Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

27 серпня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано 28 серпня 2019 року судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 02 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 19 вересня 2019 року позивачем направлено примірник копії позовної заяви та засвідчені копії документів /а. с. 16-17/. 24 вересня 2019 року ухвалою судді у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку загального провадження /а. с. 32-33/. Ухвалою судді 24 жовтня 2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті /а. с. 41/. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність позивача, інформацію, поширену відповідачем 08 серпня 2019 року шляхом направлення заяви про нібито скоєння позивачем корупційних діянь до Національного антикорупційного бюро України, Ради національної безпеки і оборони України, Вищої кваліфікаційній комісії суддів України, господарського суду Харківської області, зобов`язати відповідача у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену Відповідачем 08 серпня 2019 року недостовірну інформацію шляхом направлення на адреси Національного антикорупційного бюро України, Ради національної безпеки і оборони України, Вищої кваліфікаційній комісії суддів України, господарського суду Харківської області повідомлення наступного змісту: «Інформація, що міститься в моїй заяві від 08 серпня 2019 року щодо скоєння [PERSON] - суддею господарського суду Харківської області корупційних діянь, що направлена па адреси Національного антикорупційного бюро України, Ради національної безпеки і оборони України, Вищої кваліфікаційній комісії суддів України, господарського суду Харківської області не відповідає дійсності», а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 грн /а. с. 4-7/. В обґрунтування позову вказано, що 08 серпня 2019 року на електронну адресу господарського суду Харківської області, посаду голови якого обіймає позивач, надійшла копія заяви, автором якого вказана Ася Шевченко Громадської організації «Стоп корупції», адресована також і Національному антикорупційному бюро України, Раді національної безпеки і оборони України, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України про нібито скоєння позивачем корупційних діянь - «схемі» як вказано у заяві щодо ліквідації підприємства-боржника, а також те що громадянин [PERSON] нібито узгоджував з ним суму якоїсь незаконної винагороди. Ознайомившись із змістом заяви відповідача, позивач заперечує викладені у ній факти, вважає їх безпідставними, викладену інформацію недостовірною, такою, що порушує ділову репутацію, авторитет судової влади, гідність і честь, які охороняються законодавством України. Позивач подав до суду клопотання, в якому просив позов задовольнити та розглянути справу без його участі /а. с. 37/. Відповідач належним чином повідомлялася за останньою відомою адресою місця роботи, проте заяви по суті або з процесуальних питань до суду не було подано /а. с. 36, 44/. Оскільки сторона відповідача не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, у силу частини восьмої ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно частиною другою ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення та задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Встановлено, що 08 серпня 2019 року на електронну адресу Господарського суду Харківської області надійшла копія заяви від ГО «Стоп корупції», за підписом, як вказано, [PERSON] , направлена також на електронну пошту Національному антикорупційному бюро України, Раді національної безпеки і оборони України, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, під заголовком теми листа «Заява про корупцію в доданом файлі» /а. с. 25, 26, 27-29/. Суд вважає, що факт поширення спірної інформації у заяві від 08 серпня 2019 року, яка стосується позивача у фразах « [PERSON] узгоджує суму незаконної винагороди з [PERSON] » та «Майже всі справи арбітражного керуючого [PERSON] і судді [PERSON] без бухгалтерських документів», сумнівів не викликає. Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. Свобода слова передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які обурюють, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства». Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23 вересня 1994 року у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25 листопада 1999 року у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29 лютого 2000 року у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10 серпня 2006 року у справі Ляшко проти України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Шляхом системного аналізу доказів, які містяться у матеріалах справи, через призму правових норм, котрі підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про те, що спірна інформація заяви від 08 серпня 2019 року не є оціночними судженнями, виходячи із характеру використання мовно-стилістичних засобів (як-то відсутність вживання гіпербол, алегорій, сатири), фрази « [PERSON] узгоджує суму незаконної винагороди з [PERSON] » та «Майже всі справи арбітражного керуючого [PERSON] і судді [PERSON] без бухгалтерських документів», які стосуються позивача, сформульовано у стверджувальній фактологічній формі. Суд погоджується з доводами позивача про те, що фраза « [PERSON] узгоджує суму незаконної винагороди з [PERSON] », висловлена у заяві від 08 серпня 2019 року, містить відносно нього негативну інформацію. Інша фраза, яка також міститься у вказаній заяві: «Майже всі справи арбітражного керуючого [PERSON] і судді [PERSON] без бухгалтерських документів» і стосується позивача не містить у собі негативного характеру. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає доведеними обставини, на які посилався позивач у частині недостовірності викладеної інформації щодо нього у фразі « [PERSON] узгоджує суму незаконної винагороди з [PERSON] » й законними підстави вважати її такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію. В той же час, судом не встановлено підстав для зобов`язання відповідача направити заяву, яка містить спростування недостовірної інформації, до Національного антикорупційного бюро України, Ради національної безпеки і оборони України, Вищої кваліфікаційній комісії суддів України, Господарського суду Харківської області оскільки вказані суб`єкти не є учасниками справи, визначення кола яких є прерогативою стороною позивача. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає доведеними обставини, на які посилався позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) у частині недостовірності, висловленої відповідачем інформації у доповідній записці від 26 березня 2015 року, зареєстрована у Національному заповіднику 30 березня 2015 року за № 29/01-21, стосовно неї, й законними підстави вважати її такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, тому позов підлягає задоволенню. Згідно з положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, вона відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини судом визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду). Суд приймає до уваги зазначену практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та у межах позовних вимог, дотримуючись вимог чинного законодавства, вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 01, 00 грн, оскільки моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні фізичній особі внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, що не може бути відшкодовано шляхом лише констатації судом факту порушення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial