Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

28 квітня 2021 року позивач [PERSON] засобами поштового зв`язку направила до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до [PERSON] про визнання права приватної власності, який надійшов до суду 29 квітня 2021 року. В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у шлюбі. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 1992 року шлюб розірвано. 23 вересня 1994 року позивач придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Однак, оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу отримала лише 02 листопада 1994 року, позивач не може розпорядитися вищевказаною квартирою. Враховуючи, що квартиру придбано після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, позивач просить визнати зазначену квартиру її особистою приватною власністю. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Від відповідача відзив на позов до суду не надходив. Від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився. Про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи, за наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1988 року. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 1992 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 1 вересня 1992 року (а.с.3). Відповідно до вказаного рішення суду сторони проживають окремо з серпня 1991 року в різних містах та не бажають збереження сім`ї, майнового спору немає. Згідно з договором купівлі-продажу від 23 вересня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дундук В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3-2555, [PERSON] купила квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Її право власності зареєстровано 15 липня 2009 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради» (5-6). Свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] видано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 02 листопада 1994 року (а.с.4). У відповідності до вимог ст. 44 КпШС, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, шлюб між сторонами вважається припиненим з 02 листопада 1994 року, тобто з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, а тому спірна квартира вважається набутою позивачем в період шлюбу з відповідачем, що, як зазначає в позові [PERSON] , перешкоджає їй розпоряджатися квартирою. За змістом ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 63, 65, 66 СК України, в чинній редакції, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Згідно правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справах № 6-79цс13, № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Слід також зазначити, що згідно із ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Як встановлено судом, сторони проживають окремо з серпня 1991 року, що підтверджується рішенням Ленінського районного народного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 1992 року. Отже, фактично шлюбні стосунки між сторонами припинено з серпня 1991 року. Таким чином, станом на дату придбання спірної квартири сторони тривалий час не вели спільне господарство, не мали спільного сімейного бюджету. Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд доходить висновку, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана позивачем за особисті кошти, тому є правові підстави для задоволення позову [PERSON] та визнання за нею права власності на зазначену квартиру. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.8 - зворотній бік), судові витрати із сплати судового збору в розмірі 908 грн. покладаються на відповідача та підлягають стягненню з нього на користь держави. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved