Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

29.06.2017 року позивач звернувся до суду із названим позовом, посилався на те, що Лебединською сільською радою Волноваського району Донецької області було безоплатно передано земельну ділянку на право постійного користування приватній фірмі «Тімірінда», для розміщення морської тренувальної бази. Згідно рішення Лебединської сільської ради № 9 від 26.08.1999 року приватній фірмі «Тімірінда» виділено земельну ділянку в постійне користування для розміщення тренувальної бази площею 0,1891га., розташованої на території Лебединської сільської ради за адресою: с. Сопине. На підставі зазначеного рішення приватною фірмою «Тімірінда» був отриманий державний акт на право постійного користування землею серії 1-ДН № 001049, виданий Лебединською сільською радою Волноваського району Донецької області приватній фірмі «Тімірінда». Засновник приватної фірми «Тімірінда» [PERSON] подав письмову заяву про добровільну відмову від права постійного користування землею від 28.05.2015 року. 18.06.2015 року Лебединською сільською радою було направлено листа за № 229 Державному реєстратору [PERSON] Відповідно цього 19.10.2015 року було внесено запис № 12391110006001182 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи Приватна Фірма «Тімірінда». Тому просить суд визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею. Представник позивача у судове засідання не зявився, справу просив розглянути за його відсутності, позов просив задовольнити. Відповідачу судове засідання не зявився, позов визнав у повному обсязі. Відповідно до ст.197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб , які беруть участь у справі , чи у разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 125, ч.1 ст.126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ДН № 001049, приватній фірмі «Тімірінда» Ледебинською сільською радою було надано у постійне користування 0,1891 га у с. Сопіно для розміщення морської тренувальної бази. Рішенням Лебединської сільської ради № V1/4-709 від 12.06.2015 року право постійного користування земельною ділянкою площею 0.1891 га, наданої ПП «Тімірінда» для розміщення морської тренувальної бази було припинено. 19.10.2015 року державним реєстратором [PERSON] відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» до Єдиного деравного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців внесено запис № 12391110006001182 про проведення держаної реєстрації припинення юридичної особи ПП «Тімірінда». Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтовані та знайшли своє підтвердження у матеріалах справи. Відповідно до ст. 88 УПК України, Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Outcome: approved