Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

28 липня 2015 року до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог, представник позивача посилався на те що, відповідно до укладеного договору без номеру від 16.07.2007 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Умовами та правилами банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, вона автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим, станом на 30 червня 2015 року має заборгованість у сумі 8 665,52 гривень. На підставі викладеного, посилаючись на норми законодавства, просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 8 665,52 гривень за кредитним договором без номеру від 16.07.2007 року; судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок. Представник позивача, [PERSON], який діє на підставі довіреності, до судового засідання не зявився, від нього в матеріалах справи є заява з проханням слухання справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлялась згідно діючого законодавства. Згідно рапорту наданому інспектором Орджонікідзевського ВП Маріупольського ВП Головного УПУ в Донецькій області [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає більше 4 місяців, фактичне її місце перебування не відоме. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України), згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.07.2007 року між сторонами укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 5 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами складає між нею та банком Договір, відповідно до умов якого відповідач зобовязався повернути наданий кредит, а також сплатити відсотки за користування ним. Умови погашення кредиту відповідачем належним чином не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 30.06.2015 року становить 8 665,52 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 3228,14 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3656,84 гривень, заборгованості за пенею та комісії за користування кредитом 1 129,80 гривень, а також штрафів відповідно Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250,00 гривень (фіксована частина) та в сумі 400,74 гривень (процентна складова). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Так, ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладанні Кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України якою встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частина 1 статті 509 ЦК України передбачає, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] порушила умови Кредитного договору, внаслідок чого у останньої виникла заборгованість перед ПАТ КБ Приватбанк. Разом з тим, суд вважає необхідним відмовити ПАТ КБ Приватбанк в частині позовних вимог щодо стягнення штрафу, як його фіксованої частини та і процентної складової за порушення виконання зобовязання за кредитним договором, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порядку й строків погашення кредиту суперечить частині першій статті 61 Конституції України. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України у справі № 6-2003 цс-15. На підставі викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 16.07.2007 року станом на 30.06.2015 року, яка складається із заборгованості за кредитом 3228,14 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 3656,84 грн.; заборгованості за пенею та комісією 1129,80 грн. та штраф (процентна складова) 400,74 грн., а всього 8415 гривень 52 копійки. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Як встановлено ст.79 ЦПК України до судових витрат належить судовий збір. Таким чином, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial