Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

28 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку двічі уточнював, до відповідача про захист прав споживача та стягнення коштів, посилаючись на наступне. 10 жовтня 2016 року між сторонами по справі був підписаний договір №003540 фінансового лізингу за наступних обставин. Позивач шукав інформацію про продаж тракторів в інтернет-мережі та знайшов оголошення про продаж трактора в м.Житомир. Після дзвінка за вказаним в оголошенні телефоном позивач отримав пропозицію прибути до м.Житомир. Після прибуття за обумовленою адресою позивачу повідомили, що потрібно внести передоплату у сумі 60 000 грн. і через три дні трактор буде доставлено за адресою позивача, доставка безкоштовна. Сплативши у відділенні ПриватБанку в м.Житомир 60 000 грн., позивач повернувся до офісу та показав квитанцію менеджеру. Договір був уже готовий, позивачу показали в якому місці його підписати, після чого менеджер сказала їхати додому та чекати на доставку трактора, який приженуть через три дні. Через три дні трактор позивачу доставлений не був, а телефони, за якими позивач натрапив на компанію «Еталон», перестали відповідати. Зважаючи на викладене, позивач вирішив розірвати договір, 24 жовтня 2016 року направивши на зазначену у договорі адресу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» заяву про розірвання договору з вимогою про повернення сплачених коштів у звязку із розірванням договору. Проте, станом на дату подання позовної заяви відповідач ніяких дій щодо повернення сплачених позивачем коштів не вчинив та взагалі не надав ніякої відповіді на його повідомлення про розірвання договору та вимогу про повернення коштів. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, оскільки вони обмежують його права як споживача, гарантовані законом, і у звязку з цим позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. У випадку повторної неявки представника відповідача просив винести у справі заочне рішення. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився, заяв до суду про причини неявки не надіслав, однак надав до суду письмові заперечення проти позову (а.с.а.с.63-67), згідно яких ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» вважає, що позов не підлягає задоволенню. Посилається на те, що дійсно 10.10.2016 року між сторонами по справі був укладений договір фінансового лізингу №003540, відповідно до умов якого позивач 10.10.2016 року згідно з Додатком №1 до зазначеного Договору, що є його невідємною частиною, сплатив 60 000 грн. Комісію за організацію згідно п.8.2.1а ст.8 Договору. Вказаний договір підписаний позивачем [PERSON] добровільно, на кожному аркуші. Крім того, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, а також погодив з менеджером компанії модель та вартість предмета лізингу. Комісія за організацію в сумі 60 000 грн., що сплачена відповідачем відповідно до умов договору, відноситься до інших витрат, що безпосередньо повязані з виконанням Договору лізингу. Позивач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію, тобто за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні. Відповідно до п.12.11 ст.12 Договору у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі Предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Крім того, представник відповідача заперечує укладення договору поза торгівельними або офісними приміщеннями, оскільки відповідач ні реалізації продукції, ні укладення договорів фінансового лізингу поза торгівельними або офісними приміщеннями не здійснює, а договори з клієнтами укладаються в офісних приміщеннях, які орендовані відповідачем на підставі договорів оренди, копії яких додає до заяви. На основі викладеного, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити. Згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач, маючи намір придбати трактор, звернувся до відповідача щодо пропозиції продажу трактора МТЗ 82.1, оголошення про який було розміщене в інтернет-мережі. Зі слів позивача, вартість трактору, зазначена в оголошенні, складала 60 000 грн. Між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 10 жовтня 2016 року було укладено договір фінансового лізингу №003540, за умовами якого предметом фінансового лізингу за даним договором є трактор МТЗ 82.1 (а.с.а.с.4-17). Місцем укладення договору зазначено м.Київ, а відповідно до договору юридичною адресою відповідача є: м.Київ, вул. Кутузова, №18/7, к.613. Відповідно до додатку №3 до Договору фінансового лізингу №003540 від 10 жовтня 2016 року (а.с.20) вартість предмету лізингу на дату підписання договору складає 600 000 грн. Позивачем 10 жовтня 2016 року було сплачено Комісію за організацію згідно договору фінансового лізингу у розмірі 60 000грн., що підтверджується відповідною копією квитанції (а.с.21). Після того, як трактор позивачу не доставили, а телефони, за якими останній натрапив на компанію «ЕТАЛОН», перестали відповідати, позивач вирішив розірвати договір. 24 жовтня 2016 року, тобто в межах 14 днів з моменту укладення договору, [PERSON] направив на зазначену у договорі адресу товариства заяву про розірвання договору з вимогою повернення сплачених коштів у звязку із розірванням договору (а.с.22). Згідно копії експрес-накладної №59000212802962 від 24 жовтня 2016 року (а.с.23), [PERSON] відправив документи на адресу ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» компанією «Нова пошта», а саме на адресу: вул. [PERSON] (Кутузова) №18/7 офіс 613 м.Київ та замовив доставку до офісу відповідача курєром. Розрахункова дата прибуття відправлення згідно з експрес-накладною 25 жовтня 2016 року. Однак, станом на дату подання позовної заяви відповідач ніяких дій щодо повернення сплачених позивачем на користь відповідача коштів не вчинив та не дав ніякої відповіді на повідомлення про розірвання договору та повернення коштів. Відповідно до п.4.4.2 договору фінансового лізингу лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом випадках. Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, згідно із ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлених цим Законом. Отже, спірні правовідносини врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами, які підлягають застосуванню у системному зв'язку. При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії. Статями 638,640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору лізингу, відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пояснень представника відповідача (а.с.а.с.63-67), кошти, які вніс позивач на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», є Комісією за організацію згідно п.8.2.1а ст.8 Договору. Згідно з умовами п.12.11 ст.12 Договору - у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акту приймання-передачі Предмету Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 24 жовтня 2016 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених коштів у звязку із розірванням договору (а.с.а.с.22-23). Тобто позивачем було дотримано передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» чотирнадцятиденний строк для повідомлення відповідача про намір розірвати договір та направлення вимоги про повернення грошових коштів. Однак, з наданої до суду письмової заяви представника відповідача (а.с.а.с.63-67) вбачається, що згідно з умовами п.12.11 ст.12 Договору у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акту приймання-передачі Предмету Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Даний пункт договору суд вважає нікчемним, оскільки він суперечить ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» та порушує ст.18 вказаного Закону щодо вимог справедливості договору зі споживачем. Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Аналізуючи норму ст.18 вищевказаного закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Крім того, відповідно до ч.3 та ч.4 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Право виходу з контракту передбачено також ст.6 Директиви 97/7/ЄС Європейського парламенту та Ради «Про захист прав споживачів в дистанційних контрактах» від 20 травня 1997 року. Відповідно до цієї норми споживач має у своєму розпорядженні період обсягом щонайменш сім робочих днів, протягом якого він може оголосити про свій вихід з будь-якого дистанційного контракту без повідомлення причини та без понесення стягнень. Єдиною відповідальністю, яку може понести споживач внаслідок реалізації свого права на вихід з контракту, є компенсація безпосередніх витрат на повернення товарів. Термін для реалізації цього права починається: у випадку товарів - з дня їх отримання споживачем, якщо зобов'язання, передбачені статтею 5, були виконані; у випадку послуг - з дня укладення контракту чи з дня виконання зобов'язань, передбачених в статті 5, якщо вони виконані після укладення контракту, який передбачає, що цей термін не перевищує трьох місяців, про які йтиметься в наступному підпункті. У випадку, якщо постачальник не виконав зобов'язання, передбачені в статті 5, термін дорівнює трьом місяцям. Посилання відповідача на той факт, що ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не є продавцем товарів, не реалізовує продукцію на підставі договорів купівлі-продажу та не реалізовує продукцію поза торговельними або офісними приміщеннями, суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукцією є будь-який вибір (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже, послуги теж є продукцією. Крім того, як зазначалось вище, відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, згідно із ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлених цим Законом. Отже до договорів фінансового лізингу у передбачених законом випадках, застосовуються положення, які регулюють купівлю-продаж. Не заслуговує на увагу і посилання відповідача про те, що договір укладено в офісному приміщенні. Адже воно суперечить п.6 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.п.6,9,26 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. Офісне приміщення будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться субєкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. Відповідно до ст.ст.93,95 ЦК України місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації; відомості про філії, представництва та інші структурні підрозділи також мають бути внесені до державного реєстру. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства Юстиції України від 06.12.2016 року (а.с.а.с.42-50), за ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» відокремлених підрозділів не зареєстровано, юридична адреса відповідача м.Київ, вул.Генерала Алмазова (Кутузова), №18/7 к.613. З вищевказаного вбачається, що приміщення, у якому був підписаний договір фінансового лізингу між сторонами по справі, не є офісним приміщенням відповідача, так як воно не є його зареєстрованим місцезнаходженням, рівно як не є внесеним до Державного реєстру як його структурний підрозділ. Крім того, суд вважає доведеним факт укладення договору у м.Житомир, а не в м.Київ, як зазначено у договорі, оскільки в день укладення договору, 10 жовтня 2016 року, позивачем було сплачено суму у розмірі 60 000грн. у Житомирському відділенні «Індіго» Житомирського РУ «Приватбанку» (а.с.21). Тому, суд погоджується з позицією позивача та вважає Договір фінансового лізингу №003540 від 10 жовтня 2016 року, укладеним між сторонами по справі поза торговельними або офісними приміщеннями відповідача. Частиною 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення 600 грн. комісійного збору банку, оскільки ця сума сплачена позивачем банківській установі як комісія за проведення банком фінансової операції (а.с.21), а не відповідачу, а тому не може бути стягнута з останнього. Отже, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 67 200грн., з яких: 60 000грн. сплачена сума за договором, яка підлягає поверненню; 7 200грн. неустойка за 12 днів. Розрахунок неустойки за період з 25 листопада 2016 року по 06 грудня 2016 року (дата подання уточненої позовної заяви): 60 000грн. х 1% х 12 днів = 7 200 грн. Суд починає відраховувати затримку повернення коштів відповідачем саме з 25.11.2016 року, оскільки 25.10.2016 року відповідач був повідомлений про вимогу позивача розірвати договір та повернути грошові кошти, а тридцять першим днем затримки і першим днем сплати неустойки є 25 листопада 2016 року. Саме тому суд не бере до уваги розрахунок неустойки позивача, так як він не в повній мірі відповідає вимогам закону. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи вищевикладене, беручи до уваги письмові докази, що наявні в матеріалах даної цивільної справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх часткового задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст.88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що при подачі позову позивача звільнено від сплати судового збору згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням викладеного, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру з ціною позову 69 600 грн. у розмірі 672грн. (67 200/69600х696). На підставі викладеного,

Outcome: partial