Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

28 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.01.2005 року, зареєстрованого в реєстрі БТІ за №6150179, йому на праві особистої приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] . У вказаному будинку, за проханням дружини позивача, тимчасово були прописані її онуки та правнучка - відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] , її донька [PERSON] , 2004 року народження та чоловік [PERSON] . Однак, з моменту реєстрації відповідачі за вказаною адресою ніколи не проживали та не проживають, оскільки фактично всі вони з 2009 року мешкали в м. Севастополь, а їх реєстрація в будинку позивача була пов`язана виключно з продажем квартири їх матері за адресою: [ADDRESS] . Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованими у належному позивачу житловому будинку і добровільно зніматися з реєстрації відмовляються, оскільки найближчим часом вони не планують приїздити на Україну, у зв`язку із введенням карантину та карантинними обмеженнями, як на території України, так і м. Севастополя. На даний час позивач має намір розпорядитися своїм майном на власний розсуд, а саме відчужити будинок та земельну ділянку, і таким чином відповідачі перешкоджають йому у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому посилаючись на вимоги ст.ст. 386, 391 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 липня 2020 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав у повному обсязі (а.с.43). Відповідачі, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, на електронну пошту суду надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутність, у яких позов [PERSON] визнали та не заперечували проти зняття їх з реєстраційного обліку за спірною адресою, одночасно зазначили, що постійно проживають у м. Севастополь (а.с.44,45,46) Представник Перещепинської міської ради надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вирішення даного спору залишив на розсуд суду (а.с.47). На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії [NUMBER] , виданого Новомосковською районною державною адміністрацією 08 січня 2005 року (а.с.8), що також підтверджується витягом НР КП БТІ «Інвентаризатор» про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6150179 від 08.01.2005 року (а.с.9). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім`ї (а.с.17), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.35,36,37) у вищезазначеному житловому будинку зареєстрованим значиться відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та її неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] (а.с.26). У відповідності до положень глави 6 ЖК України, особа набуває право користування жилим будинком, квартирою, що належить громадянинові, в силу сімейних відносин з ним або на підставі договору найму, укладеного нею або членом її сім`ї з власником будинку. В розуміння вимог Житлового кодексу України відповідачі по справі не являються членами сім`ї власника житла, однак були зареєстровані у спірному будинку за згодою позивача. Згідно ст.158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму житлового приміщення. Актом повноважної комісії Перещениської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, складеним 22 травня 2020 року, за участю сусідів, підтверджується факт не проживання усіх відповідачів по справі за адресою: [ADDRESS] з дати реєстрації по теперішній час (а.с.18). Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до своговнутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. А тому, зважаючи на подані відповідачами заяви про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин втрати відповідачами права користування спірним житловим приміщенням, з підстав зазначених у позові, та добровільності визнання цих обставин відповідачами. Аналіз зазначених вище норм закону, з урахуванням заяв відповідачів про визнання позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, встановлені судом обставини, дають суду підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Частиною 2 ст.29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. У своїй заяві відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , не заперечувала проти зняття з реєстрації останньої в будинку позивача (а.с.45). За таких обставин визнанню такою, що втратила право користування спірним житловим будинком підлягає і неповнолітня [PERSON] , 2004 року народження. На стягненні судових витрат з відповідачів позивач не наполягав. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved