Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

28 квітня 2016 року до Шишацького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі за текстом [PERSON]) до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві позивач зазначив, що відповідно до умов договору № PLКЗGА00000211 від 08.08.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 21159,00 доларів США на термін до 08.08.2017 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник зобов'язаний надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно кредитного договору. В порушення норм ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором не виконує, в звязку з чим має заборгованість станом на 04.04.2016 року у сумі 12988,71 доларів США, яка складається з наступного: 8413,36 доларів США - заборгованість за кредитом, 2195,78 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 684,00 доларів США заборгованість з комісії, 1067,94 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 9,58 доларів США штраф (фіксована частина), 618 доларів США (процентна складова). В зв'язку з цим, посилаючись на норми ЦК та ЦПК України позивач просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість в сумі 12988,71 доларів США, що за курсом 26,10 відповідно до службового розпорядження НБУ від 04.42.2016 складає 339005,40 грн., а також понесені ним судові витрати у розмірі 5085,08 грн. 03 червня 2016 року представником відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокатом [PERSON] в інтересах першого подано зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладанні кредитного договору [PERSON] в порушення вимог ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, яка в обовязковому порядку надається перед укладенням кредитного договору, крім того окремі положення договору є нечіткими та двозначними, що призвело до укладання кредитного договору між сторонами на явно несправедливих умовах та тягне за собою недійсність кредитного договору. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] підтримав первісні позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві, заперечував проти зустрічних позовних вимог посилаючись на те, що Банком при укладанні кредитного договору були виконані вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» письмовим підтвердженням чого є текст самого договору. Крім того подав заяву про застосування до зустрічних позовних вимог позовної давності, мотивуючи це тим, що з часу укладання кредитного договору минуло 9 років, а отже збіг визначений законом строк позовної давності. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] проти задоволення первісного позову усно та письмово заперечував з огляду на недоведеності позовних вимог через відсутність у позивача належного розрахунку заборгованості, застосування позивачем за одне правопорушення двох видів відповідальності (пені та штрафу). Крім того задоволення зустрічного позову повністю виключає задоволення первісних позовних вимог. Зустрічні позовні вимоги [PERSON], як представник позивача за даним позовом підтримав в повному обсязі з підстав наведених у зустрічній позовній заяві та додаткових поясненнях. Значив, що [PERSON], користуючись юридичною та економічною необізнаністю [PERSON], приховуючи від нього певну інформацію та маніпулюючи в тексті договору певними поняттями та цифрами, свідомо навязав йому несприятливі умови кредитування на які за звичайних умов останній би не погодився. Аналогічну позицію висловив відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON], який додатково повідомив, що не має юридичної та економічної освіти, а тому при укладанні договору був вимушений довіритись працівникам Банку. Про існування альтернативних схем кредитування, існуючі валютні ризики, абсолютне подорожання кредиту, а також черговість погашення тіла кредиту та відсотків за ним, порядок конвертації чергових платежів у валюту кредиту при укладанні договору працівники Банку його не повідомляли. Якби при укладанні договору він би знав, про існуючі валютні ризики та те, що переплата за кредитом сягне такої значної суми, він би відмовився від укладання даного договору. По закінченню оголошеної судом перерви [PERSON] в судове засідання не зявився, за погодженням з іншими учасниками судового розгляду подальше дослідження доказів та судові дебати проведені в його відсутність. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд встановив наступні юридичні факти та правовідносини, які їх супроводжують. 01 серпня 2007 року [PERSON] до ЗАТ КБ «ПриватБанк» подано анкету-заяву про отримання кредиту у сумі 19000 доларів США на особисті потреби терміном на 120 місяців з відсотковою ставкою 0,92% (т.2, а.с.14). 08 серпня 2007 року в м. Полтаві між позивачем, на той час ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір PLКРGА00000211 за умовами якого [PERSON] зобовязується надати «Позивальникові» кредитні кошти на строк з 08 серпня 2007 по 08 серпня 2017 року включно у вигляді простої кредитної лінії (Кредит) у розмірі 21159 доларів США на наступні цілі: купівлю автомобіля у сумі 19000, доларів США, а також у розмірі 2159,00 доларів на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту (0,00%) та винагороди за проведення додаткового моніторингу (п. 7.1 Договору) (т.1,а.с. 10-12). На виконання умов кредитного договору (п.п. 2.1.3.,2.2.7) позичальником [PERSON] з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» 08 серпня 2007 року укладено договір особистого страхування № PLKPLK00051970, вигодонабувачем за яким виступає ЗАТ КБ «ПриватБанк» (т.2, а.с. 8). Страховий платіж в сумі 480 грн. сплачений [PERSON] 08.08.2007 за квитанцією № 51144321 (т.2., а.с.27). Також на виконання умов кредитного договору позичальником [PERSON] з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» 08 серпня 2007 року укладено договір страхування майна PLKPG051962, вигодонабувачем за яким також виступає ЗАТ КБ «ПриватБанк» (т.2, а.с.9-10). Страховий платіж в сумі 610 грн. сплачений [PERSON] 08.08.2007 за квитанцією № 51143447 (т.2., а.с.27). Згідно заяви на видачу готівки № 301 від 10 серпня 2007 року [PERSON] отримано кредитні кошти в сумі 19000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 95950,00 грн. (т.1., а.с. 13). Згідно квитанції № 301 від 10 серпня 2007 року [PERSON] сплачено 1439,25 грн. в якості комісії по кредитному договору PLКРGА00000211 від 08 серпня 2007 року (т.2., а.с.27). Для забезпечення виконання основного зобовязання між сторонами укладено договір іпотеки від 08 серпня 2007 року за умовами якого іпотекодавцем [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань перед іпотекодержателем ЗАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором надано в іпотеку житловий будинок по вул. Фурманова, 25 в с. Шишаки Шишацького району Полтавської області (а.с. 18-22). Як вбачається з наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку наявної заборгованості за кредитним договором (т.1., а.с. 5-8) та виписки № 29091054602090 по відкритому для погашення кредитної заборгованості рахунку (т.1., а.с. 68-75) в 2014 році [PERSON] перестав виконувати свої зобовязання за кредитним договором. Так останній платіж на погашення кредитної заборгованості в сумі 350 доларів США, що складає 4721,40 грн. надійшов від [PERSON] 22 вересня 2014 року. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В той же час згідно положень ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно п. 23 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Як встановлено з пояснень сторін, а також зі змісту кредитного договору отриманий [PERSON] кредит призначався для задоволення особистих потреб останнього у вигляді придбання автомобіля, а отже є споживчим кредитом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору Згідно приписів ч.ч. 1-2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно ч. 4 вказаного закону договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до ч.5 вказаної статті до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право клієнта на інформацію. Зокрема банки зобовязанні на вимогу клієнта надати: перелік послуг, що надаються банком, ціну банківських послуг, іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг (п.п. 3-5). Відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» НБУ встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна на необхідність дотримання банками вимог ст.11 Закону України «Про Захист прав споживачів» при укладанні кредитних договорів із фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності та можливість виникнення в діяльності банків певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит. З метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації Постановою Правління Національного банку України затверджені від 10 травня 2007 року № 168 затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які зареєстровані в Міністерстві юстиції України від 25 травня 2007 р. за N 541/13808 (далі за текстом Правила). Так згідно п. 2.1 Правил банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: - можливу суму кредиту; - строк, на який кредит може бути одержаний; - мету, для якої кредит може бути використаний; - форми та види його забезпечення; - необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; - наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; - тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); - переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: - процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); - варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; - можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо) (п.2.2. Правил). У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну (п.2.3. Правил). Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією (п. 2.4. Правил). Відповідно до п. 2.5. Правил банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Відповідно до приписів п.п. 3.1. - 3.4. Розділу 3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули: б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: - вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; - обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); - про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; - правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Крім цього, п. 3.6. Правил передбачає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Також у п. 3.8. цих Правил встановлено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: - попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; - надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. При розгляді справи судом встановлено, що в супереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 перед укладанням договору [PERSON] не надав позивальнику під підпис інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; існуючі типи процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту. В супереч п.3.8. Правил позичальник не був попереджений Банком про існуючі валютні ризики та ознайомлений з методикою конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Вищевказане випливає в своїй сукупності із пояснень самого позичальника [PERSON], змісту поданої ним 01 серпня 2007 року анкети-заяви про видачу кредиту (т.2, а.с.14) в якій вже конкретно визначено розмір процентної ставки, суму та валюти кредиту, а також змісту банківських висновків про можливість видачі [PERSON] кредиту в яких також розглядалась можливість видачі кредиту лише на певних, заздалегідь визначених Банком, умовах (валюта та сума кредиту, відсоткова ставка, строк кредиту тощо) (т.2., а.с.16, 32, 33, 36). Крім того в супереч існуючого обовязку доказування [PERSON] не надав суду жодних доказів виконання ним вимог вищевказаних нормативних актів перед укладанням кредитного договору відповідно до встановленого п.п. 2.4., 2.5. Правил порядку ознайомлення позичальника з вищевказаною інформацією. Про формалізоване відношення Банком до вищевказаних вимог свідчить той факт, що про умови кредитування, зокрема відсоткову ставку у гривні, доларах США та євро, розміри місячних платежів в залежності від термінів кредитування (3, 5, 8, 10 років) та валюти кредиту, а також вартість супутніх послуг щомісячної та разової комісії, вартості страхування майна, оформлення договору іпотеки тощо позичальник [PERSON] був ознайомлений під підпис лише 10 серпня 2007 року тобто через два дні після укладання між сторонами кредитного договору, договору іпотеки, договорів страхування між [PERSON] та ТДВ «СК «Кредо» (т.2, а.с. 40). Суд не приймає до уваги заперечення представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] про фальшування іншою стороною доказу, а саме підписаного [PERSON] попереднього висновку про можливість встановлення кредитного ліміту від 07 серпня 2017 року та не вважає доцільним виключати його з числа інших доказів лише на тій підставі, що вказаний документ наданий суду не в оригіналі, а у засвідченій копії за відсутності інших ознак його фальшивості (т.2, а.с.36, 61). В той же час суд не вважає даний висновком належним підтвердженням виконання Банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ від 10 травня 2007 року № 168 оскільки він є внутрішнім банківським документом за яким лише оцінено можливість надання кредиту у певній сумі, з певною відсотковою ставкою та сумою щомісячної комісії [PERSON]А з огляду на його фінансове становище та не містить інших передбачених вищевказаними нормативними актами положень з якими в обовязковому порядку повинен бути ознайомлений позичальник. Доводи Банку про те, що підтвердженням ознайомлення позичальника з вищевказаними вимогами законодавства при укладанні договорів споживчого кредитування є, як сам по собі факт підписання [PERSON] кредитного договору, так зміст самого кредитного договору, суд до уваги не бере, оскільки ознайомлення позичальника з умовами кредитування є переддоговірними діями, крім того п. 2.4, 2.5. Правил чітко визначено в якій формі повинно відбуватись ознайомлення позичальник з вищевказаними умовами. Крім того зміст самого кредитного договору значною мірою не відповідає вимогам ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимогам «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168. В супереч вищевказаним вимогам в тексі договору не зазначено реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту, види і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу в тому числі витрати повязані з укладанням договору іпотеки як способу забезпечення зобовязання, обґрунтування вартості таких супутніх послуг, умови відкриття та обслуговування банківського рахунку призначеного для погашення кредитної заборгованості, не визначено складових та методики обрахунку щомісячного платежу у розмірі 301,81 грн. Так, за такою супутньою послугою як надання Банком «фінансового інструменту», предмет та зміст якої в кредитному договорі жодним чином не деталізований, позичальником щомісячно сплачується 38 доларів США, що в сукупному розмірі за весь час існування кредитних правовідносин становить 4560 доларів США (38*120міс). Крім того до договору не надано окремого графіка платежів з докладним розписом сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом (п. 3.2 Правил). Посилання Банку на те, що за умовами договору визначено щомісячний платіж у розмірі 301,81 доларів США не можна вважати графіком платежів у визначенні п.3.2. Правил. За положеннями ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Так, у спірному кредитному договорі застосовується маніпулюванні з сумою кредиту, а саме зазначається, що кредитна лінія становить 21159,00 доларів США, з яких 19000 доларів США на купівлю автомобіля, та 2159,00 доларів США. на сплату страхових платежів. В той час, як у анкеті-заяві позичальника від 01.08.2007 та у всіх попередніх банківських розрахунках фігурує сума кредиту у 19000 доларів США (т.2, а.с. 7, 16, 32, 33,36). Згідно п. 7.1 Договору винагорода за надання фінансового інструменту складає 0,00% від суми виданого кредиту. В той же час з підписаної позичальником 10 вересня 2007 року інформації про умови кредитування вбачається, що разова комісія за надання кредиту становить 1,50% від суми наданого кредиту (т.2., а.с.40). Як встановлено судом саме такий розмір комісії 1439,25 грн. (19000 доларів США *1,5%* 5,05 грн.) був сплачений [PERSON] на корить Банку 10 серпня 2016 року (а.с.27), що суперечить умовам договору. Таким чином [PERSON] примусив позичальника сплатити кошти (разову комісію у сумі 1439,25 грн.) не передбачені умовами кредитного договору. В супереч вимогам п. 5 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» про необхідність зазначення у кредитному договорі річної відсоткової ставки в тексті оспорюваного кредитного договору (п. 7.1.) зазначено місячну відсоткову ставку, а отже для визначення річної ставки позичальнику необхідно проводити відповідні математичні операції, що суд розцінює також, як маніпулювання розміром кредитної ставки. Згідно письмового звіту спеціаліста ФОП [PERSON] від 09 серпня 20016 року спірний кредитний договір відноситься до ануїтентної форми кредитування. Загальна сума виплат при здісненні ануїтентної форми кредитування перевищує загальну суму виплат при застосуванні класичної форми кредитування на 1883,25 доларів США. (т.1, а.с. 107-129). Як вбачається з наданих [PERSON] в судовому засіданні пояснень, якби при укладанні договору він був би обізнаний з існуючими альтернативними схемами кредитування, знав, про існуючі валютні ризики та те, що переплата за кредитом сягне такої значної суми, він би відмовився від укладання даного договору. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Відповідно до ч.2 вказаної статті підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до норм ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи те, що при укладанні кредитного договору Банком не були дотримані вимоги ст.ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Національного банку України затверджені від 10 травня 2007 року № 168 ЗАТ КБ «ПриватБанк», а в діях банку по укладанню кредитного договору також містяться ознаки явно несправедливих для споживача умов та нечесної підприємницької практики (ст.ст. 18-19 Закону) укладений між сторонами 08 серпня 2007 року кредитний договір № PLКЗGА00000211 підлягає визнанню судом недійсним з моменту свого укладення, що в свою чергу виключає повне або часткове задоволення первісних позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Згідно розяснень що містяться у п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Згідно розяснень, наведених у п 5 вказаної Постанови вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Таким чином обовязковою умовою застосування судом наслідків недійсності правочину по відношенню до кредитного договору є наявність відповідної заяви сторони, а отже застосування реституції без відповідної заяви сторони є правом, а не обовязком суду. Враховуючи те, що від жодної зі сторін договору не надходило заяв про застосування наслідків недійсності правочину, а також недійсності правочинів укладених на забезпечення виконання основного зобовязання (у даному випадку договір іпотеки), суд не вважає доцільним застосовувати такі наслідки за власною ініціативою. Доводи Банку про пропуск [PERSON] строку позовної давності для визнання кредитного договору недійним суд до уваги не приймає виходячи з наступного. Відповідно по положень ст.ст. 256-257 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що порушення прав [PERSON] Банком виразились саме у неналежному його інформуванні при укладанні кредитного договору, не внесенні в текст кредитного договору обовязкових передбачених законом положень, останній не міг довідатись про порушення своїх прав з самого факту підписання договору або подальшого з ним ознайомлення, а тому доводи Банку в цій частині є неспроможними. В той же час з пояснень [PERSON] випливає, що про порушення своїх прав при укладанні кредитного договору він довідався в 2014 році коли, відчувши труднощі по погашенню кредиту, почав спілкуватись зі своїми знайомими, які також мали валютні кредитні зобовязання, та зрозумів, що умови його кредиту є значно гіршими в порівнянні з іншими. Буд-які достатні та розумні підстави ставити дане твердження [PERSON] під сумнів у суду відсутні, а тому суд вважає, що за захистом своїх прав шляхом заявлення позову про визнання кредитного договору недійним він звернувся у межах загального строку позовної давності. Судові витрати у справі суд розподіляє відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що первісні позовні вимоги задоволенню не підлягають документально підтверджені судові витрати суд відносить на рахунок позивача за первісним позовом. Відповідно до вимог ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] був звільнений від сплати судового збору за визнання недійним кредитного договору, а отже судовий збір у цій частині у сумі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом на корить держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved