Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

28 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про зменшення розміру коштів стягнутих з нього на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, до 1/6 частини доходів. Зазначав, що 23 липня 2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області було ухвалено рішення у справі №2-2140/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів на утримання малолітньої дитини та дружини, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на її утримання в розмірі 1/6 зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 01 липня 2014 року і до досягнення дитиною - дочкою [PERSON] , [INFO] віку 3-ох років, тобто до [INFO] та кошти на утримання дитини - дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, а також на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. 25 жовтня 2018 року за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позивача стягнуто на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , за період з липня 2014 року по лютий 2018 року в розмірі 21591 грн.14 коп. та судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн. Просив зменшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 квітня 2010 року з нього на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з важким матеріальним становищем, а також наявністю на утриманні малолітню дитина - сина [PERSON] , [INFO] , з 1/3 до 1/6 частини доходів. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , третя особа [PERSON] та представник третьої особи Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, позивач позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, треті особи проти задоволення позову не заперечували, про що надали письмові заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула про час, дату та місце розгляди справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не зважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. У ч. 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч.1 ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. З аналізу даних правових норм вбачається, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Під зміною матеріального положення розуміється, зокрема, погіршення майнового положення платника аліментів. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.07.2014 року по справі № 524/5791/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів на утримання малолітньої дитини та дружини, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на її утримання в розмірі 1/6 зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 01 липня 2014 року і до досягнення дитиною - дочкою [PERSON] , [INFO] віку 3-ох років, тобто до [INFO] та кошти на утримання дитини - дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, а також на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. На виконання вказаного рішення суд видав виконавчий лист. Аліменти на користь [PERSON] стягуються з позивача в примусовому порядку за виконавчим листом. 25 жовтня 2018 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , за період з липня 2014 року по лютий 2018 року в розмірі 21591 грн.14 коп. та судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн. З копії матеріалів виконавчого провадження, які були надіслані до суду Автозаводським відділом державної виконавчої служби у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) за вих. №76520 від 27 квітня 2020 року постає, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 квітня 2020 року становить 118973 грн. 30 коп. Позивач [PERSON] від шлюбних відносин з третьою особою [PERSON] має малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який перебуває на повному утриманні як відповідача відповідача, так і третьої особи [PERSON] . Посилання позивача, на ті обставини, що він не працює, тобто не отримує доходи та не має можливості сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, суд оцінює критично, оскільки позивач не надав актуальні докази про те, що він зареєстрований в центрі зайнятості, тому офіційне підтвердження того, що позивач не працює - відсутнє. Крім того, з копії довідки № 396 від 18 лютого 2019 року, що видана Кременчуцьким міськрайонним центром зайнятості, постає, що [PERSON] на обліку як безробітний в Кременчуцькому центрі зайнятості не перебував. Інших належних та допустимих доказів про суттєве погіршення матеріального стану або стану здоров`я після ухвалення попереднього рішення суду та з моменту стягнення аліментів на утримання дочки, позивач не надав. Відповідач не надала належні і допустимі докази на спростування позову, залишення попереднього розміру аліментів. Тому, враховуючи, що платник аліментів є фізично здоровою, працездатною особою, має іншу малолітню дитину, на утримання якої з відповідача не стягнуті аліменти в судовому порядку, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, суд вважає, що необхідно зменшити розмір аліментів, стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 липня 2014 року з 1/3 до 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму, визначеного для дитини відповідного віку, а виконавчий лист про стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] , виданий за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 23 липня 2014 року у справі № 524/5791/14-ц про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття - відкликати. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення сум платежу за один місяць. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивач не наполягав на стягненні з відповідача коштів у повернення сплаченого судового збору.

Outcome: approved