Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

28 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд: - встановити факт, що він [PERSON], [INFO], є рідним племінником по батьковій лінії [PERSON], яка померла 20 квітня 1997 року; - встановити факт постійного проживання [PERSON], [INFO], разом з [PERSON], яка померла 20 квітня 1997 року, за адресою: Донецька область, Добропільський район, село Ганнівка, вулиця Комарова, будинок 46, на час відкриття спадщини; - встановити факт добросовісного, відкритого, безперервного володіння [PERSON], [INFO], всім майном, яке належало на праві власності [PERSON], яка померла 20 квітня 1997 року; - визнати за [PERSON], [INFO], права власності за набувальною давністю на житловий будинок №46 по вулиці Комарова у селі Ганнівка Добропільського району Донецької області, загальною площею 24,1 кв.м., жилою площею 15,6 кв.м., підсобною площею 8,5 вк.м, площею приміщень, які не включені до загальної 3,7 кв.м.; - визнати за [PERSON], [INFO], права власності за набувальною давністю на земельну частку (пай) у землі, що перебуває у колективній власності КСП «Заповіт Ілліча» в розмірі 6,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 27000,00 грн., що відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) члена КСП «Заповіт Ілліча» серії ДН №0075606 від 05.03.1997 року, належить [PERSON], яка померла 20 квітня 1997 року. В обґрунтування своїх вимог вказав, що 20.04.1997 року померла його рідна тітка [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина, яка по сьогоднішній день ніким із спадкоємців не прийнята. Постановою нотаріуса від 26.05.2017 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті його рідної тітки, через недоведеність факту родинних відносин за нормами ст. 529-530 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини. Позивач зазначає, що на момент смерті тітки був прописаний та проживав разом з нею і фактично після її смерті вступив в управління та володіння належним їй майном. Отже, з 20 квітня 1997 року і по теперішній час добросовісно, безперервно та відкрито володіє майном, яке належало на праві власності [PERSON]. Позивач та його представники у судовому засіданні просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду звернувся з заявою, в якій просив суд розглядати справу без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, поклався на розсуд суду. Заслухавши преставників позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20 квітня 1997 року у віці 78 років померла [PERSON], [INFO], уродженка села Ганнівка, Добропільського району Донецької області, про що 22.04.1997 року Виконавчим комітетом Ганнівської сільської ради Добропільського району Донецької області складено відповідний актовий запис №9 та видано свідоцтво про смерть серії І-НО №992702. 26 травня 2017 року громадянин [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про бажання прийняти спадщину після смерті рідної тітки з боку батька [PERSON], померлої 20.04.1997 року, та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай). Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.05.2017 року №171/02-31 йому було відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його рідної тітки з боку батька [PERSON], яка померла 20 квітня 1997 року. Постанова нотаріуса обґрунтована тим, що видача свідоцтва про право на спадщину за законом неможлива, оскільки відповідно до ст.ст. 529-530 ЦКУ (1963р.), чинних на день відкриття спадщини, дальні родичі спадкодавців не входили до кола спадкоємців за законом. Крім того, не доведено факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та її племінником спадкоємцем. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на житловий будинок №46 по вулиці Комарова у селі Ганнівка Добропільського району Донецької області, загальною площею 24,1 кв.м., жилою площею 15,6 кв.м., підсобною площею 8,5 вк.м, площею приміщень, які не включені до загальної 3,7 кв.м, який залишився після смерті померлої, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22 листопада 1989 року, виконком Добропільської районної ради народних депутатів засвідчує, що в цілому домоволодіння, яке складається з житлового будинку, розташованого в с. Ганнівка, по вул. Комарова №20, дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності. Крім того, судом досліджені додані до свідоцтва поверховий план будови за вказаною адресою від 23.12.1987 року та експлікацію внутрішніх площ до плану житлового будинку, відповідно до якого загальна площа будинку складає 27,8 м2, а житлова 15,6 м2. Згідно довідки ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» про належність нерухомості від 18.07.2017 року №998, за [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Добропільської райради від 22.11.1989 року, на праві власності 24.11.1989 року зареєстровано будинок за адресою: с. Ганнівка, вул. Комарова, 20. Відповідно до довідки Ганнівської сільської ради від 19.07.2017 року №668, у 2000 році номер будинку №20 по вулиці Комарова в с. Ганнівка Добропільського району донецької області був змінений на №46. З висновку зі Звіту з незалежної оцінки житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами, загальною площею 27,8 м2, (житловою площею 15,6 м2), за адресою: Донецька область, Добропільський район, с. Ганнівка, вулиця Комарова, будинок 46, вбачається, що ринкова вартість будинку складає 18797,80 грн. Згідно довідки №602 від 21.06.2017 року, виданої Ганнівською сільською радою, померла [PERSON], [INFO], дійсно на день своєї смерті була зареєстрована і проживала разом з [PERSON], [INFO], за адресою: Добропільський район, с. Ганнівка, вул. Комарова, буд. 46. З довідки Ганнівської сільської ради від 21.06.2017 року №601 вбачається, що захоронення померлої [PERSON] було проведено 20 квітня 1997 року її рідним племінником по батьковій лінії [PERSON]. Допитана в судому засіданні свідок [PERSON], яка працює на посаді землевпорядника Ганнівської сілької ради, показала суду, що була знайома з померлою [PERSON] з дня свого народження. [PERSON] за життя не мала чоловіка та дітей, мала рідного брата [PERSON], сином якого є позивач [PERSON], який проживав з померлою на день її смерті. [PERSON], показала суду, що працює в Ганнівській сільській раді з 1993 року та їй відомо, що [PERSON] за життя належало право на земельну частку (пай), у землі яка перебувала у колективній власності. На сьогоднішній день їй відомо, що такі землі на території Ганнівській сільської ради обробляються господарським товариством на підставі договору оренди з Добропільською районною Державною адміністрацією. На запитання суду, чи користувався сам позивач [PERSON] земельною часткою (паєм), яка належала [PERSON], свідок пояснила суду, що оскільки земельна частка (пай) обробляється господарським товариством, крім цього, досі не виділена в натурі на місцевості, позивач не користувався та не міг користуватися такою земельною часткою (паєм). Щодо фактичного користування житловим будинком, свідок показала суду, на протязі останніх трьох років, у звязку з похилим віком, позивач до будинку не навідувався, проте, дійсно, починаючи з 1997 року, після смерті [PERSON], фактично користувався належним їй житловим будинком. Це їй добре відомо, оскільки житловий будинок знаходиться навпроти сільської ради. Допитана в судому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що зараз є пенсіонером, на протязі 28 років працювала секретарем Ганнівської сільської ради. З позивачем ніяких особистих стосунків не має. Після смерті [PERSON] позивач почав доглядати за будинком та присадибною ділянкою. Проживав в будинку не менше десяти років разом зі своєю дружиною. Позивач була знайома з померлою [PERSON], звідси свідку відомо, що позивач є її рідним племінником. Допитана в судому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що добре знайома з позивачем, оскільки до заміжжя проживала з ним на одній вулиці в селі Ганнівка. Свідку відомо, що позивач є рідним племінником померлої. За життя померлої, позивач добросовісно доглядав з своєю старенькою тіткою та проживав разом із нею, у тому числі і на день її смерті. Після смерті тітки брав участь у її похованні, після чого продовжив проживати у будинку тітки. Проживав близько 10 років, доглядав будинок, обробляв город. Щодо фактичного користування земельною часткою (паєм) померлої [PERSON] свідку з цього питання нічого невідомо. Допитана в судому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що знайома з [PERSON], який дійсно на день та після смерті [PERSON] проживав в с. Ганнівка в будинку померлої. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від\~ 07.02.2014\~ №\~5, ураховуючи положення\~пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~ про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності (п. 13 постанови). Верховним Судом України означено коло обставин, які мають значення для справи і які повинен довести позивач у справі про визнання права власності за набувальною давністю. Так, згідно інформаційного листа Верховного Суду України щодо аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховний Суд України звертає увагу, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: - майно може бути обєктом набувальної давності; - добросовісність володіння; - відкритість володіння; - давність володіння та його безперервність; - відсутність інших осіб, які претендують на це майно; - відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до узагальнення ВССУ «Про практику застосування\~судами законодавства під час\~розгляду цивільних справ про захист\~права власності та інших речових прав» від \~21 грудня 2012\~року, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підставі письмових доказів та показань свідків судом встановлено, що заволодіння та подальше володіння [PERSON] житловим будинком, який належав [PERSON], є добросовісним, відкритим та безперервним, так як позивач на момент смерті [PERSON] проживав з нею, а після її смерті на протязі понад 10 років доглядав за будинком, не приховував факт знаходження будинку у його фактичному володінні, відсутні інші особи, які претендують на це майно, а саме: особи, які зверталися б заявою про прийняття спадщини, а також у позивача відсутній титул для володіння будинком та набуття права власності на нього, зокрема, він не входить до жодної з двох черг спадкоємців, які мають право на спадкування за законом за Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року, а тому суд вважає, що вимога позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок за набувальною давністю є обґрунтованою і доведеною, такою, що ґрунтується на положення чинного законодавства, тому підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на земельну частку (пай) у землі, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право колективної власності на землю серії ДН/0, 27.05.1995 року зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №10 та виданого колективному сільськогосподарському підприємству ім. Завіт Ілліча, на підставі рішення народних депутатів Ганнівської сільської ради від 22 травня 1995 року 3635,8 гектарів землі передано у колективну власність вказаному підприємству для виробництва сільськогосподарської продукції. До акту додано Додаток І Список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, з якого вбачається, що в список членів входить [PERSON]. Згідно з Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ДН №0075606, зареєстрованого 05.03.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №3017, громадянину України члену КСП «Заповіт Ілліча» [PERSON], яка проживає в [INFO], на підставі рішення Добропільської районної державної адімінстрації від 27 листопада 1996 року №506 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Заповіт Ілліча», розміром 6,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Вартість земельної частки (паю) становить 27000,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Згідно ч. 1 ст. 119 Земельного кодексу України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Аналіз положень цієї норми дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування. Зазначене викладене в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного Суду України. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України від 30 травня 2007 року у справі №6-29569св06, зі змісту статті 119 вбачається, що сама по собі наявність строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення у особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з вказаною статтею є лише підставою для звернення до\~органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотання щодо офомлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. При цьому, земельна ділянка, яка вже була передана у власність одній особі на підставі рішення відповідного органу, не може бути передана у власність іншій особі лише в силу права, яке виникло у неї у звязку з набувальною давністю. Задоволення вищевказаного клопотання і оформлення відповідних документів про право власності або користування\~на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому зазначеним у ЗК України.\~При отриманні\~відмови в задоволенні зазначеного клопотання або залишення його без розгляду, особа має право оскаржити такі дії органу виконавчого влади чи місцевого самоврядування\~до суду в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Отже, питання надання громадянам у користування чи у власність земельних ділянок (зокрема, за набувальною давністю) належить до повноважень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Зазначена позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від \~3 грудня 2008 року у справі № 6-28409св07. Таким чином, вимоги про визнання права власності на земельну частку (пай) за набувальною давністю задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання фактів родинних відносин з померлою та факту постійного проживання з померлою на день її смерті, суд зазначає наступне. На запитання суду про мету встановлення факту родинних відносин у цій справі, представником позивача надано пояснення, що встановлення такого факту необхідно для доведення переконливості позовних вимог в частині визнання права власності на майно померлої в порядку передбаченому ст. 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю. Суд зазначає, що юридичні факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.95р., зокрема, п.7. передбачено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Відповідно до ст.ст. 529-530 ЦК УРСР (1963р.), чинних на день відкриття спадщини, племінники не належали до кола спадкоємців за законом, а тому у даному випадку не має юридичного значення та не породжує юридичних наслідків встановлення факту спорідненості позивача з померлою у якості її племінника. З цих же підстав не має юридичного значення у цій справі та не породжує юридичних наслідків і встановлення факту постійного проживання позивача разом з померлою на день її смерті та фактичного вступу після її смерті в управління та володіння належним їй майном, оскільки позивач не є спадкоємцем померлої в розумінні ст. 529-530 ЦК УРСР (1963р.), а тому положення ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) про фактичний вступ спадкоємця у спадщину до даних правовідносин не застосовуються. Тому, з урахуванням викладеного, а також обраного позивачем у цій справі способу захисту невизнаного права шляхом визнання права власності на майно померлої за набувальною давністю, не має у цій справі юридичного значення та не породжує жодних юридичних наслідків факт спорідненості позивача з померлою та факт їх сумісного постійного проживання на день її смерті, а тому такі вимоги задоволенню судом не підлягають. Щодо позовної вимоги про встановлення факту добросовісного, відкритого, безперервного володіння [PERSON] усім майном, яке належало на праві власності [PERSON], яка померла 20 квітня 1997 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, цивільним процесуальним законом не передбачено повноважень суду з власної ініціативи виходити за межі заявлених позивачем вимог. Судом встановлено, що прохальна частина позовної заяви містить вимогу до про встановлення факту добросовісного, відкритого, безперервного володіння усім майном, яке належало на праві власності померлій [PERSON], проте, позивачем не зазначено та не конкретизовано щодо якого саме конкретного майна позивач просить установити відповідні факти. Обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання юридичних фактів щодо невизначеного обсягу майна, не дає суду можливості належним чином зясувати, як зміст субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характер його порушення (невизнання). Разом із тим, згідно ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд відмовляє в частині заявленої позовної вимоги про встановлення факту добросовісного, відкритого, безперервного володіння [PERSON] усім майном, яке належало на праві власності [PERSON], яка померла 20 квітня 1997 року

Outcome: partial