Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

27 квітня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, Первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в якому просить визнати недійсним наказ ДП «Адміністрація морських портів України» №111-к 3-1 від 07.04.2015 року «Про припинення трудового договору», поновити [PERSON] на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України», визнати недійсним запис №18 в трудовій книжці [PERSON] про звільнення на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою продовжувати роботу внаслідок зміни істотних умов праці, а також позивачка просить стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 30000 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що її звільнення із займаної посади провідного юристконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України» є незаконним та безпідставним, оскільки під час звільнення були грубо порушені норми трудового законодавства та її права, так як вона є членом профспілкового комітету, а при вирішенні питання про звільнення працівника, який є членом профспілкового комітету необхідна згода профспілки, яка надана профспілкою не була. Як вбачається з матеріалів справи відповідач не надав Первинній профспілковій організації наказ про зміну умов трудового договору позивачки для попереднього ознайомлення. Окрім того, позивачка вважає, що фактично у відповідача не відбулося зміни в організації виробництва і праці, що стало підставою для її повідомлення про зміну істотних умов праці, з чим вона не погодилась, і як наслідок цього вона була звільнена. Під час розгляду справи судом, відповідно до ст.ст. 35, 36 ЦПК України, було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], оскільки саме він, як керівник підписав наказ про звільнення позивача з роботи. Представник позивача, вона ж представник третьої особи Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити його з підстав викладених в ньому. В своїх поясненнях представник зазначила, що наказ №18-К від 23.01.2015 року є незаконним, оскільки винесений з порушенням вимог законодавства України про працю, ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та Порядку погодження проектів розпорядчих документів ДП «АМПУ», затвердженого наказом ДП «АМПУ» від 23.07.2014 року №155, зі змінами внесеними наказом ДП «АМПУ» від 26.12.2014 року №283. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову, вважає його необґрунтованим і безпідставним, просила відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи Міністерство інфраструктури України в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав письмові пояснення по суті позовних вимог, у яких зазначив, що видання відповідачем оскаржуваного наказу відповідає положенням Статуту ДП «АМПУ» та КЗПпУ, а тому позовна заява задоволенню не підлягає. Даний наказ було видано з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами (а.с.38-39). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, письмових заперечень на адресу суду не направляв. Враховуючи, що всі учасники судового процесу повідомлялися про розгляд справи належним чином, суд вважає за можливе розглядати справу без участі не з'явившихся осіб. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до наказу № 66-П від 01.07.2013 року, позивачка з 02.07.2007 року була прийнята на роботу до ДП «Адміністрація морських портів України» на посаду заступника начальника Відділу по роботі з персоналом, організації праці та заробітної плати за переведенням з Міністерства інфраструктури України. Згідно з наказом №133-П від 24.09.2013 року, позивачка була переведена на посаду старшого інспектора відділу по роботі з персоналом служби управління персоналом. Відповідно до наказу №83-П від 24.02.2014 року, [PERSON] була переведена на посаду провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи. 23.01.2015 року головою ДП «АМПУ» був виданий наказ № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників». Даний наказ був прийнятий з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м.Одесі, а також забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства. Так, оскаржуваним наказом було вирішено провести в апараті управління ДП «АМПУ» зміни в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП «АМПУ» служби організації закупівель та здійснення договірної роботи й інспектора з запобігання і протидії корупції, які розміщуються в орендованих приміщеннях за адресою: м.Київ, пр-т Перемоги,14, до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м.Одеса, вул.Ланжеронівська,1. У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, п.1 оскаржуваного наказу, було вирішено перенести робочі місця, які розташовані за адресою: м.Київ, пр-т.Перемоги,14 до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м.Одеса, вул.Ланжеронівська,1. Відповідно до наказу на службу управління персоналом було покладено обов'язок ознайомити під особистий підпис всіх працівників служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, робочі місця яких за посадами визначені за адресою м.Київ, пр-т.Перемоги,14, з цим наказом та повідомленням про наступну зміну істотних умов, а у разі незгоди працівників від продовження роботи в нових умовах праці здійснити заходи по припиненню трудового договору згідно з законодавством. На виконання п.3 наказу ДП «АМПУ» № 18-К від 10.02.2015 року позивачку [PERSON], яка працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи, було ознайомлено з наказом під особистий підпис 10.02.2015 року (а.с.7). Відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. За змістом ч.1 та ч.2 вказаної статті Кодексу переведення працівника в іншу місцевість відбувається за його згодою. Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці. Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці, а не лише повідомлення працівника в установлений законом строк. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2012 року у справі N 6-59цс12. Як вбачається з тексту наказу №18-к від 23.01.2015 року зміна в організації виробництва і праці та зміна істотних умов праці працівників ДП «АМПУ» проводиться з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, в результаті чого було прийнято рішення щодо переміщення робочих місць з м.Києва до м.Одеса. З викладеного вбачається, що в ДП «АМПУ» відбулась зміна в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць певних працівників апарату Управління підприємства з м.Києва до м.Одеси. Відповідно до ч.2 ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Отже, є виключні підстави погодження з виборним профспілковим органом, серед яких, відсутнє погодження наказу про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників, а тому правових підстав для застосування вказаної норми Кодексу саме до наказу №18-к, на незаконність якого посилається позивачка як на підставу позову, судом в даному випадку не встановлено. Щодо посилання позивачки на те, що наказ №18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» на стадії проекту не був погоджений та завізований головою профспілкового комітету, що на її думку суперечить Порядку погодження проектів розпорядчих документів ДП «АМПУ», затвердженому Наказом ДП «АМПУ» від 23.07.2014 року №155, судом встановлено, що до підпункту 2 пункту 1 вказаного наказу щодо візування проектів розпорядчих документів з питань управління персоналом були внесені зміни наказом від 26.12.2014 року № 283. Після внесення змін вказаний підпункт Порядку викладено в редакції, яка містить чіткий перелік питань, з яких проекти розпорядчих документів потребують візування певних служб, в тому числі і голови профспілкового комітету. Необхідність погодження всіх проектів розпорядчих документів з питань управління персоналом даним Порядком (зі змінами) не передбачена, а також на відміну від попередньої редакції не міститься посилання про необхідність візування проектів документів «..інших питань з особового складу, організації праці…». Отже, з урахуванням викладеного, доводи позивачки, що наказ №18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» суперечить вимогам ч.2 ст. 252 КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд вважає безпідставними. Крім того, вказаний наказ в даний час в судовому порядку незаконним не визнаний та не скасований, а позивачкою в цьому судовому провадженні, відповідно до її позовних вимог, він не оспорюється. Проаналізувавши встановлені обставини у справі, а також перелічені норми закону, суд дійшов висновку, що наказ відповідача №18-к, на незаконність якого позивачка посилається, як на підставу визнання її звільнення незаконним, містить зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці, які фактично мали місце на підприємстві і які мають відношення поряд з іншими посадами до посади, яку обіймала позивачка. Згідно п.6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Як встановлено судом вище, у відповідача фактично мали місце зміни в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці, які стосувалися поряд з іншими посадами посади, яку обіймала позивачка, що відображено в наказі №18-к від 23.01.2015 року ДП «АМПУ», з яким позивачка була повідомлена під особистий підпис 10.02.2015 року. Відповідно до ч.3 ст.252 КЗпП України, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Оскільки позивачка є членом виборного профспілкового органу, 10.03.2015 року начальник служби управління персоналом ДП «АМПУ» направив на адресу Первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України» подання з проханням надати згоду на звільнення з роботи провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України» [PERSON] на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці (а.с.15). Листом від 23.03.2015 року №14 Первинна профспілкова організації ДП «Адміністрація морських портів України» повідомила ДП «АМПУ», що подання є необґрунтованим, оскільки до профспілки подання надійшло менш ніж за два місяці до звільнення позивачки з роботи, а також оскільки на даний час в суді оскаржується наказ позивача № 18-к від 23.01.2015 року, у зв'язку з чим відсутні підстави для звільнення провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» [PERSON] за п.6 ст. 36 КЗпП України, тому профспілка не надає згоди на звільнення останньої з роботи (а.с.11-12). Не зважаючи на вказаний лист, Наказом №111-к 3-1 від 07.04.2015 року позивачку звільнено із займаної посади провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ» на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (а.с.34). Частиною 7 статті 43 КЗпП України передбачено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Зазначена правова позиція також співпадає з положеннями ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а саме, рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Суд вважає, що Листом від 23.03.2015 року №14 Первинна профспілкова організації ДП «Адміністрація морських портів України», необґрунтовано відмовила відповідачу у наданні згоди на звільнення позивачки за п.6 ст. 36 КЗпП України, оскільки у вказаному листі не надано оцінки тим доводам, що були зазначені в поданні від 10.03.2015 року. Посилання на недотримання двомісячного строку між зверненням з поданням до профспілки та датою звільнення позивачки є необґрунтованим відповідно до норм закону, оскільки така вимога існує для попередження працівника про наступне звільнення, а не профспілки, що і було зроблено відповідачем. Також суд вважає безпідставним посилання, як на підставу у відмові відповідачу надати згоду на звільнення позивачки, на ту обставину, що в судовому порядку оскаржується наказ №18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників», оскільки таке оскарження може відбуватися протягом тривалого часу, що може негативно вплинути на господарську діяльність підприємства. Враховуючи викладене, оскільки позивачка була ознайомлена з наказом ДП «Адміністрація морських портів України» №18-К від 23.01.2015 року «Про зміну в організації виробництва і правці та зміну істотних умов праці працівників» під особистий підпис за два місяці до звільнення, від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці відмовилася, вказаний наказ на даний час є чинним, Первинна профспілкова організації ДП «Адміністрація морських портів України», необґрунтовано відмовила відповідачу у наданні згоди на звільнення позивачки з роботи, тому суд приходить до висновку, що позивачку правомірно було звільнено з роботи за п.6 ст. 36 КЗпП України, без згоди на таке звільнення профспілки, членом виборного органу якої являється [PERSON], а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнати недійсним наказу ДП «АМПУ» № 111-к 3-1 від 07.04.2015 року «Про припинення трудового договору» та поновлення [PERSON] на посаді провідного юрисконсульта відділу договірної роботи служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «АМПУ». Судом не приймаються до уваги посилання позивачки на порушення відповідачем її прав у зв'язку з невчасною видачою трудової книжки та ознайомленням з наказом про її звільнення, оскільки вказані обставини не впливають на вирішення питання щодо законності звільнення позивачки за п.6 ст. 36 КЗпП України. Оскільки судом встановлено, що позивачка була звільнена з роботи на законних підставах, то суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та внесення змін в запис про її звільнення в трудовій книжці. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язківка і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що судом не встановлено порушення трудових прав позивачки при її звільненні з боку відповідача, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди позивачеві. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed