Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

26 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що його батько [PERSON], який помер [INFO], за життя склав заповіт від 04 січня 2001 року, яким заповів відповідачці все майно, що буде належати йому на момент смерті. Вважав, що [PERSON] під час складання заповіту не розумів наслідків своїх дій у зв'язку зі станом здоров'я. Крім того, заповіт було посвідчено секретарем Парутинської сільської ради [PERSON], яка не мала на це повноважень через відсутність рішення виконавчого комітету щодо покладення саме на цю особу повноважень на вчинення нотаріальних дій. Посилаючись на те, що заповіт був складений поза волею [PERSON] та з істотними порушеннями чинного законодавства, просив визнати його недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, вважала вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому суду пояснила, що з 1991 року перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. В їхній сім'ї панували любов та взаєморозуміння, і за життя чоловік неодноразово казав, що склав на неї заповіт, оскільки не був впевнений, що діти від першого шлюбу, зокрема, позивач, не залишать її без догляду та власного житла. Крім цього додала, що позивач дуже рідко приїздив до батька та надавав йому допомогу. Представник третьої особи - Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи до суду не з'явився. В минулому судовому засіданні Парутинський сільський голова [PERSON] в якості представника третьої особи заперечувала проти задоволення позову з тих підстав що заповіт [PERSON] було складено за його власною волею, без вчинення будь-якого тиску і посвідчено секретарем Парутинської сільської ради з дотриманням вимог законодавства, а тому правових підстав для визнання його недійсним немає. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, думку спеціаліста, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, а також спадкову справу, що її було відкрито після померлого [PERSON], копію якої долучено до матеріалів справи, суд дійшов такого. З дослідженого судом свідоцтва про народження (а. с. 6) вбачається, що позивач [PERSON] є сином [PERSON], і, у відповідності зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги. 04 січня 2001 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів своїй дружині [PERSON] все майно, що належатиме йому на момент смерті. Заповіт було посвідчено секретарем Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3. [INFO] [PERSON], не змінивши заповіту, помер. Ці обставини не оспорюються особами, які беруть участь у справі, а крім того, підтверджуються відповідними копіями заповіту та свідоцтва про смерть (а. с. 7, 8). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) до нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів віднесено і посвідчення заповітів. Як вбачається з розпорядження Парутинського сільського голови № 8 від 04 червня 1998 року, ним затверджено функціональні обов'язки секретаря сільської ради. Пунктом 15 вказаних обов'язків, на яких міститься підпис секретаря [PERSON]., до її повноважень віднесено вчинення нотаріальних дій (а. с. 27, 28). В судовому засіданні встановлено, що при оформленні спірного заповіту були дотримані вимоги до його форми, а саме, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та дати його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем [PERSON] у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, заповідачеві роз'яснено зміст ст.ст. 534, 535 ЦК України. Один із примірників заповіту знаходиться у справах Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області і оглянутий в судовому засіданні (а. с. 29-31), а другий примірник був виданий заповідачеві. Також заповіт у відповідності до норм чинного законодавства було зареєстровано в журналі нотаріальних дій виконавчого комітету Парутинської сільської ради за 2001 рік під № 3 (а. с. 34). 21 листопада 2005 року заповіт було зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 37917483, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №2306682 від 21.05.2005р. (а. с. 32). Суд вважає, що відсутність рішення виконавчого комітету Парутинської сільської ради Очаківського району про покладення вчинення нотаріальних дій саме на секретаря [PERSON]., на що посилаються позивач та його представник, є таким, що не впливає на зміст волевиявлення заповідача. При цьому судом також береться до уваги правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена в рішенні від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України», в якому наголошується, що «оскільки представник управління вважав, що він мав повноваження підписувати договір, то напевно, й заявник притримувався такої думки». Отже, [PERSON], звернувшись до секретаря Парутинської сільської ради Очаківського району [PERSON] для посвідчення заповіту, вважав, що він звернувся до повноважної посадової особи і його воля щодо розпорядження майном на випадок смерті буде оформлена у встановленій законом формі. Викладене додатково підтверджується поясненнями допитаної судом за клопотанням представника позивача в якості спеціаліста нотаріуса Другої очаківської державної нотаріальної контори [PERSON], яка пояснила правову процедуру визначення особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій на території сільської ради, що передбачена чинним законодавством України, зокрема, Законами України «Про нотаріат», «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що доводи позивача та його представника про те, що заповіт [PERSON] був посвідчений неуповноваженою особою органу місцевого самоврядування, підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Також, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту того, що [PERSON] під час складання заповіту не розумів наслідків своїх дій у зв'язку зі станом здоров'я. Так, допитані в якості свідків в судовому засіданні за клопотанням позивача [PERSON] та [PERSON] дали показання, що не мають відношення до предмету розгляду справи, а тому, на думку суду, уваги не заслуговують. Натомість, допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дали показання про те, що їм достеменно було відомо про гарні стосунки померлого [PERSON] з відповідачкою, його намір заповісти останній належне йому майно. Заповідач зазначав, що усвідомлює, яку саме дію він вчиняє та які її наслідки. Відповідно до ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належних достовірних доказів того, що на момент складання заповіту 04 січня 2001 року [PERSON] не розумів значення своїх дій або не міг керувати ними, позивачем суду не надано, а його посилання на постінфарктний стан батька, про що зазначено у лікарському свідоцтві про смерть від 04 березня 2015 року (а. с. 9), є припущеннями, адже своїм правом заявити клопотання про призначення в справі посмертної судово-психіатричної експертизи позивач не скористався. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження своїх вимог, а докази, представлені іншою стороною, свідчать про те, що на момент посвідчення заповіту [PERSON] віддавав звіт своїм діям і керував ними. За таких обставин, проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed