Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

28.12.2016 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою суду від 24.02.2017 року до участі в справі в якості третьої особи притягнуто Публічне акціонерне товариство «Харківську муніципальну страхову компанію» (а.с.37). В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги уточнив, зменшивши розмір морального відшкодування на стягненні якого він наполягав. Пояснив, що 26 серпня 2016 року приблизно о 17 год. відповідач [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 21099, державний номерний знак [NUMBER] по вул. Тичини в м. Миргороді, порушивши вимоги пункту 10.1, підпунктів 1.1, 1.11 Розділу 34 Правил дорожнього руху України, здійснив поворот ліворуч, перетнувши суцільну дорожню розмітку 1.1 і допустив зіткнення з належним йому автомобілем [NUMBER] під керуванням його сина [PERSON] Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Винним у вчиненні ДТП постановою Миргородського міськрайонного суду від 09 листопада 2016 року визнано відповідача [PERSON], якого було притягнуто до адміністративної відповідальності по ст.124 КУпАП. На ремонт свого автомобіля, що був проведений в умовах приватної СТО він витратив 20350 грн., що підтверджується актом виконаних робіт. Відповідач [PERSON], незважаючи на його правомірні вимоги щодо відшкодування заподіяної шкоди, її відшкодування не провів, що спонукало його звернутися з позовом до суду. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 20350 грн. матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Також вважав, що внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] йому було заподіяно моральної (немайнової) шкоди, яка полягає в душевних стражданнях та негативних переживаннях, яких він зазнав в звязку з пошкодженням його майна, відмовою відповідача добровільно відшкодувати шкоду, неможливістю використовувати транспортний засіб на протязі тривалого часу, що потягло для нього зміну звичного способу життя. Заподіяну йому діями відповідача [PERSON] моральну шкоду оцінює в 3000 грн. та просить дану суму стягнути з відповідача [PERSON] на його користь. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що 26 серпня 2016 року дійсно з його участю мало місце ДТП в м. Миргороді по вул. Тичини. Він керував автомобілем [NUMBER] із швидкістю 40-50 км. за годину. Виїхав на перехрестя коли був зелений сигнал світлофора і повернув на переривистій лінії до СТО. Коли повертав, то з-заді, збоку його транспортний засіб вдарив автомобіль [NUMBER] під керуванням сина позивача. Вважає, що в ДТП, що сталося мається вина сина позивача [PERSON], який перевищив швидкість руху. Позовні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди вважав також безпідставними, оскільки з його точки зору позивачеві його діями не було заподіяно моральної шкоди. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в задоволенні позову просив відмовити за недоведеністю позовних вимог. Позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження понесених ним витрат на ремонт автомобіля, адже акт виконаних робіт не підписаний виконавцем, бухгалтером, особою яка замовляла ремонт, а отже не може вважатися доказом понесених позивачем затрат. При виконанні ремонтних робіт та визначенні їх вартості не враховувалася зношеність транспортного засобу. Автомобілем керував син позивача, а тому позивачем не доведено, що саме йому діями відповідача було заподіяно моральної шкоди. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Харківська муніципальна страхова компанія» в судове засідання не зявився. Підприємство належним чином повідомлено про день та час судового розгляду справи, направило на адресу суду пояснення з яких вбачається, що автомобіль, яким керував відповідач [PERSON] є забезпеченим, цивільно-правова відповідальність водія застрахована власником автомобіля. Вартість відновлювального ремонту автомобіля за ремонтною калькуляцією складеною аварійним комісаром складає 8954,34 грн. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Встановлено, що постановою Миргородського міськрайонного суду від 09 листопада 2016 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності по ст. 124 КУпАП за порушення п. 10.1 Розділу 34 п.п. 1.1, 1.11 Правил Дорожнього руху України. З даної постанови вбачається, що [PERSON] 26.08.2016 року о 17 год. керуючи автомобілем [NUMBER] по вул. Тичини в м. Миргород та наближаючись до станції технічного обслуговування автомобілів, розташованої за адресою: м. Миргород, пров. Болотний 10, здійснив поворот ліворуч, перетинаючи дорожню розмітку 1.11 і допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], який здійснював обгін автомобіля під керуванням [PERSON] В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження ( а.с.6-7). Юридично власником автомобіля [NUMBER] являється позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ( а.с.4). Довідкою Миргородського ВП підтверджуються отримані автомобілем [NUMBER] в результаті ДТП пошкодження (а.с.6). Згідно акту виконаних робіт позивачем було затрачено на ремонт автомобіля ВАЗ 2110, номерний знак [NUMBER] 20350 грн. (а.с.9-12). Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] керував транспортним засобом власник якого застрахував свою цивільно-правову відповідальність у Публічному акціонерному товаристві «Харківська муніципальна страхова компанія» (а.с. 36). При розгляді даної справи судом враховується правовий висновок Верховного Суду України у справі про відшкодування шкоди №6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, в якому Верховним Судом України звертається увага на наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, позивачем правомірно заявлені позовні вимоги до відповідача [PERSON] щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і ці вимоги повинні бути задоволені відповідачем в повному обємі, зважаючи на ту обставину, що ним було проведено ремонт свого автомобіля і надано суду документ, який підтверджує проведену оплату в сумі 20350 грн., а проведеною судом судово-автотехнічною експертизою беззаперечно не встановлено вини водія [PERSON] в ДТП, що мало місце 26.08.2016 року. Стосовно позовних вимог [PERSON] заявлених до відповідача [PERSON] про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, то суд приходить до переконання, що позов в цій частині підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних обґрунтувань. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та розяснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди , при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути зясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд вважає, що діями відповідача [PERSON] власнику автомобіляВАЗ 2110, номерний знак [NUMBER], яким являється позивач [PERSON] було завдано моральної немайнової шкоди. В той же час, при визначенні розміру морального відшкодування, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, судом враховуються обставини дорожньо-транспортної пригоди, характер пошкоджень автомобіля, ступінь переживань потерпілого повязаних з необхідністю проведення ремонту автомобіля, відмова позивача від призначення та проведення по справі судово-психологічної експертизи. Зважаючи на вище викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем має бути відшкодована на користь позивача моральна шкода, яку суд визначає в розмірі 2000 грн., що буде відповідати обставинам справи та засадам розумності і справедливості. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору (а.с.1).

Outcome: partial