Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

27 жовтня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, [PERSON] 02 грудня 2016 року звернулася із зустрічним позовом, в якому просила суд поновити строк позовної давності для звернення до суду; визнати заповіт реєстровий номер 1-1171 від 29 квітня 1994 року, посвідчений старшим нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за яким [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] недійсним, посилаючись на те, що станом на квітень 1994 року її мати - [PERSON] знаходилася в хворобливому стані після перенесеного інсульту, за станом свого здоровя вона не могла розуміти значення своїх дій і тільки в 1995 році, після того, як її стан здоровя декілька покращився після проведеного курсу лікування, вона наполягала на тому, щоб [PERSON] привіз додому нотаріуса для переоформлення заповіту саме на користь [PERSON] Нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] приїхала за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Новопотічна, 23 для прийняття заяви про зміну заповіту, однак, на момент прибуття нотаріуса стан здоровя її матері погіршився, що унеможливило вчинення нотаріальної дії, а через деякий час мати померла (арк.с.68-70). Згідно ухвали суду від 19 січня 2017 року, зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, обєднана в одне провадження з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння (арк.с.73). Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року провадження у цивільній справі за первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння закрито у звязку з відмовою позивача від позову (арк.с.78). В судовому засіданні представник позивача, підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні надала суду письмову заяву про визнання позову та визнання обставин, на яких ґрунтується позов, згідно якої, просила визнати обставини викладені в позовній заяві [PERSON] до [PERSON], третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним безспірними, такими, що не потребують доказування; задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту реєстровий номер 1-1171 від 29 квітня 1994 року, посвідченого старшим нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], за яким [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] - недійсним. Представник третьої особи Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 1994 року [PERSON] оформила заповіт на імя [PERSON], згідно якого, заповіла останньому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося (арк.с.8). 25 квітня 1995 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №338863, виданим 23 травня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів Дніпропетровська (арк.с.5). Відповідно до ч.2\~ст.1257 ЦК України\~за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч.1\~ст.225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним за\~ст.225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до якого заповіла своєму онуку [PERSON] все своє майно. Цей заповіт було посвідчено нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1-1171 (арк.с.8). Відповідно до положень\~ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Матеріалами справи не встановлено, що заповіт було вчинено через представника. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні заповіту, були виконані всі вимоги закону: [PERSON] при укладанні заповіту, розуміла значення своїх дій, перебувала при здоровому розумі та ясній памяті, діяла добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, під час укладання заповіту дієздатність заповідача була перевірена. Посилання представника позивача на те, що заповіт є недійсним, оскільки станом на квітень 1994 року її мати - [PERSON] знаходилася в хворобливому стані після перенесеного інсульту та за станом свого здоровя вона не могла розуміти значення своїх дій є необґрунтованими у звязку з наступним. У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК України. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови у позові, при цьому факт перебування особи в хворобливому стані після перенесеного інсульту у звязку з яким, за станом свого здоровя померла не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, має довести особа, яка пред'явила позов про визнання заповіту недійсним. Згідно з п.2 ч.1\~ст.145 ЦПК України\~призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. У пункті 16\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9\~«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В судовому засіданні було роз'яснено право на звернення до суду із клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак представник позивача не заявила такого клопотання, таким чином, відповідно до\~ст.11 ЦПК України, розпорядились своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доведення перед судом факту перебування особи в хворобливому стані після перенесеного інсульту у звязку з яким, за станом свого здоровя померла не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, покладається на позивача і належним доказом у справі на підтвердження таких обставин є висновки експертного дослідження з даного питання. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд вважає, що правові підстави та обґрунтування, на які вказувала позивач у своїй позовній заяві для визнання заповіту недійсним, не знайшли свого підтвердження зібраними у справі доказами. У звязку з наведеним, та відсутністю у матеріалах справи експертизи на предмет зясування факту перебування особи в хворобливому стані після перенесеного інсульту у звязку з яким, за станом свого здоровя померла не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд вважає недоведеними підстави позову. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Що стосується вимог позивача про поновлення строку позовної давності для звернення до суду, то суд, виходить із наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність, а тому, строк позовної давності підлягає поновленню. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-738цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Питання щодо стягнення судових витрат, суд вирішує наступним чином. У відповідності до пункту 31 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року, якщо строк, на який судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі - частина перша статті 82 ЦПК), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення. Враховуючи те, що ухвалою суду від 30.11.2016 року було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення суду, суд приходить до висновку про необхідність стягнення судових витрат з [PERSON] на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved