Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

27 червня 2019 року, позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Сторони мешкають окремо, шлюб розірвано 25 березня 2019 року в судовому порядку, дитина мешкає з матір`ю. Позивач стверджує, що відповідач чинить постійні перешкоди у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, не дає можливості бачитися, спілкуватися з дитиною, опікуватись її здоров`ям, розвитком, навчанням та вихованням, у зв`язку з чим він звернувся до відповідачки письмово із заявою від 19.06.2019 року про припинення перешкод у спілкуванні з дитиною, але відповідь на зазначене звернення не отримав, після чого був вимушений звернутися до суду. Таким чином, позивач просить суд: зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] , та участі у її вихованні; визначити йому порядок участі у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , з дотриманням розпорядку дня дитини (прогулянки, відвідування місць дитячого дозвілля тощо), за попередньою домовленістю з матір`ю [PERSON] , та без її присутності таким способом: особисті зустрічі з донькою щотижня у понеділок з 10.00. години до 19.00. години за місцем проживання батька з правом відвідування культурних, розважальних закладів, відвідування парків, дитячих майданчиків тощо; особисті зустрічі з донькою щотижня у середу з 10.00. години до 19.00. години за місцем проживання батька з правом відвідування культурних, розважальних закладів, відвідування парків, дитячих майданчиків тощо; зустрічі з донькою щотижня у п`ятницю з 10.00. години до 19.00. години за місцем проживання батька з правом відвідування культурних, розважальних закладів, відвідування парків, дитячих майданчиків тощо; спільний відпочинок з донькою кожного року влітку до 25 днів на території місця проживання батька або для оздоровлення та відпочинку у місцях, які мають умови для дитячого відпочинку (організоване харчування, умови для проживання і дозвілля малолітньої дитини). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2019 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 24-25). 06.08.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 36-40). Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме: заперечує факт вчинення перешкод у спілкуванні та вихованні спільної дитини та просить суд встановити порядок та спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні [PERSON] , шляхом встановлення наступного графіку: кожного понеділка кожного тижня щомісяця з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. без присутності матері за місцем проживання [PERSON] з правом відвідування дитиною культурних, розважальних закладів «для дітей», відвідування парків, дитячих майданчиків, з обов`язковим дотриманням розпорядку дня дитини; кожної середи кожного тижня щомісяця з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. без присутності матері за місцем проживання [PERSON] з правом відвідування дитиною культурних, розважальних закладів «для дітей», відвідування парків, дитячих майданчиків, з обов`язковим дотриманням розпорядку дня дитини; кожної п`ятниці кожного тижня щомісяця з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. без присутності матері за місцем проживання [PERSON] з правом відвідування дитиною культурних, розважальних закладів «для дітей», відвідування парків, дитячих майданчиків, з обов`язковим дотриманням розпорядку дня дитини; спільний відпочинок з донькою кожного року влітку до 25 днів для оздоровлення та відпочинку у місцях (база відпочинку, санаторій, тощо), які мають умови для дитячого відпочинку (організоване харчування, умови для проживання і дозвілля малолітньої дитини), в присутності відповідача. 17.10.2019 року районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування було надано висновок № 2596/01-37/05 від 16.10.2019 року щодо розв`язання спору про участь у вихованні та спілкуванні з дитиною - [PERSON] , 2017 року народження, зі змісту якого вбачається, що з урахуванням віку дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне встановити [PERSON] порядок участі у вихованні [PERSON] , а саме: щопонеділка та щосереди з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., щосуботи з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без присутності матері, з дотримання [PERSON] режиму сну та часу приймання їжі дитиною. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2019 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача з`явився, доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач та її представник з`явилися, доводи, наведені в обґрунтування відзиву на позовну заяву підтримала, просили суд позовні вимоги задовольнити частково. Представники органів опіки і піклування в судовому засіданні просили вирішити спір з урахуванням інтересів дитини. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, учасників процесу, взявши до уваги висновок районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування № 2596/01-37/05 від 16.10.2019 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, в ході судового розгляду було встановлено, що 28.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтв про шлюб, повторно виданим Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 103, що додане до матеріалів справи (а.с. 9). [INFO] народилася [PERSON] , [INFO] , батьками якої є: батько - [PERSON] та матір [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, повторно виданим Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 584, що додане до матеріалів справи (а.с. 10). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11). Рішення суду набрало законної сили 25.04.2019 року. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа. У судовому засіданні встановлено та не оспорюються сторонами, що вони мешкають окремо, дитина проживає з матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В своїй позовній заяві, як на підставу для звернення з нею до суду [PERSON] посилається на те, що [PERSON] начебто перешкоджає йому у спілкуванні з їх дитиною [PERSON] , [INFO] , та у її вихованні. Однак, погодитись з вказаними вище твердженнями позивача не можливо, оскільки вони є необґрунтованими. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України). Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Частинами другою третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства», враховує особу батька та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ч. 4 ст. 19 СК України, - При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 5, 6 ст. 19 СК України). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що мати дитини створює йому перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою. З такою позицією позивача не можливо погодитися, з врахуванням досліджених доказів. Так, свої твердження про начебто чинення перешкод у спілкуванні з дитиною, позивач обґрунтовує відмовою відповідача укласти угоду про визначення місця проживання дитини, участі батька у її вихованні, проте доказів отримання відповідачкою заяви від 19.06.2019 року про припинення перешкод у спілкуванні з дитиною суду не надано. Не оспорюючи право обох батьків на прийняття участі у житті доньки та її вихованні, суд в цілому погоджується з висновком органу опіки та піклування, яким визнано право батька та дитини на спілкування, але не може прийняти визначений порядок, так як таким порядком не враховано позицію відповідача, яка не заперечує проти більш тривалих за часом зустрічей дитини з батьком. Враховуючи вище зазначене, з врахуванням позиції сторін, інтересів малолітньої дитини, характеризуючих даних на дитину, ставлення позивача та відповідача до дитини, до її інтересів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивачем зазначена вимога не заявлена, тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial