Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

27 квітня 2020 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що 01 листопада 2008 року в книзі реєстрації актів зроблено актовий запис № 1814, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01 листопада 2008 року. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 вересня 2013 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 лютого 2019 року. Відносини з чоловіком протягом останніх років суттєво погіршилися, зникли взаєморозуміння та взаємоповага, стали виникати сварки, вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми власними інтересами. Сім`я існує формально. Збереження сім`ї суперечило б інтересам сім`ї, а також інтересам їхніх дітей. Крім того, коштів на утримання дітей відповідач майже не надає. Відповідач є працездатним, має добрий стан здоров`я, інших осіб на утриманні не має. На праві спільної сумісної власності вони мають квартиру, відповідач має у власності мотоцикл, постійно користується автомобілем марки Opel Vectrа. Тому, вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання доньок. Спільні діти потребують суттєвого догляду та матеріальних витрат. Позивачка перебуває у декретній відпустці, у зв`язку із чим також потребує матеріальної підтримки, що ставить її у вкрай скрутне матеріальне становище та не дає можливості забезпечити належне утримання дітей. У зв`язку з викладеним, [PERSON] просила розірвати шлюб, зареєстрований між нею та [PERSON] 01 листопада 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1814. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 3 000 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення повноліття. 17 серпня 2020 року представником відповідача - адвокатом Кайдашовим В.С. подано відзив на позов, в якому просив позовні вимоги в частині стягнення аліментів залишити без задоволення. Відзив мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту проживання відповідача окремо від дітей та ненадання ним утримання на дітей. 17 вересня 2020 року представником [PERSON] - адвокатом Кайдашовим В.С. подано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей. 06 жовтня 2020 року [PERSON] подала відзив на зустрічний позов, в якому просила в задоволенні зустрічного позову відмовити, зазначила, що в найкращих інтересах дітей буде визначення місця проживання їх разом з матір`ю. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 19 квітня 2021 року представник [PERSON] - адвокат Кайдашов В.С. електронною поштою подав до суду заяву про відмову від зустрічного позову про визначення місця проживання дітей. Також зазначив, що [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу та щодо задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, який повинен становити 1/3 усіх видів його доходів. 14 травня 2021 року представник [PERSON] - адвокат Кайдашов В.С. подав до суду письмову заяву про відмову від зустрічного позову про визначення місця проживання дітей, яку підтримав у підготовчому судовому засіданні, просив прийняти відмову від зустрічного позову [PERSON] . Також зазначив, що [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу та щодо задоволення позовних вимог про стягнення аліментів в розмірі 1/3 усіх видів його доходів. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 травня 2021 року прийнято відмову позивача [PERSON] від зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей. Провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечував, проти позовних вимог у заявленій позивачем сумі в розмірі 3 000 грн на кожну дитину заперечував, однак не заперечував проти стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини доходів від усіх видів доходів [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що 01 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що 01 листопада 2008 року в книзі реєстрації актів зроблено актовий запис № 1814, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01 листопада 2008 року (а. с. 8 том 1). Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 вересня 2013 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 лютого 2019 року (а. с. 9 - 10 том 1). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) ОСББ «Перемога» від 27 квітня 2020 року доньки [PERSON] , [PERSON] проживають разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 17 том 1). Згідно з довідкою про доходи, наданою головним бухгалтером ФОП [PERSON] , [PERSON] офіційно працює з 05 травня 2020 року у ФОП [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] . Нарахована заробітна плата за січень 2020 року становить 4723, 00 грн; за лютий 2020 року - 4800, 00 грн; за березень 2020 року - 2742, 86 грн; за квітень 2020 року - 4800, 00 грн, а всього - 17 065, 86 грн. За травень 2020 року - 4547, 34 грн; за червень - 4800, 00 грн; за липень 2020 року - 4800, 00 грн, а усього - 14 147, 34 грн (а. с. 33-34 том 1). Відповідно до наказу ФОП [PERSON] № 19 про надання відпустки, [PERSON] , продавцю непродовольчих товарів, надана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами на період з 26 листопада 2018 року по 01 квітня 2019 року (а.с. 102 том 1). Відповідно до наказу ФОП [PERSON] № 27 про надання відпустки [PERSON] , продавцю непродовольчих товарів, надана відпустка по догляду за дитиною на період з 01 квітня 2019 року по 13 лютого 2022 року (а. с. 101 том 1). Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі статтями 21, 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (частина перша статті 55 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України). Відповідно до статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з статтею 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частини другої статті 114 та абзацу 2 частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (провадження № 61-3235св19): Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Відповідно до положень частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановивши, що сторони сумісного господарства не ведуть, шлюбно-сімейні відносини ведення спільного господарства сторони припинили, шлюб носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, суд доходить висновку про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя та наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів суд вважає необхідним зазначити та виходить з наступного. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей і його виконання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України встановлено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями частини другої статті 183 СК України встановлено, що у разі стягнення аліментів на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Як встановлено наведеними вище положеннями законодавства розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином положеннями законодавства містять обмеження щодо неможливості визначення розміру аліментів менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, з урахуванням обставин, встановлених статтею 182 СК України. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Як свідчать матеріали справи, батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 вересня 2013 року, свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 лютого 2019 року. Відповідно до наказів ФОП [PERSON] № 19, № 27 про надання відпустки [PERSON] , продавцю непродовольчих товарів, надана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами на період з 26 листопада 2018 року по 01 квітня 2019 року та відпустка по догляду за дитиною на період з 01 квітня 2019 року по 13 лютого 2022 року. Згідно з довідкою про доходи, наданою головним бухгалтером ФОП [PERSON] , відповідач [PERSON] офіційно працює з 05 травня 2020 року у ФОП [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] . Нарахована заробітна плата за січень 2020 року становить 4723, 00 грн; за лютий 2020 року - 4800, 00 грн; за березень 2020 року - 2742, 86 грн; за квітень 2020 року - 4800, 00 грн, а всього - 17065, 86 грн. За травень 2020 року - 4547, 34 грн; за червень - 4800, 00 грн; за липень 2020 року - 4800, 00 грн, а усього - 14147, 34 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що знаходиться в декретній відпустці, на утримання дітей за її особистим розрахунком вона витрачає приблизно 6 - 7 тис гривень щомісячно, грошей на утримання доньок їй не вистачає, а відповідач, на її думку, може надавати таку матеріальну допомогу в заявленому нею розмірі. Разом із тим, проти того, що відповідач добровільно за можливості надає допомогу на дітей не заперечувала. Проте, будь - яких належних доказів, а саме, офіційних документів на підтвердження конкретного джерела та розміру свого доходу позивачка [PERSON] не надала. Документів щодо на підтвердження належності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів рухомого та нерухомого майна матеріали справи також не містять. Стосовно стану здоров`я, у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вони з відповідачем як батьки є фізично здоровими та працездатними, їхні діти також мають добрий стан здоров`я, будь-яких вад здоров`я діти не мають, що підтверджено копією історії розвитку дитини, яка міститься в матеріалах справи, однак, зазначила про те, що у однієї дитини була необхідність в окулярах. Водночас, судове рішення не може грунтуватися на припущеннях та приблизних розрахунках, не підтверджених належними, допустимими та достатніми доказами. Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи та надані позивачем докази у своїй сукупності не підтверджують наявності правових підстав для стягнення заявлених позивачем аліментів на утримання дітей в розмірі 3 000 грн на кожну дитину щомісяця. Разом із тим, доводи представника щодо перебування на утриманні непрацездатних батьків суд не приймає з огляду на те, що сам по собі факт наявності непрацездатних батьків не доводить знаходження їх на утриманні відповідача без надання на його підтвердження належних та достатніх доказів. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, відповідно до вимог статті 182 СК України, враховуючи добрий стан здоров`я дітей, їхнє матеріальне становище; наявність у платника аліментів непрацездатних батьків - пенсіонерів, матеріальне становище платника аліментів, зокрема, встановивши, що відповідач [PERSON] є фізично здоровим та працездатним, офіційно працює, а тому має регулярний дохід, виходячи на наявних в матеріалах справи доказів стосовно розміру доходу відповідача, доходить висновку про необхідність рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання доньок задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх доньок в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 квітня 2020 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи принцип рівності прав та обов`язків батьків, суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Стосовно посилань позивачки на здійснення нею витрат на шкільне приладдя, розвиваючих шкільних секцій та іграшок, суд зауважує, що такі витрати в разі їх належного підтвердження можуть бути стягнути в якості додаткових витрат на дитину, які є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (аліменти). Так, згідно зі статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Щодо посилань [PERSON] на здійснення нею витрат на оплату комунальних послуг суд зауважує що аліменти стягуються з метою забезпечення гармонійного розвитку дитини, вказані витрати не належать до витрат на утримання дитини. Зазначені виплати - аліменти мають винятково цільовий характер, спрямовані на утримання дитини, для забезпечення та створення належних умов для виховання та розвиток неповнолітньої дитини, а не на сплату комунальних платежів. Крім того, суд вважає необхідним зазначити про те, що положеннями статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). За змістом частини першої статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. на користь [PERSON] та судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial