Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

28.05.2019 року позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, з урахуванням уточненого позову від 22.10.2019 року, у якому просила суд: стягнути з відповідача на користь позивача дохід у розмірі 822556,68 грн. від продажу квартири [ADDRESS] та 2 313 362 грн. вартості майна позивачки, що знаходились у квартирі та присвоєні відповідачем. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 04.03.2016 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] зайняла у відповідача грошові кошти в сумі 441 450 грн., із зобов`язанням повернути їх в строк не пізніше 04 вересня 2016 року. Однак позивачка у своїй позовній заяві стверджує, що фактично гроші вона не отримала. Згідно позовної заяви, згодом позивачка дізналась, що цього ж дня 04.03.2016 року за відповідачем було зареєстровано право власності на її квартиру, цією ж датою укладено іпотечний договір, а 13.04.2017 року квартира [ADDRESS] , що перебувала у приватній власності у позивачка, була передана відповідачем у власність [PERSON] . Позивачка вважає, що за продаж квартири відповідачем безпідставно отримано 822556,68 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.04.2017 року, а тому [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. 23.09.2019 року представником відповідача за Ордером серія ОД №512006 від 17.09.2019 року - Зімірьовою О.О. була подано відзив на позовну заяву [PERSON] (Вхідний №ЕП-8771), у якому вона просила відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова О.І., [PERSON] про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна. 30.09.2019 року позивачка подала до суду відповідь на відзив (Вхідний №44191), у якому стверджувала, що відповідач неправомірно присвоїв собі гроші від продажу її квартири. Позивачка [PERSON] в судове засідання з`явилася та просила позовну заяву повністю задовольнити. Представник відповідача [PERSON]. та третьої особи [PERSON] - Зімірьова О.О. в судове засідання з`явилася, просила у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова О.І. подала до суду пояснення по справі (Вхідний № ЕП-8803 від 24.09.2019 року), у якому приватний нотаріус просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі та розглядати справу за відсутності третьої особи приватного нотаріуса. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Під час розгляду справи судом було встановлено, що 04 березня 2016 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Буроковою О.І., під реєстраційним №158, відповідно до умов якого [PERSON] надає позичальникові [PERSON] грошові кошти у розмірі 441450,00 гривень, що в еквіваленті становить 16350,00 доларів США до 04 вересня 2016 року, а [PERSON] зобов`язується повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором (а.с.9-11). Згідно п. 1 цього Договору позики грошей від 04.03.2016 року представник позикодавця передав, а позичальник прийняла у приватну власність грошову суму у розмірі 441 450 (чотириста сорок одну тисячу чотириста п`ятдесят) гривень 00 копійок, що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 16 350 (шістнадцять тисяч триста п`ятдесят) доларів США. Позичальник зобов`язалася повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених Договором, позику у вищезазначеному розмірі. Відповідно до п. 2 Договору позики грошей, позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього Договору готівкою. Підписання цього Договору Позичальником підтверджує факт одержання ним від Позикодавця грошових коштів в сумі визначеній в п. 1 цього Договору. Підписаний Позичальником Договір є доказом передачі позики від Позикодавця до Позичальника. Згідно з п. 20 Договору позики грошей від 04.03.2016 року, цей Договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей та нотаріального посвідчення цього Договору та діє до повного виконання зобов`язань за цим Договором. Наведене відповідає нормам ЦК України, що регулюють правовідносини позики. Так відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 та 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Так Договір позики грошей від 04.03.2016 року, укладений між сторонами в письмовій формі та посвідчений нотаріально, підписуючи його особисто, позивачка тем самим підтвердила, що грошові кошти отримані нею в повному обсязі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Відповідно до правової позиції викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в Постанові від 24.02.2016 р. по справі №6-50цс16, факт отримання позичальником грошових коштів за письмовим договором не повинен бути підтвердженим складанням розписки, оскільки договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів. Під час надання правового висновку позову, судом взято до уваги, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала на розгляді цивільна справа за позовною заявою позивача про визнання недійсним правочину про перехід права власності від 13.04.2017 р. та визнання права власності, відповідно до якої позивач визнала факт отримання грошових коштів за Договором позики грошей та стверджувала про їх повернення відповідачу у повному обсязі. Також, судом взято до уваги той факт, що отримання позивачем грошових коштів та їх не повернення позивачка визнала під час розгляду цивільної справи №521/4743/17 за позовом позивачки до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про визнання договору іпотеки недійсним. Отже, суд приходить до висновку, що твердження позивачки відносно того, що договір позики грошей від 04.03.2016 року є неукладеним, спростовується матеріалами справи. Відповідно до п.14 Договору позики грошей від 04.03.2016 року, з метою забезпечення обов`язків за цим договором Сторони домовились укласти іпотечний договір, з накладенням заборони відчуження, та здійсненням державної реєстрації обтяжень прав на нерухоме майно : квартири [ADDRESS] ) яка буде предметом іпотеки та яка є особистою приватною власністю позивачки. Отже, 04 березня 2016 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №159, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку [PERSON] нерухоме майно квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 62,4кв.м., яка належить [PERSON] на праві власності (а.с.13-21). З п. 2.3 Іпотечного договору вбачається, що ТОВ «СХІД-П ЕКСПЕРТ» був зроблений звіт про оцінку квартири. Діяльність оцінювачів регулюється ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», відповідно до ч. 2 ст. 11 цього Закону, замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. З наведеного вбачається, що позивач як власник квартири завчасно замовила оцінку майна з метою у майбутньому укласти Іпотечний договір, який буде виступати у якості забезпечення вимог відповідача за Договором позики грошей, що спростовує ствердження позивача про те, що вона не була обізнана про укладення Договору позики грошей та Іпотечного договору. Як свідчать матеріали справи, в порушення вимог договору позики, [PERSON] умови договору не виконала, позику своєчасно не повернула. У зв`язку з цим, 13 квітня 2017 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №449, відповідно до умов якого [PERSON] купив квартиру під [ADDRESS] за 822556,68 грн. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини,які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав,передбачених ст.11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За положеннями ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена,припинена або була відсутня взагалі. Судом встановлено, що договір позики грошей від 04 березня 2016 року укладений між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №158, відповідно до умов якого [PERSON] надає позичальникові [PERSON] грошові кошти у розмірі 441450,00 гривень, що в еквіваленті становить 16350,00 доларів США до 04 вересня 2016 року, а [PERSON] зобов`язується повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором, укладений іпотечний договір від 04.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] на забезпечення виконання договору позики від 04.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Буроковою О.І., під реєстраційним №159, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку [PERSON] нерухоме майно квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 62,4 кв.м., яка належить [PERSON] на праві власності та договір купівлі-продажу від 13 квітня 2017 року укладений між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №449, відповідно до умов якого [PERSON] купив квартиру під [ADDRESS] за 822556,68 грн., які у своїй послідовності сформували правові підстави для отримання [PERSON] доходу від продажу квартири під [ADDRESS] у розмірі 822556 гривень 68 копійок, в установленому порядку скасованими, недійсними, зміненими, припиненими або визнаними такими, що не існували взагалі визнано не було. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Таким чином, обов`язковою умовою застосування положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України є встановлення судом абсолютної безпідставності набуття відповідачем майна, на противагу цьому, судом встановлено, що відповідачем отримані кошти від продажу квартири [ADDRESS] , що належала на праві приватної власності [PERSON] , у зв`язку з укладенням договору позики грошей від 04 березня 2016 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №158, укладеним між [PERSON] та [PERSON] іпотечного договору від 04.03.2016 року на забезпечення виконання договору позики від 04.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №159 та договір купівлі-продажу від 13 квітня 2017 року, що був укладений між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., під реєстраційним №449, відповідно до умов якого [PERSON] купив квартиру під [ADDRESS] . Суд зазначає, що ст. 1212 ЦК України, застосовується лише втих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, уразі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі N 6-2978цс15 , а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі №3-11гс15 , від 25 березня 2015 р. у справі №3-5гс15 , від 22.01.2013 р. №5006/18/13/2012 , від 24.09.2014 р. у справі №6-122цс14. Стосовно вимог позивачки щодо стягнення з [PERSON] вартості майна позивачки у розмірі 2 313 362 гривні, що залишились у квартирі з його вини, суд зазначає, наступне. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка не надала ніяких належних та допустимих доказів того, що у квартирі під [ADDRESS] після її продажу [PERSON] , знаходилось будь-яке майно [PERSON] . Суд не може брати до уваги, в якості належних та допустимих доказів: заяву до поліції з описом майна, яке на думку позивачку було привласнено [PERSON] після продажу квартири, пояснення [PERSON] , що були наданні правоохоронним органам, пояснення позивачки, що були наданні правоохоронним органам заявами, звернення позивачки до правоохоронних органів, витягом з ЄДРДР про кваліфікацію злочину, оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що в матеріалах справи не достатньо доказів для задоволення позову [PERSON] . Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. Згідно ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них На підставі ст.ст. 640, 1046, 1212 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 141, 263-265, 267, 352, 273 ЦПК України, СУД -

Outcome: dismissed