Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

28.11.2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом та просила визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником вказаного домоволодіння, в якому зареєстрований і її брат по лінії матері - відповідач по справі, проте останній не проживає у вказаному будинку більше 10 років. Відповідач не бере участі в утриманні будинку, не дбає про його схоронність, не сплачує комунальні послуги, його особисті речі в будинку відсутні. Оскільки відповідач вже більше десяти років не проживає у будинку позивача, тому остання просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з?явилася, але представник позивача адвокат Брайляк Е.Я. подала суду заяву, за змістом якої просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про розгляд справи, в т.ч. через оголошення на сайті судової влади, і про причину своєї неявки суд не повідомив. За письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, Свідоцтвом про право на спадщину за законом, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.7-11). Записами в акті обстеження матеріально-побутових умов, довідці та будинковій книзі (а.с.12-15, 16, 17) встановлено, що в будинку позивача також зареєстрований відповідач [PERSON] , проте не проживає в ньому останні 10 (десять) років. Заявлені стороною позивача свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, своїми заявами від 27.02.2020 року підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку позивача більше десяти років (а.с.42, 44). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Як слідує з вимог ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду прийти до висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк відповідач не довів, що між ним та позивачем існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено його відсутність по місцю реєстрації протягом останніх десяти років, а тому вимоги позивача підлягають до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі наведеного, відповідно до ст.405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved