Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

28 серпня 2019 року адвокат Бутко Олександр Олександрович який діє на підставі ордеру в інтересах позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористалися. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивачка по справі [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 05 серпня 1998 року близько 19 години 30 хвилин, під час виконання трудових обов`язків прохідника на дільниці № 3 шахти ім. В.І. Леніна виробничого об`єднання «Кривбасруда» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», внаслідок ураження електричним струмом загинув син позивачки [PERSON] . Дана обставина підтверджується також Актом Н-1 № 24 від 15 вересня 1998 року «Про нещасний випадок». Згідно зазначеного акту, основною причиною нещасного випадку є невиконання вимог інструкції з охорони праці, а саме незадовільним утриманням відкотної виробітки та незадовільною виробничою дисципліною серед робочих та ІТР дільниць та шахти, супутньою причиною є невиконання посадових обов`язків. Особами, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці зазначено: гірничий майстер [PERSON] - який порушив вимоги § 16 «Єдиних правил безпеки праці при розробці рудних, нерудних і розсипних родовищ підземним способом», п.7.18.5 «Системи управління охороною праці у виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом.», В.О. начальника дільниці № 3 [PERSON] - який порушив вимоги § 46 «Єдиних правил безпеки праці при розробці рудних, нерудних і розсипних родовищ підземним способом», п.7.17.2 «Системи управління охороною праці у виробничому об`єднанні «Кривбасруда»., - В.О. начальника дільниці № 4 [PERSON] - який порушив вимоги § 46 «Єдиних правил безпеки праці при розробці рудних, нерудних і розсипних родовищ підземним способом», п.7.17.2 «Системи управління охороною праці у виробничому об`єднанні «Кривбасруда.», начальник дільниці № 9 [PERSON] - який порушив вимоги п.7.17.4 «Системи управління охороною праці у виробничому об`єднанні «Кривбасруда.», головний інженер шахти [PERSON] - який порушив вимоги п.7.2.2 «Системи управління охороною праці у виробничому об`єднанні «Кривбасруда.». В наслідок смерті на виробництві [PERSON] , позивачці [PERSON] , матері загиблого, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що вона втратила свого сина, на підтримку та допомогу якого розраховувала у старості. Звістка про загибель сина призвела до того, що вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, втратила інтерес до життя, адже думки про його смерть не залишають її навіть тепер. Відчуття того, що вона ніколи не побачать свого сина, постійно пригнічує її, що негативно позначається на її психічному стані. Отже суд вважає, що факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (05 серпня 1998 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли в серпні 1998 року, коли з [PERSON] , сином позивачки [PERSON] , стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. Згідно статті 6 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом компенсації моральної шкоди. У відповідності до статті 440-1 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК України не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК України є загальною нормою, такою, що регулює делікатні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачці у зв`язку зі смертю її сина в результаті нещасного випадку на виробництві не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України. Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Аналізуючи зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги адвоката Бутко Олександра Олександровича який діє на підставі ордеру в інтересах позивачки [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на підприємстві, підлягають частковому задоволенню. Беручи до уваги конкретні обставини по справі, обсяг фізичних та моральних страждань позивачки [PERSON] , істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили, враховуючи принципи розумності і справедливості, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої [PERSON] , моральної шкоди є сума в розмірі 150000,00 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання [PERSON] , моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. У судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці, оскільки уже самим фактом смерті її сина, яка настала внаслідок нещасного випадку на виробництві позивачці спричинена моральна шкода. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial