Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

29.03.2016 позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення та стягнути з відповідача на користь позивача 25 972 грн.77 коп., тобто 3% річних від простроченої несплаченої суми, та 188 740 грн. 50 коп. - інфляційні втрати за час прострочення повернення авансу у сумі 307 395 грн. Свій позов позивач мотивує тим, що 07.05.2009 між позивачем і відповідачем було укладено попередній договір, посвідчений нотаріально, відповідно до умов якого відповідач зобов'язалася продати, а позивач купити земельну ділянку площею 0.0692 га по [ADDRESS] та будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] з укладенням основного договору не пізніше 30.04.2010, за ціною, вираженою у грошовій одиниці України - гривні, що буде еквівалентом 169 000 доларів США за курсом, що буде на день укладення основного договору. При підписанні попереднього договору та у послідуючому позивачем було передано відповідачу аванс на загальну суму 307 395,00 грн., які були стягнуті в судовому порядку 30.05.2013, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору. А оскільки вказану суму відповідач не повернула до даного часу, тому позивач і просить стягнути вказані 3% річних від вказаної суми та індекс інфляції за час прострочення повернення вказаної суми авансу на користь позивача, у загальній сумі 214 713, 27 грн. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, з'явився її представник, який заперечив проти задоволення позову. До розгляду справи по суті представником відповідача були надані письмові заперечення проти позову, копія яких була направлені позивачу. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи це тим, що зобов'язання за попереднім договором не є грошовими, а також оскільки 30.05.2013 під час розгляду апеляційної скарги позивача на рішення Солом'янського районного суду м. Києва про відмову у задоволенні позову, в т.ч. щодо стягнення 3% річних від суми боргу та індексу інфляції за час прострочення повернення суми авансу, позивач відмовилась від позовних вимог в частині стягнення 3% річних та індексу інфляції, у зв'язку з чим провадження у справі в цій частині було закрите, а в цьому випадку повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тому суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті і прийшов до висновку про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами було укладено попередній договір, посвідчений нотаріально, відповідно до умов якого відповідач зобов'язалася продати, а позивач купити земельну ділянку площею 0.0692 га по [ADDRESS] та будинок з надвірними спорудами, по [ADDRESS] з укладенням основного договору не пізніше 30.04.2010, за ціною, вираженою у грошовій одиниці України - гривні, що буде еквівалентом 169 000 доларів США за курсом, що буде на день укладення основного договору. При підписанні попереднього договору та у послідуючому позивачем було передано відповідачу аванс на загальну суму 307 395,00 грн., що станом на 02.07.2009 по курсу НБУ становило 40 000,00 доларів США (а.с.7, 8, 9). Вказана сума коштів була стягнута з відповідача в судовому порядку 30.05.2013 у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору, зокрема, щодо повернення суми авансу у разі не укладення основного договору, рішенням Апеляційного суду м.Києва, яке є чинним (а.с. 14-16, 17-20). З виконання судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 307 395,00 грн. 08.07.2013 виконавчою службою було відкрито виконавче провадження, але виконавчий документ повернуто 13.11.2015 стягувачу (позивачу) у зв'язку із відсутністю у відповідача майна, за рахунок якого можливо погасити борг (а.с.21, 22). Тобто, борг відповідача перед позивачем у сумі 307 395,00 грн., про стягнення якого було прийнято рішення судом 30.05.2013 , не повернуто . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти ( ч.2 ). Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства ( ч.3). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування ( ч.4). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду ( ч.5). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події ( ч.5). Отже, по рішенню Апеляційного суду м.Києва від 30.05.2013 у справі № 22-ц/796/4696/2013 у відповідача виник обов'язок сплати на користь позивача суму авансу у розмірі 307 395,00 грн. (а.с.17-20), і відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України дані обставини встановлені судом і не підлягають повторному доказуванню. Тобто, таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Тобто, ухиляючись від сплати позивачу суми авансу, відповідач порушує зобов'язання. За змістом ст.ст.524, 533-535, 625 ЦК України зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті), є грошовим зобов'язанням. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Тобто обов'язок відповідача сплатити на користь позивача суму авансу у розмірі 307 395,00 грн., який виник з рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.05.2013 у справі №22-ц/796/4696/2013, і виражається у грошових одиницях України - гривнях, є грошовим зобов'язанням. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами ст. 625 ЦК України. Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Укладеними між сторонами договорами не було встановлено розмір процентів у випадку прострочення виконання зобов'язання. А тому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права). У своєму позові позивач просить стягнути із відповідача 3% річних від простроченої несплаченої суми і така сума становить 25 972 грн. 77 коп., та 188 740 грн. 50 коп. - інфляційних втрат за час прострочення повернення присудженої до стягнення суми авансу - 307 395 грн. Розрахунок 3% річних наведено у позові (а.с.2-5), а індекс інфляції - окремо на а.с. 6, та здійснено з 30.05.2013, тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням про стягнення авансу по 23.03.2016 - дату подання даного позову. Дані розрахунки судом перевірені і є правильними. Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно із ч.1, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність для вимог про стягнення 3% річних та індексу інфляції за час прострочення повернення вказаної суми авансу становить три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Строк, як часова категорія, характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (ПВСУ від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14). Враховуючи вказане та наданих доказів, позивач звернулась до суду із вимогою про стягнення 3% річних та індексу інфляції за час прострочення повернення вказаної суми авансу в межах строку позовної давності. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову також у зв'язку з тим, що 30.05.2013 під час розгляду апеляційної скарги позивача на рішення Солом'янського районного суду м. Києва про відмову у задоволенні позову, в т.ч. щодо стягнення 3% річних від суми боргу та індекс інфляції за час прострочення повернення суми авансу, позивач відмовилась від позовних вимог в частині стягнення 3% річних та індексу інфляції, у зв'язку з чим провадження у справі в цій частині було закрите, а в цьому випадку, так вважає представник, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Однак, позивач звернулась до суду із вимогою про сплату вказаних сум, нарахованих з 30.05.2013 (тобто з дня набрання законної сили вказаним судовим рішенням про стягнення авансу) по 23.03.2016 (дату подання даного позову). А відмовлялась від стягнення відповідних сум, нарахованих станом на 04.10.2012, тобто на дату подання позову до Солом'янського районного суду м. Києва про стягнення із відповідача авансу відповідно до укладених між сторонами договорів. Тобто, в даному випадку позивач звернулась до суду про інший предмет позову, з інших підстав. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст.625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. У своїй постанові від 18.09.2013 за № 6-90цс13 Верховний Суд України вказав, що умова попереднього договору про необхідність повернення авансу в разі неукладення основного договору є грошовим зобов'язанням і, у разі невиконання якого застосовується положення ч. 2 ст.625 ЦК України, оскільки договором є домовленість двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). А відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Таким чином, на підставі наданих позивачем доказів, вказаних вимог закону, суд вважає, що позивач належним чином обґрунтувала та довела свій позов, позовні вимоги пред'явлено в межах строку позовної давності (ст.257, 258 ЦК України), а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, і оскільки суд задовольняє позов, то суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 147,14 грн.

Outcome: approved