяв у борг у [PERSON] Федоровича10 449 доларів США на строк один місяць, та у випадку невиконання свої зобовязань [PERSON] поручитель [PERSON] гарантує повернення вказаної суми позикодавцю (а.с.5). Відповідно до доповнення від 23.04.2015 року до основної боргової розписки від 23.04.2015 року, [PERSON] зобовязується виплачувати позикодавцю відсотки з суми 10\~449 доларів США з розрахунку 8% щомісяця або 0,207% в день до повного погашення суми боргу (а.с.6), виконання зобовязань за цим договором повністю гарантує поручитель [PERSON] У судовому засіданні були досліджені оригінали вказаних боргових розписок, після чого оригінали повернуті відповідачу за його клопотанням, а в матеріалах справи залишені їх копії. Згідно з рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.03.2017 року, яке не набрало законної сили у звязку з його апеляційним переглядом, який ще не завершився, було задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON], [PERSON] грошові кошти за вказаними борговими розписками. (а.с.64-70). Відповідно до ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів у судовому порядку. Зокрема, одним із способів захисту цивільного права є визнання правочину недійсним. Саме такий спосіб захисту свого порушеного, на його думку, права обрав позивач [PERSON] Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України встановлений обов'язок позичальника повернути позику позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Стаття 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст. 297 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається у позові. Зокрема, не доведено, що гроші за договором позики у формі боргової розписки йому не передавалися, а підпис від його імені виконаний не ним, а іншою особою. Фактично позивач стверджував про шахрайські дії відповідача відносно нього, а також про підроблення документу відповідачем та вимагання з нього грошових коштів. Проте, жодного підтвердження про своє звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення позивач суду не надав. Оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, підстави для задоволення позову відсутні. Таким чином, суд вважає позов не обґрунтованим і відмовляє у його задоволенні.

Outcome: dismissed