Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

27 лютого 2019 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом в якому просила: відшкодувати за рахунок державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на її користь мінімальний розмір матеріальної шкоди в розмірі 5 000 000,00 грн. та мінімальний розмір моральної шкоди 5 000 000,00 грн., завданої останній незаконними діями (бездіяльності) органів досудовго слідства, прокуратури. Вимоги позову мотивовано тим, що 13 листопада 1995 року вбили [PERSON] , сина позивачки. Особу злочинця встановлено гр. [PERSON] , протее впородовж 16 років до кримінальної відповідальності його не було притягнуто, у звязку з тим, що він є гр. Узбекистану і начебто не проживає в Україні. [INFO] [PERSON] помер. На думку позивачки, з потурання і бездіяльності держави, вбивця уникнув будь-якої відповідальності. Оскільки, затримали [PERSON] і вперше пред`явили йому обвинувачення за ч. 3 ст. 101 КК України лише в лютому 2009 року. Під час розгляду справи Муратова в судах, виявилося, що насправді від слідства та суду він не переховувався, про кримінальну справу щодо нього та про його розшук йому нічого не було відомо, в Узбекистан він не втікав, всі ці роки постійно перебував і працював на території України, вступив в релігійний шлюб, народив чотирьої дітей, прожив з сім`єю весь час в Криму, притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування (реєстрації), а влітку 2008 року отримав паспорт громадянина України. Протягом 14 років чиновники поліції та прокуратури повідомляли позивачці про те, що на початковому етапі розслідування місцеві міліціонери проявили халатну бездіяльність, а потім ускладнилось тим фактом, що [PERSON] є громадянином Узбекистану і в Україні не проживає, тобто втік з України і переховується в Узбекистані. За довгі 14 років позивачка отримала сотні листів і відповідей, оббивала пороги десятків чиновників і Кримських і Київських. Позивачка зазначає, що розслідування смерті її сина було неналежним, неадекватним, халатним і неефективним. Впродовж 14 років держава взагалі не шукала вбивцю. Довела справу до закінчення строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, потім закрила її, а її цивільний позов залишено без задоволення. Обставини справи були добре відомі правоохоронним органам із самого початку. Впродовж 14 років слідчі, міліціонери та прокурори переконували Сушко Г.М., що [PERSON] втік за кордон, що вбивця є громадянином Узбекистану, що він живе в Самарканді і що Генеральна Прокуратура України не сьогодні-завтра вирішить питання про передачу матеріалів кримінальної справи до Республіки Узбекистан. Лише після неодноразових поїздок в столицю на особистий прийом до керівників Генеральної Прокуратури України та Міністерства Внутрішніх Справ України, неймовірними зусиллями вдалося зрушити ситуацію з місця після десяти років імітування правоохоронними органами розслідування вбивства сина позивачки. [PERSON] затримали тільки 8 лютого 2009 року. 2-3.12.2009 Нижнєгорський суд АР Крим закрив кримінальну справу проти нього у зв`язку із спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, посилаючи на 1 ч. ст. 48 КК України (в редакції 1960 року). Цивільний позов як потерпілої сторони до Муратова про відшкодування моральної шкоди за позбавлення життя мого сина суд залишив без розгляду. У даній справі було подано скаргу на рішення Нижнєгорського суду АР Крим. Але 11.03.2010 року колегія суддів Апеляційного суду АР Крим не погодилися з доводами апеляцій і таким чином залишила в силі постанову Нижнєгорського райсуду АР Крим від 23.12.2009. Позивачка подала скаргу до суду касаційної інстанції - Верховного Суду України, який своєю Ухвалою від 2.04.2011 константував, що [PERSON] дійсно переховувався від слідства весь цей час і тому загальні, передбачені ч. 1 ст. 48 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності в даному випадку застосуватись не можуть, а [PERSON] - підлягає кримінальній відповідальності і повинен понести заслужене покарання. 13 листопада 2011 року Нижньогірський райсуд АР Крим кримінальну справу по [PERSON] знову закрив на підставі ч. 3 ст. 49 КК України, адже з часу вчинення злочину дійсно минуло більше 15 років. Таким чином, [PERSON] не поніс жодної юридичної відповідальності за заподіяну смерть сина позивачки. З моменту смерті останнього, позивачка перенесла сильні стреси, її плани на подальше життя зруйнувалися і весь час вона живе тільки надією притягнути винних осіб до відповідальності. Незаконними діями посадових осіб правоохоронних органів та прокуратури позивачці спричинено матеріальної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 5 000 000,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 5 000 000,00 грн., яку остання на підставі рішень Європейського суду просить відшкодувати на її користь. Представник відповідача Генеральної прокуратури України прокурор Роменської місцевої прокуратури Клименко Я.В. не погоджуючись з позовом 25.03.2019 надала суду відзив на позов в якому заначила, що позов до Генеральної прокуратури України є безпідставним і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Слідчим відділом Нижньогірського РВ ГУ МВС України в АР Крим порушено кримінальну справу № 41250 за ч. 3 ст. 101 КК України за фактом заподіяння [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили його смерть. Постановою Нижньогірського районного суду АР Крим від 13.07.2011 підсудного [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 101, ч. 2 ст. 123 КК України (в ред. 1960 року) на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальну справу відносно [PERSON] закрито. Цивільний позов потерпілої [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду. Як вбачається із змісту вказаної постанови, присутні у судовому засіданні потерпіла [PERSON] та її адвокат не заперечували проти закриття кримінальної справи, оскільки з дня вчинення злочину пройшло більше 15 років. Постанова суду набрала законної сили. Щодо відшкодування позивачці матеріальної та моральної шкоди, то відповідати за заявленими позовними вимогами на підставі зазначених норм має держава, а не конкретний орган досудового розслідування, прокуратури, чи їх посадові особи. Крім того, Генеральною прокуратурою України вказана кримінальна справа не розслідувалась і нагляд за її розслідуванням не здійснювався. Зважаючи на викладене, Генеральна прокуратура України є неналежним відповідачем у справі. Заявлену суму відшкодування не обгрунтовано, відповідних розрахунків не надано, в чому полягає матеріальна шкода не зазначено. З огляду на викладене, представник просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову до Генеральної прокуратури України повністю у зв`язку із безпідставністю вимог. Представник МВС Україниза довіреністю І.В. Скригонюк не погоджуючись з позовом 02.04.2019 направив до суду відзив на позовну заяву [PERSON] в якому зазначив наступне. У позовній заяві та доданих до неї документах дані про вину безпосередньо посадових осіб центрального апарату МВС України у спричиненні позивачеві матеріальної та моральної шкоди відсутні. Позивач не наводить у позовній заяві жодних випадків прийняття посадовими особами МВС України процесуальних рішень в рамках досудового розслідування кримінальної справи за фактом заподіяння тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] , які спричинили смерть потерпілого. Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, позивач фактично зазначає, що процесуальні документи в рамках кримінальної справи приймалися територіальним органом ГУМВС України в АР Крим. Разом з тим, ГУМВС України в АР Крим (код ЄДРПОУ 08592230) не бере участь в розгляді даної судової справи в якості відповідача. Міністерство внутрішніх справ України прав і інтересів позивача не порушувало та відповідно не може нести відповідальність перед позивачем. Позивач залишає поза увагою суду спеціальні норми Цивільного кодексу України по відшкодуванню шкоди, якщо вона була завдана посадовою особою органу державної влади чи органом державної влади під час здійснення ними своїх повноважень. Законами України на відповідний рік Державній казначейській службі України щорічно дійсно виділяються кошти для відшкодування особам шкоди. Так, згідно з додатком №3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (Розподіл видатків Державного бюджету України на 2019 рік) в 2019 році на зазначені цілі Державній казначейській службі України виділені кошти в розмірі 50000 тис., грн. (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030). Таким чином, відповідно до положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України у випадку, якщо судом під час слухання справи буде встановлено, що, як стверджує позивач, шкоди їй було завдано внаслідок неправомірних дій та бездіяльності органів досудового слідства при здійсненні ними своїх повноважень, то належним відповідачем в даному випадку має бути Держава Україна в особі Державної казначейської служби України. Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 500 000,00 грн., то ні в позовній заяві, ні в доданих до неї документах позивач не наводить жодних обґрунтувань та розрахунків з яких міркувань вона виходила визначаючи розмір завданої їй матеріальної шкоди в розмірі 5 000 000,00 грн. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 000,00 грн. то, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди. При відсутності хоча б однієї з вказаних умов на відповідача не може бути покладено зобов`язання по відшкодуванню шкоди. Це вказано в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд (постанова від 27.12.2018 у справі № 333/7276/16-ц). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Твердження позивача є безпідставними, оскільки Верховний Суд України в ухвалі від 21.04.2011 (справа № 05-606км11) констатував, що [PERSON] дійсно переховувався від слідства весь час і тому загальні, передбачені ч.1 ст. 48 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності в даному випадку застосовуватися не можуть. Так, в ухвалі Верховного Суду України від 21.04.2011 зазначено, що судами не надано оцінки наявним у справі матеріалам, згідно з якими [PERSON] після вчинення злочину залишив межі України і проживав та був зареєстрований в Республіці Узбекистан. Крім того, не було враховано, що малолітні діти [PERSON] [PERSON] та [PERSON] носять прізвище матері [PERSON] , а в свідоцтвах про народження дітей у графі «Батько» також зазначено прізвище « [PERSON] ». Не надано судом належної оцінки і даним щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за проживання його в Україні без реєстрації. Зважаючи на вищевикладене Верховний Суд України дійшов висновку, що без ретельного з`ясування зазначених обставин, які можуть свідчити про ухилення [PERSON] від слідства та суду, висновок про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є передчасним. Отже, фактично Верховний Суд України дійшов висновку про наявність в матеріалах справи документів, які свідчили про переховування [PERSON] від слідства. Як вбачається з доданих до позовної заяви документів, зокрема листа прокуратури Автономної Республіки Крим від 13.08.2004 № 04/1-4323/04. у зв`язку з тим, що [PERSON] ухилявся від слідства 15.07.1996 його було оголошено в розшук. Тобто, правоохоронними органами вживалися всі заходи, визначені положеннями КПК України, щодо належного розслідування кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] Як наслідок, безпідставним є твердження позивача, що впродовж 14 років держава взагалі не шукала вбивцю її сина. Крім того, жодних судових рішень, відповідно до яких дії посадових осіб правоохоронних органів по розслідуванню кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] були визнані неправомірними, чи, як зазначає позивач, «неналежними, неадекватними, халатними і неефективними», позивачем до суду не надано. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, позивач не наводить у позовній заяві жодних обґрунтувань визначення розміру моральної шкоди, яку вона просить сягнути на її користь. У зв`язку з чим, представник просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник ГУНП в АР Крим та м. Севастополі за довіреністю [PERSON] . не погоджуючись з позовом подав до суду відзив на позов від 05.04.2019, в якому зазначив, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. 16.09.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, ГУНП, та ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, зокрема, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим та Нижньогірський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим. Кабінетом міністрів України не визначено ГУНП правонаступником ГУ МВС України в АР Крим та Нижньогірського РВ ГУ МВС України в АР Крим. ГУНП є окремою юридичною особою, виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями та керується у своїй діяльності Положенням про ГУНП затвердженим Наказом Національної поліції 06 листопада 2015 року № 17. Оскільки ГУНП прав Позивача не порушувало та шкоду йому не заподіювало вважаємо, що Позивачем без належних правових підстав залучено ГУНП у якості відповідача. Проведення процесуальних дій посадовими особами державних органів, не може бути підставою для відшкодування шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач не зазначив підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди передбаченої Законом, тому в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити у повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України за довіреністю Клименко Н. не погоджуючись з позовом надала суду відзив на позов від 15.04.2019 в якому зазначила наступне. Позивачем до позовної заяви додано копії листів Прокуратури Автономної Республіки Крим від 18.03.2003 №04/2/416/05 та від 24.01.2008 №04/2/1-416/05, зі змісту яких вбачається, що «за допущення тяганини та порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінальної справи стосовно працівника міліції до ГУ МВС України в АР Крим направлено подання» та порушено дисциплінарне провадження. Однак з матеріалів справи неможливо з`ясувати, які були прийняти рішення за наслідками розгляду таких подань та дисциплінарних проваджень стосовно співробітників міліцій. А відтак, позивачем не надано належних доказів щодо незаконності дій (бездіяльності) відповідачів по даній справі. Окрім цього, позивач повинна обгрунтувати, чим документально підтверджується факт заподіяння їй шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) така шкода заподіяна відповідачами та надати нормативно-обгрунтований розрахунок суми, яку вона просить стягнути з Державного бюджету України в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Однак вказані вимоги позивачем не виконані. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved