Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

27.10.2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2009 року. Від спільного проживання вони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2012 року з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний момент його сімейний та матеріальний стан змінився. Так, [INFO] в нього народилась ще одна дитина - [PERSON] , 24.07.2020 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду по справі № 357/5311/20, провадження № 2/357/2458/20 з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.06.2020 року. Окрім цього, у нього погіршився стан здоров`я. Згідно консультативного висновку спеціаліста №76 від 06.10.2020 року в нього виявлено хронічний гастрит і дуоденіт на стадії загострення ДГР, для лікування якого призначено ряд ліків, на придбання яких на один місяць необхідно 5 368,86 грн. Згідно довідки про доходи від 05.10.2020 року, виданої ПАТ «СК Українська страхова група» в середньому розмір аліментів на [PERSON] становить 4600 грн. в місяць. Після стягнення аліментів на іншу дитину розмір стягуваних аліментів становить 9 257 грн. До виплати йому залишаються кошти у сумі 9257,50 грн., що фактично становить 50% від заробітної плати. Окрім цього, згідно довідки № 48 від 20.10.2020 року його робоче місце знаходиться у м. Києві, вул. І.Федорова - 32 А, тому щоденно він їздить на роботу з м. Біла Церква до м. Києва (вартість проїзду в одну сторону становить 60 грн., в день він витрачає на дорогу 120 грн., а в місяць відповідно - 2400 грн.). Окрім цього, згідно проїзного квитка на проїзд по Київському метро щомісячно витрачається ще 320 грн. Тобто, враховуючи необхідне лікування та витрати на дорогу, що в сукупності складають 7657 грн., на прожиття, сплату комунальних платежів після стягнутих аліментів йому залишається 1600 грн. У зв`язку з цим, просив змінити розмір аліментів, визначений рішенням суду від 02.04.2012 року у справі №1003/2900/2012, та призначити стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , зменшивши їх з 1/4 частини на 1/6 частину його заробітку (доходу), починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення сином повноліття. 14.12.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 14.01.2021 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Так, з 21.11.2009 року дійсно між нею та позивачем був укладений шлюб, від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2012 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму. Також, позивач має ще одну дитину [PERSON] , [INFO] , та сплачує на користь матері дитини [PERSON] аліменти в розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, починаючи з 02.06.2020 року. Однак, твердження позивача, що його матеріальний стан змінився вона не визнає. Зазначає, що вона також маю ще одну дитину від іншого шлюбу [PERSON] , [INFO] . В даний момент вона не працює, адже знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею 3-х річного віку, доглядає за хворою матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка має 2 групу інвалідності - довічно. Має квартиру, яку придбала в кредит по іпотечному договору №1487 від 06.04.2018 року на суму 299 998,00 грн. та за яку щомісячно сплачує платіж у розмірі від 3500,00 грн. до 4 500,00 грн. кредит взятий з терміном до 05.04.2038 року. Неповнолітній син [PERSON] відвідує додаткові зайняття із репетиторами математики та української мови, що є додатковими витратами котрі вона сплачує щомісячно у розмірі 1200 грн. Позивач зазначає, що сплачує на сина [PERSON] 1/4 частину, що становить 4600 грн. у місяць, проте він сплачує 1/6 частину на іншу дитину - доньку [PERSON] , що становить 4657 грн. у місяць. Отже, якщо зменшити розмір аліментів, то значно погіршиться становище сина, що негативно вплине на якість навчання, загальний гармонійний розвиток. Позивач зазначив про погіршення його стану здоров`я, проте він не надав доказів, що має інвалідність, дану хворобу можна вилікувати це не є підставою для зменшення аліментів. Також, позивач не надав доказів (чеку) оплати, ліків щомісячно. Син проживає з нею, знаходиться на її утриманні, проте їй не вистачає коштів для придбання всього необхідного для дитини. Таким чином, дитині має бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини та такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Тому, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 17.02.2021 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що у відзиві відповідач просить у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що на її утриманні є малолітній син [PERSON] , [INFO] та мати інвалід [PERSON] , однак, доказів, які б підтвердили, що її мати - інвалід 2 групи та не може працювати чи потребує стороннього догляду, який їй надає відповідачка, до відзиву надано не було. Сама по собі довідка МСЕК не підтверджує факту перебування [PERSON] на її утриманні. Більше того, у матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує, що [PERSON] є матір`ю відповідачки. Що ж стосовно дитини відповідачки, то згідно свідоцтва про народження дитини у [PERSON] є батько [PERSON] , на якому лежить обов`язок утримувати дитину, а не на ньому. Окрім цього, відповідачка зазначає, що її квартира придбана у кредит на суму 299 998 грн., а тому вона щомісячно має нести витрати по сплаті кредиту. Однак, це витрати які не пов`язані з утриманням їх спільного сина. Остання може брати кредити на своє ім`я для будь-яких цілей, однак аліменти, які стягуються з нього мають інше цільове призначення ( ч. 2 ст. 179 СК України), а не погашення кредиту. Також, відповідачка зазначає, що у разі зменшення розміру аліментів погіршиться матеріальний стан дитини, при цьому доказів цьому до відзиву не надала, а саме ненадала доказів несення витрат на репетиторів в сумі 1200 грн. Стосовно заперечень відповідача, щодо не підтвердження погіршення його стану здоров`я, то окрім наданих до позовної заяви висновків лікаря та призначеного лікування, він і по даний час продовжує лікування, що підтверджується копією картки хворого та чеками на придбання ліків та проходження медичних обстежень. Враховуючи вищевикладене вважає, що доводи відповідача наведені у відзиві є надуманими, а тому вважає такими, що не спростовують його позовні вимоги. 19.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 21.11.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. 02.04.2012 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №1003/2900/2012, провадження №2/1003/1490/2012 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходу/, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.02.2012 року до повноліття дитини, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами (а.с. 3, 9, 32). Позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 08.11.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Від даного шлюбу має малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , та 24.07.2020 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/5311/20, провадження № 2/357/2458/20 шлюб між ними було розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму починаючи з 02.06.2020 року і до повноліття дитини, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 3, 5-8). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] разом із сином - [PERSON] , [INFO] , перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від даного шлюбу має сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 23, 32, 34). 06.04.2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №1487 (а.с. 35-40), в рахунок виконання зобов`язання, що випливає з умов кредитного договору №1531_0877 від 06.04.2018 року, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, та цього договору, відповідач зобов`язалася повернути іпотекодержателю не пізніше 05.04.2038 року кредит наданий у розмірі 299 998,00 грн. шляхом здійснення платежів у строки та на умовах зазначених у кредитному договорі. Предметом іпотеки за цим договором є трикімнатна квартира, загальною площею 69,00 кв.м. [ADDRESS] . З наданих доказів (а.с. 10, 11), вбачається, що позивач [PERSON] працює в ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» з 01.02.2010 року на посаді заступника директора департаменту клієнтського сервісу, робоче місце якого знаходиться за адресою: м. Київ, вул. І. Федорова, 32 А, його дохід за період з 01.01.2020 року по 30.09.2020 року склав 196 710,48 грн. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183, 184 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Аналіз статті 192 Сімейного кодексу свідчить про те, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. Враховуючи зміст ст. 181, 183, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Також, відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я. Отже, виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилається на те, що у нього змінився сімейний стан, оскільки [INFO] в нього народилась дочка від іншого шлюбу, [PERSON] , та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 24.07.2020 року з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму починаючи з 02.06.2020 року. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача, оскільки народження [INFO] дитини - [PERSON] , не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Так, факт народження у платника аліментів другої дитини та ухвалення судом рішення про стягнення на її утримання аліментів, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання обох дітей. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19 Крім того, як вбачається з матеріалів справи, при ухваленні Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення від 24.07.2020 року про стягнення аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 16 частини з усіх видів заробітку, було враховано, що у [PERSON] від попереднього шлюбу є ще одна дитина, [PERSON] , [INFO] , на утримання якого стягуються аліменти та у зв`язку з чим [PERSON] сам не заперечував, щодо стягнення з нього аліментів на утримання дочки аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку. Позивач, як на підставі зменшення розміру аліментів посилався також і на погіршення стану здоров`я, оскільки згідно консультативного висновку спеціаліста №76 від 06.10.2020 року (а.с.12) йому встановлено діагноз: хронічний гастрит і дуоденіт в стадії загострення ДГР, для лікування якого призначено ряд ліків та діагностику, на придбання яких на один місяць витрачає по 5 368,86 грн., що підтверджує копією консультації спеціаліста від 17.10.2020 року та копією списку замовлення ліків (а.с.12 а, 13, 14). Також, на підтвердження погіршення свого стану здоров`я, позивач зазначає, що він і по даний час продовжує лікування, що підтверджується копією картки хворого, чеками на придбання ліків та проходження медичних обстежень (а.с. 52-61). Однак, суд оцінює зазначені докази критично, оскільки згідно списку ліків призначених для лікування хронічного гастриту і дуоденіту, вони були замовлені позивачем лише один раз на суму 5368,86 грн., а доказів придбання вищезазначених ліків до суду не було надано. Крім того, позивачу встановлено такий діагноз (хронічний гастрит і дуоденіт в стадії загострення ДГР), який не впливає на його працездатність, враховуючи його умови та характер трудової діяльності. Також, позивач зазначає, що у нього змінився і матеріальний стан, оскільки в середньому розмір відрахованих аліментів на [PERSON] становить 4600 грн. в місяць, після стягнення аліментів на іншу дитину розмір стягуваних аліментів становить 9 257 грн. Окрім цього, він щоденно їздить на роботу з м. Білої Церкви до м. Київ (вартість проїзду на місяць становить 2400 грн.), на проїзд по метро щомісячно витрачає ще 320 грн., що підтверджує копіями квитків на автобус та проїзним на метро (а.с.15, 16). Тому, до виплати йому залишаються кошти в сумі 9257,50 грн., що фактично становить 50% від заробітної плати, але враховуючи необхідне лікування та витрати на дорогу, що в сукупності складають 7657 грн., на прожиття, сплату комунальних платежів йому залишається 1600 грн. Однак, суд також критично оцінює зазначені докази та твердження позивача, оскільки як вбачається з довідки про доходи від 05.10.2020 року №00000000191 (а.с.10), [PERSON] працює в ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на посаді заступника директора департаменту клієнтського сервісу та його дохід за період з 01.01.2020 року по 30.09.2020 року склав 196 710,48 грн. Так, з січня по серпень 2020 року з нього відраховувались аліменти в розмірі 1/4 частини від його заробітної плати в середньому по 4500 грн., і лише за вересень місяць 2020 року сукупний розмір стягнутих з позивача аліментів склав 9257,50 грн., що складає 50 % його заробітної плати, враховуючи, що розмір аліментів на доньку стягнуто рішенням суду у розмірі 1/6 частини. Однак, належних та допустимих доказів понесення витрат на проїзд та лікування саме в такому розмірі, який він зазначає у позовній заяві, позивач до суду не надав, крім того, як вбачається з рішення суду від 24.07.2020 року у справі № 357/5311/20 позивач визнавав стягнення аліментів на сина у розмірі 1/4 частини його заробітку, враховуючи, що станом на момент стягнення аліментів він також працював у м. Києві, а проживав у м. Біла Церква. Відповідно до ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості, зокрема, у разі стягнення аліментів - 50 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Однак, це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати, зокрема, у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків (ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження»). Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ч.5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Так, з урахуванням рівності батьківських обов`язків розмір визначеного рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.04.2012 року матеріального забезпечення дитини - [PERSON] , [INFO] , перевищує рекомендований законодавством відповідний прожитковий мінімум, але безсумнівно не порушує право дитини на гідний рівень життя, відповідає принципу якнайкращого забезпечення його інтересів, та не перевищує максимальний розмір аліментів. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів щодо неможливості сплати аліментів саме у розмірі 1/4 частини його заробітку, враховуючи, що його офіційна заробітна плата становить 23000,00 грн. щомісяця, та, будучи працездатною особою, має змогу сплачувати аліменти саме у визначеному рішенням суду розмірі, що відповідає вимогам законодавства, не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів та не надав суду достатніх доказів значного погіршення його матеріального становища з моменту стягнення аліментів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed