Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

27.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов Олександр Сергійович, в якій просить визнати за ним право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя, а саме на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , а також визнати право власності на обов`язкову частку спадкового майна: 1/8 частину квартири [ADDRESS] . Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 26.12.1980 року він перебував у шлюбі з [PERSON] . 14.05.1981 року на ім`я дружини був виданий ордер №693 на право вселення в порядку обміну в квартиру [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] , чоловіком [PERSON] , матір`ю [PERSON] . В подальшому свідоцтво про право власності на вказану квартиру було видано на ім`я дружини позивача [PERSON] [INFO] дружина померла, після її смерті відкрилася спадщина. Окрім нього спадкоємцем за заповітом є [PERSON] . Посилаючись на те, що нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, а також на те, що право власності на квартиру набуто дружною в період шлюбу, позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частку вказаної квартири, як частину спільного майна подружжя. Крім того, в зв`язку з тим, що є непрацездатним, просив визнати за ним право власності на 1/8 частку квартири в порядку спадкування обов`язкової частки. Ухвалою суду від 09.08.2018 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правила загального позовного провадження. 01.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач має дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру, якій був отриманий у 2007 році, який має силу оригіналу. Крім того, зазначає, що спірна квартира належала її матері на праві особистої власності, оскільки була отримана шляхом обміну на квартиру, яка належала її матері до укладання шлюбу з позивачем, а тому не є спільним сумісним майном подружжя. Також заперечувала проти визнання за позивачем права на обов`язкову частку у спадщині, посилаючись на те, що позивач не приймав матеріальної участі у похованні дружини, та за час шлюбу позивача з її матір`ю було придбано дачу у садівничому товаристві «Юпітер», Ѕ частка якої також повинна увійти до складу спадкового майна, та гараж в авто гаражному кооперативі, правовстановлюючі документи на який не було оформлено. 21.12.2018 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, підтвердила викладені в позові обставини, пояснила, що до реєстрації шлюбу позивач мав не приватизовану квартиру по [ADDRESS] у його дружини була [ADDRESS] . Після реєстрації шлюбу дві ці квартири вони обміняли на одну квартири [ADDRESS] , в якій проживали разом до дня смерті дружини позивача. Посилаючись на те, що позивач на момент смерті дружини проживав та був зареєстрований в спірній квартири, просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] Т. [PERSON] . в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила задовольнити, підтвердила, що дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру позивачем був втрачений, у нього залишилась лише копія вказаного дублікату. В подальшому надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, пояснила що до реєстрації шлюбу [PERSON] належала двокімнатна квартира в житлово-будівельному кооперативі, а у позивача була однокімнатна квартира в державному будинку. Після реєстрації шлюбу вирішили обміняти ці дві квартири на одну, а оскільки квартира позивач була меншою та в аварійному стані, то право власності вирішили оформлювати на дружину. Після отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру [PERSON] склала заповіт на свою дочку [PERSON] та передала їй заповіт та всі документи на квартиру, в тому числі і оригінал свідоцтва про право власності. Але ще за її життя позивач наполіг на виготовленні дублікату цього свідоцтва, який на момент смерті [PERSON] зберігався у спірній квартирі. Зазначила, що заперечує проти задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частку квартири, як частину у спільній сумісні власності подружжя, оскільки спірна квартира була набута шляхом обміну на квартиру, яка належала померлій [PERSON] до реєстрації шлюбу, а на обов`язкову частку у спадщині, в зв`язку з тим, що у позивача є дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а тому відсутні перешкоди для оформлення цієї частки у нотаріуса. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. В подальшому надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши сторони як свідків, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного. 26.12.1980 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на [PERSON] . Відповідно до ордеру №693 від 14.05.1981 року [PERSON] та особи, які з нею проживають: [PERSON] дочка, [PERSON] чоловік, [PERSON] мати, мають право на вселення в порядку обміну с громадянином [PERSON] на житлову площу в [ADDRESS] , кількість кімнат три, розміром 38,69 кв.м. З копії дублікату, виданого [PERSON] 04.05.2007 року Адміністрацією Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради замість втраченого свідоцтва вбачається, що 12.06.1992 року Районним житлово-комунальним об`єднанням Заводського району видано свідоцтво про право власності на квартиру, яким засвідчено, що квартира [ADDRESS] в [ADDRESS] « [ADDRESS] -3» дійсно належить [PERSON] на праві особистої власності, свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Заводської районної ради народних депутатів №128 від 17.04.1992 р. Аналогічний дублікат міститься в матеріалах інвентарної справи №22202 «Київська 8-б Заводський район м. Миколаїв квартири с 51 по 70» та досліджений в судовому засіданні. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Допитаний в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] пояснив, що до реєстрації шлюбу з [PERSON] у нього була квартира [ADDRESS] , а у [PERSON] кооперативна квартира [ADDRESS] . 26.12.1980 року вони зареєстрували шлюб. В травні 1981 року здійснили обмін двох належним їм з дружиною квартир на одну за адресою: [ADDRESS] . В 1992 році приватизували цю квартиру та оформили право власності на дружину, оскільки будинок був кооперативний, а членом кооператив міг бути лише один член сім`ї. В 2007 році з`ясували, що втратили свідоцтво про право власності на квартиру та разом з дружиною звернулись до Заводського райвиконкому, де отримали дублікат цього свідоцтва. Але після смерті дружини, коли він звернувся до нотаріуса, з`ясувалось, що цей дублікат він також втратив та у нього залишилась лише копія. Від нотаріуса дізнався, що дружиною було складено заповіт на її дочку. Після смерті дружини, її дочка сказала що вижене його з квартири, тому він змушений був звернутися до нотаріуса, а після його відмови до суду. Допитана в судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON] пояснила, що її мати [PERSON] за життя склала на її ім`я заповіт та передала їй заповіт разом з оригіналом свідоцтва про право власності на квартири та ці документи зберігаються у неї. До шлюбу з [PERSON] вона разом з матір`ю та бабусею проживали в квартирі [ADDRESS] . Ця квартира була в новому кооперативному будинку та пай за цю квартиру мати виплатила до шлюбу з Юшкевичем та до обміну, оскільки мати все життя працювала керуючою банком та мала велику зарплату. А [PERSON] проживав у державній однокімнатній квартирі. Після реєстрації шлюбу між позивачем та її матір`ю здійснили обмін квартир. Оскільки обмінювали виплачену кооперативну квартиру по [ADDRESS] , яка також була кооперативною та вже виплаченою, то право власності оформлювали на її матір [PERSON] . Крім того, їй відомо, що ще за життя матері [PERSON] вимагав переоформити на нього Ѕ частку цієї квартири. Зазначила, що на другий день після похорону матері вона уїхала, а коли повернулась до Миколаєва через два тижні, то замки в квартирі вже були змінені, а тому ніякого майна з квартири вона не забирала. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] була отримана [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] в порядку обміну. Набуття [PERSON] право власності на вказану квартиру саме в період шлюбу підтверджується як копією дублікату свідоцтва про право власності, виданого 04.05.2007 року та наданою позивачем, так і копією самого свідоцтва про право власності від 15.07.1992 року, наданого відповідачкою. З довідки №228 від 02.09.2019 року, виданої ОСББ «Судостроитель» на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що за квартиру [ADDRESS] власником [PERSON] виплачено кредит та відсотки по кредиту за період з 1981 по 1990 роки в загальній сумі 3031 руб. Вказана довідка підтверджує, що вартість спірної квартири в житлово-будівельному кооперативі сплачувалась [PERSON] в період шлюбу з позивачем, що спростовує доводи відповідача про те, що вартість спірної квартири була сплачена до обміну. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили що позивача з його дружиною [PERSON] знають з моменту їх вселення до спірної квартири з 1981 року. Членом ЖБК була [PERSON] У 1992 році всі члени ЖБК одночасно приватизували свої квартири та всім видавали свідоцтва про право власності одного з членів сім`ї. Положеннями статей 15, 16 Закону України «Про власність» в редакції, яка діяла на момент виникнення у [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , визначалось, що член житлового, житло-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення містились у статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент виникнення права власності на спірну квартиру. Норми\~Сімейного Кодексу України\~у статтях\~57,\~60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм\~\~майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооператив» №9 від 18.09.1987, судам роз`яснено необхідність врахування, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ними у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до переконання, що квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а втрата позивачем правовстановлюючого документу, відповідно до ст. 392 ЦК України, є підставою для визнання за [PERSON] право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на Ѕ частину вказаної квартири. Вирішуючи позивні вимоги про визнання за позивачем право власності в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Положеннями статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разу його відсутності, визнання недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. З копії спадкової справи №2/2018, відкритої 20.03.2018 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , вбачається, що 22.05.1992 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Яновською С.О., відповідно до якого усе належне їй мано, в тому числі належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [NUMBER] в житлово-будівельному кооперативі «Суднобудівник-3» міста [ADDRESS] 8-Б, автомобіль ВАЗ 21061 та дачу, що [ADDRESS] в [ADDRESS] , заповіла дочці [PERSON] повністю. До приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О.С. із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись: 1) 20.03.2018 [PERSON] ; 2) 18.06.2018 [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.07.2018, винесену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, яке видається у разі смерті одного з подружжя, а саме на Ѕ частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , а також у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, згідно з ст. 1241 ЦК України, як непрацездатному за віком, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] на вказану квартиру. Позивач [PERSON] є непрацездатною особою за віком, відповідно до положень ст.1, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки народився [INFO] та на момент відкриття спадщини досяг пенсійного віку. Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Приймаючи до уваги, що до складу спадщини входить Ѕ частка квартири [ADDRESS] , то за наявності двох спадкоємців, які б мали право на спадкування за законом, розмір частки позивача складав би ј частки вказаної квартири, та відповідно розмір обов`язкової частки складає 1/8 частину вказаної квартири. Доводи відповідача та її представників, щодо наявності підстав для оформлення Свідоцтва про право на спадщину нотаріусом, судом оцінюються критично, оскільки відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності спадкодавця [PERSON] на спадкове майно (квартиру [ADDRESS] ) була підставою для відмови нотаріусом у видачі відповідних свідоцтв [PERSON] , та в судовому засіданні позивач підтвердив, що оригінал дублікату свідоцтва про право власності на квартиру був ним втрачений, а оригінал первісного свідоцтво знаходиться у відповідачки, що також нею підтверджено в судовому засіданні. З урахуванням викладено, суд приходить до переконання, про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , що є підставою для їх задоволення.

Outcome: approved