Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

27 жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, а саме просила: визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації, поширену 11 червня 2014 року [PERSON] інформацію на засіданні постійної комісії Черкаської районної ради з питань освіти, культури, молоді та спорту про те, що: [PERSON] ігнорувала вимогу батьків учнів Мошнівської школи, щодо недовіри директору школи [PERSON]; [PERSON] не надала можливості депутату районної ради [PERSON] висвітлити проблему; незаконно дала золоту медаль учениці, батьки якої тримають ресторан; довела ученицю [PERSON] до нервового зриву; відмовилася зустрітися з міністром освіти пояснивши, що в неї багато справ по господарству; проводить політику поборів; створила нестерпні умови для вчителів, та учнів, які в зв'язку з цим залишають школу; образливо ставиться до учениць школи, називаючи їх проститутками; допустила неналежні санітарні умови в шкільній столові; довела ученицю до паралічу. Крім того, просила зобов'язати [PERSON] спростувати поширену недостовірну інформацію. Позовні вимоги мотивовані тим, що дана інформація є неправдивою, має негативний характер, оскільки дискредитує позивача як законослухняного громадянина і директора школи. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач позов не визнала. Зазначила, що 11 червня 2014 року на засіданні постійної комісії Черкаської районної ради з питань освіти, культури, молоді та спорту, під час обговорення діяльності директора Мошнівської школи [PERSON] з приводу ситуації, яка склалась в даній навчальній установі, вона виступила, як депутат Черкаської районної ради та секретар вище вказаної комісії, а її вислови щодо відповідача є її судженнями, зробленими на підставі звернень громадян, які надійшли до неї, як до депутата Черкаської районної ради, та висловлених рядом громадян 03.06.2014 року на засіданні Народної ради Черкаського району, на якому вона була присутня. З урахуванням наведеного, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що 11 червня 2014 року на засіданні постійної комісії Черкаської районної ради з питань освіти, культури, молоді та спорту під час обговорення діяльності директора Мошнівської школи [PERSON] з приводу ситуації, яка склалась в даній навчальній установі, виступила секретар вище вказаної комісії [PERSON], та донесла до членів комісії інформацію, яку вона отримала від громадян, під час здійснення своєї діяльності, як депутат Черкаської районної ради, та з свого боку охарактеризувала діяльність директора Мошнівської школи [PERSON] Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Як вбачається, з витягу протоколу № 17 від 03.06.2014 року на засіданні Народної ради Черкаського району, на якому була присутня [PERSON], виступали [PERSON], [PERSON], [PERSON], які виступили з критикою діяльності [PERSON] на посаді директора Мошнівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, та висловили свої судження з даного приводу, які в подальшому [PERSON] були доведені до відома постійної комісії Черкаської районної ради з питань освіти, культури, молоді та спорту, на засіданні 11 червня 2014 року, під час обговорення діяльності директора Мошнівської школи [PERSON] Свідок [PERSON] в суді пояснив, що він був присутній як на засіданні Народної ради Черкаського району, 03.06.2014 року, на якому, виступали [PERSON], [PERSON], які розповіли про діяльність директора Мошнівської школи [PERSON] так, і 11.06.2014 року на засіданні постійної комісії Черкаської районної ради з питань освіти, культури, молоді та спорту, на якому [PERSON] донесла отриману нею інформацію до членів постійної комісії. Крім того, свідок пояснив, що він маючи на меті допомогти Мошнівській школі, особисто отримав запрошення для директора школи [PERSON] на особистий прийом до Міністра освіти, та повідомив її про це, проте остання відмовилася зустрітися з міністром, пояснивши, що в неї багато справ по господарству. Під час судового розгляду встановлено, що позивач на час засідання Народної ради Черкаського району 03.06.2014 року, на час засідання постійної комісії Черкаської районної ради з питань освіти, культури, молоді та спорту 11.06.2014 року так і на даний час обіймає посаду директора Мошнівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Зі змісту ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року). Оскільки, [PERSON] займає посаду директора Мошнівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, то вона є публічною особою, у зв'язку з чим підлягав ретельному громадському контролю і потенційно могла зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вона виконує свої функції. Тому, судження, висловлені відповідачем [PERSON] на засіданні постійної комісії Черкаської районної ради з питань освіти, культури, молоді та спорту з приводу діяльності позивача як директора Мошнівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, містять гостру критику діяльності позивача директора Мошнівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та не є фактичними твердженнями, а оціночними судженнями, які зроблені відповідачем на основі інформації отриманої нею під час здійснення нею своєї діяльності як представника громади Черкаського району (депутата Черкаської районної ради). Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. І під час звернення громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON] мала місце реалізація ними саме конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції. До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду від 15 березня 2011 року у справі «Отехі Мондрагон проти Іспанії» відзначено, що коментарі заявника проти короля Іспанії були зроблені у контексті політичної дискусії, яка має громадський інтерес. Висловлювання були зроблені під час прес-конференції, а відтак заявник не міг переформулювати, перефразувати свої слова чи взяти їх назад до того моменту, як вони були поширені. Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів». Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Отже, поширена інформація відповідачем про позивача містить оціночні судження відповідача та ряду громадян з приводу діяльності [PERSON] на займаній нею посаді, а тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, будучи публічною особою, мала б усвідомити, що вона самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою. При цьому, позивач, обіймаючи посаду директора Мошнівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, очолюючи чисельний педагогічний колектив, керуючи процесом навчання учнів цілого села, мала бути готовою до того, що критика на її адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. В зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем їй не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed