Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

28.11.2017 [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» /далі ПрАТ/, яким просить стягнути відповідно до ст.ст.153, 173, 237-1 КЗпП України 100000 грн. моральної шкоди, у звязку з нещасним випадком, повязаним з виробництвом та ушкодженням здоровя. В обґрунтування вказує, що він з 19 червня 1974 року по 07 травня 1987 року, з 1 лютого 1988 року по 01 серпня 1989 року працював електрослюсарем з ремонту обладнання в ПрАТ. 12.12.1988 під час виконання робіт в цеху технічного водопостачання та шламового господарства на дільниці пульпонасосних станцій, пульпонасосна станція другого ПрАТ з позивачем трапився нещасний випадок на виробництві, в наслідок якого він отримав термічний опік обличчя І-ІІ ступеню та лівої руки II-III ступеню. Цей факт підтверджується актом №46/ХІІ про нещасний випадок на виробництві. Через отримані травми позивач був змушений проходити курс лікування в міській лікарні №7, який тривав з 12 грудня 1988 року по 29 грудня 1988 року. Також, у зв'язку з отриманою травмою рухи в пальцях кисті руки в позивача обмежені. Моральна шкода, яка заподіяна позивачу, полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав безпосередньо як під час травмування, так і в період лікування, і ті, які він переносить і по теперішній час, оскільки на його обличчі та руці залишились сліди від опіку. Перебуваючи на лікуванні, позивач [PERSON] не міг вести повноцінний образ життя, відчував фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю травми та особливостями її лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалось і позначається сьогодні на душевному стані позивача. Його життя після травми зазнало суттєвих змін, він втратив слух, зір, почалась гіпертонія ритму серця, безсоння, а також біль в попереку, відбулось порушення обміну речовин, захворювання шкіри. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить стягнути з ПрАТ на його користь 100000 грн. моральної шкоди, у звязку з нещасним випадком, повязаним з виробництвом та ушкодженням здоровя. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі, також представник позивача просила суд не надавати їй час для надання відгуку на відзив, у звязку з відмовою у вчиненні даної процесуальної дії. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, надала відзив на позовну заяву, в якому обґрунтувала свої заперечення проти позову. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд вважає, що в позовних вимогах слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19 червня 1974 року по 07 травня 1987 року, з 1 лютого 1988 року по 01 серпня 1989 року працював електрослюсарем з ремонту обладнання в ПрАТ (а.с.6-7). 12.12.1988 під час виконання роботи з позивачем трапився нещасний випадок на виробництві, в наслідок якого він отримав термічний опік обличчя І-ІІ ступеню та лівої руки II-III ступеню (а.с.13-15). Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] посилається на ч.1 ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України, як на правову підставу позовних вимог, але ст.237-1 КЗпП України набрала чинності з 13.01.2000, а ст.1167 ЦК України з 01.01.2004, в той час як спірні правовідносини виникли 12.12.1988 р. На час виникнення, спірні правовідносини про відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулювались «Правилами возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», затверджених постановою №690 Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984 р.. Згідно п.2 зазначених правил, «Возмещение ущерба состоит в выплате потерпевшему денежных сумм в размере заработка (или соответствующей его части), которого он лишился вследствие утраты трудоспособности или снижения ее, за вычетом пенсии по инвалидности в связи с трудовым увечьем, а также в компенсации дополнительных расходов, вызванных повреждением здоровья». Оскільки заподіяна позивачу [PERSON] травма на виробництві стала наслідком короткочасного розладу здоровя, йому не була встановлена стійка втрата працездатності, що підтверджується виписним епікризом а.с.15, а тому правовідносини, які виникли в той чає, не є тривалими і охоплюються лише правовими нормами, які діяли в період отримання позивачем травми на виробництві. Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Крім того, позивачем всупереч ст.ст.12,13 ЦПК України не надано жодних доказів на обґрунтування позову, тобто на підтвердження наявних в нього на теперішній час хвороб, які виникли у звязку із отриманням травми на виробництві, та моральних страждань з приводу цих хвороб. Таким чином, суд вважає, що в позовних вимогах слід відмовити. На підставі п.2 «Правил возмещения предприятиями, учреждениями, организациями ущерба причиненного рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.58 Конституції України,

Outcome: dismissed