Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

29.03.2019 року позивач звернулася до суду з позовом та просила встановити факт постійного спільного проживання [PERSON] з [PERSON] з 1995 року і до часу її смерті [INFO] - часу відкриття спадщини. Мотивує позов тим, що позивач як спадкоємець першої черги після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] вважала, що фактично прийняла спадщину, оскільки на момент смерті матері проживала із нею, проте на час смерті вони були зареєстровані за різними адресами. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи без її участі, поклалася на розсуд суду. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Батьками [PERSON] в свідоцтві про народження зазначено [PERSON] та [PERSON] . 11 серпня 1973 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що в цей же день Чернігівським міським бюро ЗАГС було зроблено актовий запис за № 1263 та видано свідоцтво про укладення шлюбу, внаслідок чого змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.7). 01.07.1983 року [PERSON] та [PERSON] отримали однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яку приватизували в рівних частинах в травні 1993 року, про що виконавчим комітетом Деснянської районної ради народних депутатів 17 травня 1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло (а.с. 8). [PERSON] помер [INFO] , внаслідок чого [PERSON] як спадкоємець за заповітом стала власником належної йому 1/2 частки квартири, про що державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори 19 липня 2012 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 9). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть, виданим Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 18 січня 2017 року (а.с. 12). 06 вересня 1996 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповідала [PERSON] належну їй частину вищевказаної квартири (а.с. 13). На час смерті [PERSON] позивач та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами, однак з 1995 року проживали спільно однією сім`єю. Обставина спільного проживання підтверджується актом про проживання особи без реєстрації від 11 лютого 2019 року, а також листом Чернігівського об`єднанего управління Пенсійного фонду України, в якому зазначено, що [PERSON] отримувала пенсію через підприємство поштового зв`язку за місцем перебування на обліку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Метою заявника при зверненні до суду є встановлення факту його постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 року [PERSON] спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. З ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.» Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вище викладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved