Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

28 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 11 березня 2016 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління був укладений шлюб між ним і відповідачем [PERSON] , актовий запис № 120, який між ними був розірваний 15 червня 2019 року, актовий запис № 103. В період шлюбу, 24 січня 2019 року, він та дружина придбали за спільні кошти за договором купівлі-продажу № 5825/19/37 транспортний засіб CHEVROLET EVANDA, сірого кольору, 2006 року випуску, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , покупцем за договором купівлі-продажу була [PERSON] . Незважаючи на те, що транспортний засіб був придбаний за період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, 24 квітня 2019 року відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу зі своєю матір`ю [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила транспортний засіб CHEVROLET EVANDA, сірого кольору, 2006 року випуску, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Позивач [PERSON] зазначив, що в кінці червня 2019 року він дізнався від відповідача [PERSON] про те, що остання продала належний їм автомобіль своїй матері - відповідачу [PERSON] . В той же час, транспортний засіб фактично не вийшов з управління відповідача [PERSON] , в зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , остання в такий спосіб намагалася залишити спірний автомобіль у своїй власності і не надавати йому можливість їм розпоряджатися. Позивач посилався на те, що згідно вимог ст.ст.\~60,\~61,\~63,\~68,\~69,\~70 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності, в разі поділу зазначеного майна частки дружини і чоловіка є рівним. За таких обставин, позивач вважає, що він є власником 1/2 частки спірного транспортного засобу, згоду на відчуження рухомого майна він не надавав, у зв`язку з чим, договір купівлі-продажу не відповідає вимогам законодавства. З урахуванням наведеного, в позовній заяві позивач [PERSON] просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1249/2019/1432830 транспортного засобу CHEVROLET EVANDA, 2006 року випуску, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , укладений 24 квітня 2019 року між [PERSON] і [PERSON] . Разом з позовом [PERSON] звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, який було відчужено за оспорюваним договором. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року зазначену цивільну справу було направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від28 жовтня 2019 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 18 березня 2020 року за клопотанням позивача витребувано докази з Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області. Ухвалою суду від 07 липня 2020 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника останній просив слухати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просив суд задовольнити заявлені вимоги, у разі повторної неявки відповідачів не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про місце, дату і час розгляду справи були належним чином повідомлені, причини неявки суду не повідомили, заяв, клопотань та відзиву до суду від останніх не надходило. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те,\~що відповідачі були належним чином повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступного. Відповідно до положень частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої визначено у\~статті 13 ЦПК України. Відповідно до частини І\~статті 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Судом встановлено, що 11 березня 2016 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 120, після реєстрації шлюбу [PERSON] залишила своє дошлюбне прізвище [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00023344542 від 10 липня 2019 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15 червня 2019 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, про що 15 червня 2019 року Амур-Нижньодніпровським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 103. Судом встановлено, що 24 січня 2019 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5825/19/37, відповідно до якого фізична особа-підприємець [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 118 400,00 грн. транспортний засіб CHEVROLET EVANDA, сірого кольору, 2006 року випуску, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Відповідно до положень\~статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України\~визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту. Частиною 1\~статті 57 СК України\~визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частинами 2, 3, 4, 5\~статті 57 СК України\~також визначене майно, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: речі індивідуального користування; премії, нагороди; кошти одержані на відшкодування за втрату (пошкодження) речі яка їй, йому належить; страхові суми. На підставі ст.ст.\~12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень. Оскільки транспортний засіб був придбаний [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] , відповідачем [PERSON] не надано доказів того, що транспортний засіб придбаний за рахунок належних їй грошових коштів, суд приходить до висновку, що зазначене рухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до\~ст. 509 ЦК України, 1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. На підставі\~ст. 11 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Згідно\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України\~передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що 24 квітня 2019 року між [PERSON] [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1249/2019/1432830, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 137 980,00 грн. транспортний засіб CHEVROLET EVANDA, сірого кольору, 2006 року випуску, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Договір купівлі-продажу нотаріально не був посвідчений. Згідно інформації з Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області від 09 липня 2019 року за вих. № 31/4-90оу вбачається, що станом на 07 липня 2019 року власником спірного рухомого майна є відповідач [PERSON] . Встановлено, що відповідач [PERSON] є донькою відповідача [PERSON] . У відповідності до ч.1\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Згідно вимог ч.1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частиною 3\~статті 215 ЦК України\~визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин). Позивач [PERSON] на обґрунтування недійсності договору купівлі-продажу, посилався на те, що ним не надавалася письмова, нотаріально посвідчена згода на вчинення зазначеного правочину. Як зазначалося вище, суд прийшов до висновку, що спірний транспортний засіб належав на праві спільної сумісної власності подружжя. Згідно до вимог ч.1\~ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 3\~статті 65 СК України\~передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Таким чином, для укладення одним з подружжя договору щодо рухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, необхідна письмова згода другого з подружжя і зазначена згода повинна бути нотаріально посвідчена. Крім того, частиною другою\~статті 369 ЦК України\~встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не надавав своїй колишній дружині [PERSON] письмову, нотаріально посвідчену згоду на відчуження рухомого майна. В той же час, згода співвласника за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою\~статті 219 ЦК України\~в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя. Пунктом 6\~статті 3 ЦК України\~до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої\~статті 369 ЦК України\~в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Зазначений правовий висновок висловлений у постанову Верховного суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, відповідно до якого, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Як вже встановлено, відповідач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , а тому вона як контрагент за таким договором знала чи за обставин справи не могла не знати про те, що майно, яке відчужується належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що її донька [PERSON] , яка укладала договір з нею, не отримала згоди на це від свого колишнього чоловіка-позивача [PERSON] . В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав відсутності нотаріальної згоди другого з подружжя є обґрунтованими. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ На підставі викладено та

Outcome: approved