Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

27.09.18 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . 01.03.2019 [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на 43/100 частини спадкового майна, а саме житлового будинку в [ADDRESS] В основу своїх позовних вимог [PERSON] зіслався на те, що його батько [PERSON] помер в 1999 році, тому за життя його матері [PERSON] належало будинковолодіння, що знаходиться у [ADDRESS] . [INFO] його мати [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Він, його сестри [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та брати [PERSON] і [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Крім того, він та його сестра [PERSON] є спадкоємцями за заповітом, складеним його матір`ю 04 березня 2010 року. Всі його брати та сестри, які також є відповідачами по справі, на спадщину не претендують, відмовляються від своїх часток у спадковому майні на його користь. На момент смерті матері він проживав разом з нею і таким чином прийняв спадщину. Бажаючи оформити прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, він звернувся до нотаріальної контори, однак нотаріус відмовив йому у вчиненні такої нотаріальної дії через відсутність документа власності на спадкове майно. При таких обставинах, він не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушений звернутися в суд за захистом своїх законних прав та інтересів. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] мотивує тим, що її матері [PERSON] згідно записів по господарського обліку села Спас належало домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] . 04 березня 2010 року її мати [PERSON] склала заповіт, яким розпорядилася належним їй майном. Відповідно до заповіту мати заповіла їй частину вказаного домоволодіння, зокрема комору та одну кімнату. Іншу частину домоволодіння, до складу якої увійшла кімната, коридор та сіни, а також господарські споруди, [PERSON] заповіла [PERSON] . Також мати заповіла їм з братом по Ѕ частині земельної ділянки. 20 лютого 2018 року вона звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документу про право власності на спадкове майно. При таких обставинах, вона не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушена звернутися в суд за захистом своїх законних прав та інтересів. Сторони у судове засідання не прибули, направили суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а позов [PERSON] слід задовольнити повністю з таких підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] та позивачка [PERSON] доводилися дітьми [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 13, 15, 16, 46). Довідками № 1077 та № 1078 від 22 серпня 2018 року (а.с.18, 19) підтверджено, що за померлою [PERSON] зареєстровано домоволодіння згідно по господарської книги №5 за адресою: [ADDRESS] . З копії заповіту, складеного [PERSON] 4 березня 2010 року (а.с. 12) вбачається, що остання на випадок своєї смерті зробила розпорядження: одну кімнату та комору належного їй домоволодіння, а також Ѕ частину городу заповіла своїй дочці [PERSON] , одну кімнату, коридор, сіни, господарські споруди, город біля хати та Ѕ частину городу заповіла [PERSON] Ф. Постановами нотаріуса від 22 серпня 2018 року № 267/02-14 та від 13 березня 2019 року № 86/02-14 (а.с.14, 58) підтверджено, що у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері позивачу [PERSON] та Позивачці [PERSON] відмовлено, у зв`язку з відсутністю документа власності на спадкове домоволодіння. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а згідно ч. 2 цієї ж норми у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Отже спадкування за законом можливе лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом. Судом встановлено, що спірне домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] належало [PERSON] , яка за життя скала заповіт, в якому розподілила вказане домоволодіння разом з іншим майном між своїми дітьми: дочкою [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві просить визнати за ним право власності на домоволодіння в цілому, мотивуючи тим, що інші спадкоємці на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , не претендують. Таке його твердження не відповідає дійсності, оскільки спадкоємець за заповітом [PERSON] звернулася спочатку в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому до суду з позовом про визнання за нею права власності на частину домоволодіння, яку вона успадкувала відповідно до заповіту, складеного [PERSON] . Суд приймає до уваги що позивач [PERSON] та позивачка [PERSON] належним чином прийняли спадщину після смерті [PERSON] , оскільки [PERSON] проживав разом із спадкодавцем на час її смерті, а [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.5 зворот, 52, 53). Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що спадкове домоволодіння слід розподілити між позивачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] , визнавши за ними право власності на частини спадкового домоволодіння згідно довідки № 11, виданої 28 лютого 2019 року ПП «ОЛВІР» (а.с.87), в якій здійснено розрахунок ідеальних часток спадкового домоволодіння відповідно до складеного спадкодавцем [PERSON] заповіту. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1218, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: partial