Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

28.05.2020 позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Господар», третя особа - ПрАТ «Український Страховий Стандарт» про відшкодування шкоди. В обґрунтування даної позовної заяви позивач посилалась на те, що 17.12.2018 у м. Дніпрі на перехресті вул. Василя Жуковського та вул. Чернишевського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота», державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Крайслер», державний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, внаслідок чого обидва транспортних засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2019 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Власником автомобіля «Тойота», державний номер [NUMBER] є ТОВ «Господар». Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «Український Страховий Стандарт». Відповідно до висновку № 12-08-19Р по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ вартість відновлювального ремонту автомобіля «Крайслер», державний номер [NUMBER] , складає 272238,79 грн., та 2000 грн. вартість евакуації автомобіля. В свою чергу ПрАТ «Український Страховий Стандарт» сплатило на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 90 000 грн. та позивач отримала 30 000 грн. за залишки її автомобіля, а відтак не відшкодована частина завданого збитку становить 152 238,79 грн. Крім того, позивач змушена була витрачати кошти на зняття та встановлення деталей для доступу експерта на суму 2 490,08 грн., на оплату послуг оцінювача у розмірі 1 800 грн. та поштові витрати 72,60 грн. та 66,80 грн. У зв`язку із викладеним позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму матеріального збитку у розмірі 158 668,27 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представники відповідачів в судовому засідання проти задоволення позову заперечували з підстав, вказаних у відзивах на позовну заяву, наголосили на тому, що позивач повинна була повернути залишки автомобіля відповідачам, чого вона не зробила і тільки за таких підстав можливе повне відшкодування шкоди. Крім того, зазначили, що позивачем не надано належного обґрунтування вартості залишків автомобіля, не зрозуміло, чому позивач реалізувала залишки саме за 30000,00 гривень. Представник ТОВ «Господар» також зазначив той факт, що [PERSON] не перебував у трудових відносинах з товариством, ніякої роботи для товариства не виконував, користувався автомобілем на правових підставах, а тому товариство не може нести солідарну відповідальність з урахуванням положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Представник ПрАТ «Український Страховий Стандарт» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву в якій просив розглядати вказану справу без участі представника. В своїх поясненнях підтвердив факт того, що позивачу було сплачено страхове відшкодування в розмірі 90000,00 гривень. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 17.12.2018 у м. Дніпрі на перехресті вул. Василя Жуковського та вул. Чернишевського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота», державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Крайслер», державний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, внаслідок чого обидва транспортних засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2019 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. № 9-10). Відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, а тому фактичні обставини встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02.04.2019 є преюдиційними і доведенню не підлягають. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля «Крайслер», державний номер [NUMBER] , є позивач (а.с. 42). Згідно наданого позивачем звіту № 12-08-19Р по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ вартість відновлювального ремонту автомобіля «Крайслер», державний номер [NUMBER] , складає 272 238,79 грн. (а.с.22-39). Вартість автотоварознавчого експертного дослідження складає 1 800 грн. (а.с. № 47). Також судом встановлено, що позивач двічі користувалась послугами евакуатора для евакуації пошкодженого автомобіля на загальну суму 2 000 грн., що підтверджується відповідними актами (а.с. 48-49) Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ТОВ «Господар» була застрахована у ПрАТ «Український Страховий Стандарт». На підставі заяви потерпілої сторони ПрАТ «Український Страховий Стандарт» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 90 000 грн., частково відшкодувавши суму збитку (а.с. №41). Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Приписами ст. 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктами 5, 6 указаної постанови Пленуму визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2808 цс15 від 20 січня 2016 року). Під реальними збитками відповідно до ст. 22 ЦК України є витрати, яких особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Таким чином, неправомірними діями [PERSON] пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) [PERSON] було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями [PERSON] і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Проте, Верховний Суд у складі суддів судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові № 643/4161/15-ц від 19.09.2018 застосував аналогію положень статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування» та вказав, що зазначена стаття може бути застосована і у спорах між потерпілими та винуватцями. Таким чином, якщо потерпілий звертається з позовом до винної особи про стягнення страхового відшкодування межах вартості залишків знищеного автомобіля, то суди повинні по аналогії закону відмовляти в задоволенні позовних вимог. Зазначена правова позиція була зазначена і в попередніх постановах Верховного Суду: № 444/577/16-ц від 13.06.2018, № 570/2461/16-ц від 20.03.2018, № 564/2464/14-ц від 15.03.2018. Зазначене підтверджується п.15 роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у Постанові від 01.03.2013 №4 відповідно до якого: «Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентований статтею 30 Закону №1961-IV, який згідно зі ст.8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду». Верховний Суд у складі суддів судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові № 643/4161/15-ц від 19.09.2018 застосував аналогію положень статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування» та вказав, що зазначена стаття може бути застосована і у спорах між потерпілими та винуватцями. Таким чином, якщо потерпілий звертається з позовом до винної особи про стягнення страхового відшкодування у межах вартості залишків знищеного автомобіля, то суди повинні по аналогії закону відмовляти в задоволенні позовних вимог. Вказана правова позиція була зазначена і в попередніх постановах Верховного Суду: № 444/577/16-ц від 13.06.2018, № 570/2461/16-ц від 20.03.2018, № 564/2464/14-ц від 15.03.2018. Згідно з роз`ясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватися за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювана шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Позивач зазначила у своєму позові та підтвердила у судовому засіданні той факт, що залишки належного їй автомобіля були нею продані за 1 200 доларів США, що еквівалентно 30 000 грн. на час продажу, проте жодних доказів на підтвердження вказаному суду не надала. Крім того, позивач не здійснила оцінку вартості залишків автотранспортного засобу, наголосила у судовому засіданні, що вони були передані сторонній особі та надати їх відповідачу [PERSON] вона не може із вказаних причин. Відтак, суд критично ставиться до беззаперечності доводів позивача в частині визначення розміру залишку невідшкодованої шкоди, вважає позов в цій частині таким, що не підлягає задоволенню з підстав, наведених вище. У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню лише в частині стягнення витрат на евакуацію автомобіля саме з заподіювача щкоди [PERSON] , оскільки суд вважає, що відсутні правові підстави для солідарного порядку відшкодування шкоди, враховуючи положення ст. 1187 ЦК України та той факт, що [PERSON] на відповідній правовій підставі (договір позички від 01.03.2018 (а.с.98-103)) володів автомобілем «Тойота», державний номер [NUMBER] та ніколи не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Господар». Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial