Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

29.04.2015 ТОВ «ВК Комунальник» звернулося з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вимоги обгрунтовані тим, що позивачу належить гуртожиток, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В гуртожитку без належного оформлення було поселено та зареєстровано відповідача. Більше шести місяців відповідач в гуртожитку не проживає, комунальних послуг не сплачує, ордеру на поселення не має, а тому є таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в гуртожитку. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся в установленому порядку. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що ТОВ «ВК Комунальник» відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.08.2009 року на праві приватної власності належить частка 60/100 гуртожитку (літ А) за адресою: [ADDRESS]. Наведена обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, серії ЕЕЕ №651095 від 14.07.2014 (а. с. 12). Відповідно до довідки форми №3, виданої ТОВ «ВК Коммунальник» (а. с. 5), [PERSON] з 2001 року зареєстрований у зазначеному гуртожитку. Відповідно до акту перевірки гуртожитку по [ADDRESS] від 09.07.2011 (а. с. 14 - 16), складеним ст. інспектором ВГІРФО Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, у гуртожитку зареєстрований, але не проживає [PERSON] Актом про не проживання від 28.04.2015, складеним комісією у складі охоронників гуртожитку засвідчено, що відповідач не проживає у гуртожитку з 2001 року, його особисті речі відсутні (а. с. 7 - акт). [PERSON] - мати відповідача в заяві від 30.03.2009, 11.03.2015 року (а. с. 3 - 4) повідомила, що разом з сином вони є зареєстрованими, але не проживають у гуртожитку по [ADDRESS], комунальних послуг не сплачують. Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві від 25.05.2015 року, [PERSON], 1999 р.н. по м. Києву зареєстрованим не значиться (а. с. 20). Позивач стверджує, що відповідач зареєстрований в гуртожитку, що належить на праві приватної власності позивачу, проте в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази зазначених тверджень. Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Згідно ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження. Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів. Позивач, заявляючи позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не надав суду доказів того, що місцем постійного проживання, за яким зареєстрований відповідач, є гуртожиток по [ADDRESS]. Судом встановлено, що відповідно до відомостей довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві від 25.05.2015 року, [PERSON], 1999 р.н. по м. Києву зареєстрованим не значиться. Отже, [PERSON] не проживає і не зареєстрований за адресою: [ADDRESS], гуртожиток, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed