Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

27 листопада 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Сучасна ремонтно-будівельна компанія», в якому просить встановити факт його перебування у трудових відносинах з відповідачем у період з 29 січня 2020 року до 17 вересня 2020 року включно, а також стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 57 122 грн 67 коп. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 18 вересня 2020 року до 19 січня 2021 року в сумі 39\~186, 00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що в порушення вимог трудового законодавства України відповідач ухилився від офіційного оформлення працевлаштування позивача та внесення відповідних записів до його трудової книжки про період роботи в ТОВ «Сучасна ремонтно-будівельна компанія» на посаді директора, а в день звільнення не провів повний розрахунок і не сплатив усі належні до виплати суми, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 17.12.2020. 17.12.2020 розгляд справи відкладено на 19.01.2021 у зв`язку з неявкою відповідача. У судове засідання 19.01.2021 позивач не з`явився, у поданій через канцелярію суду письмовій заяві просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про підтримку свого позову, дав згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача, який оповіщався судом про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву, заяв та клопотань до суду не подав. За письмовою згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України). У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 29 січня 2020 року до 17 вересня 2020 року фактично перебував у трудових відносинах з ТОВ «Сучасна ремонтно-будівельна компанія» та обіймав посаду директора, що підтверджується рішенням №2 Загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна ремонтно-будівельна компанія», випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наказом №32 від 29.01.2020 та наказом №34 від 30.01.2020 (а.с. 10, 12, 14-15). Позивач зазначив, що 17.09.2020 написав заяву про звільнення його з посади директора ТОВ «Сучасна ремонтно-будівельна компанія» та фактично із зазначеної дати обов`язки директора не виконував. Проте, ТОВ «Сучасна ремонтно-будівельна компанія» відмовляється внести відповідні записи до трудової книжки позивача та виплатити належну йому заробітну плату за вищевказаний період, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених трудових прав. Згідно зі\~статтею 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої\~статті 24 КЗпП України\~трудовий договір\~укладається,\~як правило,\~в письмовій\~формі.\~Додержання письмової\~форми є\~обов`язковим: 1)\~при організованому\~наборі працівників; 2)\~при укладенні\~трудового договору\~про роботу\~в районах\~з особливими\~природними географічними\~і геологічними\~умовами та\~умовами підвищеного\~ризику для\~здоров`я; 3)\~при укладенні\~контракту; 4)\~у випадках,\~коли працівник\~наполягає на\~укладенні трудового\~договору у\~письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187\~цього Кодексу); 6)\~при укладенні\~трудового договору\~з фізичною\~особою; 6-1)\~при укладенні\~трудового договору\~про дистанційну\~(надомну)\~роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина шоста статті 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд констатує, що трудовий договір між сторонами в письмовій формі укладено не було, проте наданими та долученими до позовної заяви письмовими доказами, які відповідачем не спростовані, позивач підтвердив факт його перебування у трудових відносинах з ТОВ «Сучасна ремонтно-будівельна компанія» на посаді директора у період з 29 січня 2020 року до 17 вересня 2020 року (а.с. 10, 12, 14-45). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частиною шостою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. За розрахунком позивача, складеним з урахуванням листа Мінсоцполітики України №1133/0/206-19 від 29.07.2019 та інформації із сайту Міністерства статистики України щодо середніх заробітних плат штатних працівників за видами економічної діяльності у 2020 році на території Чернігівської області (а.с. 50-52), який не спростований відповідачем, заборгованість по заробітній платі ТОВ «Сучасна ремонтно-будівельна компанія» перед позивачем становить 57\~122 грн 67 коп. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі 57\~122 грн 67 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. За правилом пункту 8 даної постанови Кабінету Міністрів України нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, сума середньоденної заробітної плати позивача становить 466 грн 50 коп. З 18.09.2020 до 19.01.2021 пройшло 84 робочі дні, а відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 84 дні х 466,50 = 39\~186 грн 00 коп. (з даної суми не утримані податки і обов`язкові платежі), яка має бути виплачена позивачеві після відрахування податків і обов`язкових платежів. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved