Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

28 квітня 2017 року, представник [PERSON], звернулася до суду з названим позовом, в якому, просив суд, встановити юридичний факт спільного проживання однією сімєю позивачки та спадкодавця [PERSON] з 2009 року по день його смерті 13.10.2016 р., визнати позивачку спадкоємицею 4-ої черги після смерті спадкодавця [PERSON], померлого 13.10.2016 р. та визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 13.10.2016 р. на спадкове майно у виді : житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 124,4 кв.м, житловою 61,6 кв.м та земельної ділянки, площею 0,1344 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № 5123783200:02:001:0248, розташованих за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Молодіжна, 5, мотивуючи це письмовою відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю доказів спільного проживання зі спадкодавцем та відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим особистою розпискою з його підписом, причини неявки суду не повідомив, однак надіслав до суду письмову заяву, в якій він повністю підтримав позов [PERSON] та проханням про слухання справи за його відсутності (а.с. 36,37,42). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, однак надала суду письмову заяву, в якій позов визнала повністю та просила суд слухати справу за її відсутності (а.с. 43). Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] із ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. [PERSON] із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 1221 ЦК України). У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. [PERSON] із ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON] із ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні даного спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 19851988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 р. за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема : індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. [PERSON] із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» - житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 р. не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 р. документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996 р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р., яка діяла до 13.12.1995 р. реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу : а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом). При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності ЦК (п. 21 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сімєю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Суд встановив, що спадкодавець [PERSON], який помер 13.10.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 473046 від 15.10.2016 р., за життя отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 274496 від 27.02.2006 р. - площею 0,134 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 5123783200:02:001:0248 за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Молодіжна, 5, виданий на підставі рішення ХХІ сесії ІІ скликання Новодолинської с/р від 25.10.2005 р. № 489-ІІ (а.с. 9,12-15). Також, на підставі виписки з протоколу засідання виконкому Овідіопольської райради № 53 від 15.02.1990 р. [PERSON] було дозволено будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель в с. Нова Долина по типовому проекту (а.с. 23). [PERSON] виписки з протоколу № 7 зборів уповноважених колгоспу ім. Фрунзе від 18.11.1989 р. за [PERSON] було закріплено земельну ділянку площею 0,10 га в с. Нова Долина, по вул. Молодіжній, 5 (а.с. 30). У 1990 р., [PERSON] отримав будівельний [NUMBER] на буд. № 5 по вул. Молодіжній в с. Нова Долина (а.с. 24-29). [PERSON] прийомки до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель і споруд від 01.12.1992 р. вищевказаний будинок був зданий спадкоємцем [PERSON] в експлуатацію (а.с. 17). З наведених підстав та з урахуванням вимог наведеного вище законодавства України та ст. 1218 ЦК України, відповідно до якої, до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, суд дійшов висновку, що за життя спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку, на час будівництва вказаного житлового будинку, набув на нього право власності та на вказану земельну ділянку, отримавши на неї державний акт. Однак, згідно Витягу з Державного земельного кадастру № НВ-5101238772014 від 09.07.2014 р. про спірну земельну ділянку, в якому площа земельної ділянки вказана як 0,1344 га відсутні дані про реєстрацію права власності на неї за [PERSON] (а.с. 10). З матеріалів позову вбачається, що зі спадкодавцем [PERSON] позивачка була знайома з дитинства, так як він спілкувався з її дідусем та допомагав їхній родині по господарству, будучи одинокою людиною, без родичів і проживав сам за вищевказаною адресою. Приблизно у 2009 р., позивачка випадково зустрілася з [PERSON], який перебував у занедбаному стані, погано почувався, мав неохайний вигляд та який пояснив позивачці, що проживає один, не працює в силу свого віку, отримуючи мізерну пенсію, а також, не може самостійно себе доглядати, у звязку з чим, позивачка вирішила, з дозволу і на прохання [PERSON] переїхати до нього в буд. № 5 по вул. Молодіжна в с. Нова Долина, де починаючи з 2009 р., вона постійно проживала разом із спадкодавцем, допомагала його по господарству і доглядала за [PERSON], купуючи йому харчі, ліки, прибирала в будинку, прала його речі і т.і. При чому, кожної зими, вона разом з [PERSON] проживали у неї в буд. № 2/8б по вул. Крупській в с. Нова Долина, в якому у [PERSON] була окрема кімната. Суд встановив, що починаючи з 2009 р. і до смерті спадкодавця [PERSON] 13.10.2016 р., останній проживав разом однією сімєю з позивачкою, яка поховала [PERSON] за свої кошти, враховуючи, що жодних родичів у спадкодавця не було, що зокрема, підтверджується довідкою нотаріуса про те, що спадкова справа відносно майна померлого 13.10.2016 р. [PERSON] нотаріальною конторою не заводилась, і відповідно до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, окрім позивачки, якій було відмовлено у заведенні спадкової справи з підстав не підтвердження відносин зі спадкодавцем (а.с. 8,41). У звязку з чим, суд вважає доведеним і встановленим юридичний факт проживання позивачки, яка в розумінні вимог ст.ст. 1264,1268 ЦК України прийняла спадщину як спадкоємиця 4-ої черги та померлого 13.10.2016 р. спадкодавця [PERSON] однією сімєю з 2009 р. по день смерті спадкодавця 13.10.2016 р. з визнанням за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 13.10.2016 р. на спадкове майно у виді : житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 124,4 кв.м, житловою 61,6 кв.м та земельної ділянки, площею 0,1344 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № 5123783200:02:001:0248, розташованих за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Молодіжна, 5. З вищезазначених підстав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved