Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

27.01.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , за участю третьої особи - служба у справах дітей Подільської районної державної адміністрації Одеської області про визнання втратившим право на житло. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що згідно договору дарування від 20.12.2004 року вона є власником квартири [ADDRESS] . В її квартирі зареєстровані [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , які з 2018 року в ній не проживають. Добровільно знятися з реєстрації відповідачка зі своїм сином не бажає, що створює позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні житловою площею в квартирі. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що їй на праві приватної власності належить квартира, яка розташована по [ADDRESS] . Крім неї в її квартирі зареєстровані [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON] . Зареєстровані особи є її родичами, а саме: [PERSON] - рідна онука, а [PERSON] - правнук. З 2018 року вони не проживають у квартирі, оскільки мають своє власне житло, яке розташоване в с. Саражинка Балтського району Одеської області. Враховуючи те, що добровільно вони не знімаються із зареєстрованого місця проживання, тим самим створюють останній перешкоди у користуванні власним майном, а позасудовому порядку дане питання вирішити не представляється за можливе, тому [PERSON] вимушена була звернутися з даним позовом до суду, в якому просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в судові засідання неодноразово не з`являлася, про причини неявки суду не повідомила. Оголошення про її виклики в судові засідання, призначені на 16.03.2021 року, 14.04.2021 року, 17.05.2021 року, 15.06.2021, 12.07.2021 року були розміщені на офіційному сайті Балтського районного суду Одеської області, у в зв`язку з чим відповідно до ст. 280 ЦПК України судом застосовано заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Подільської районної державної адміністрації Одеської області в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що недоцільно визнати малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житлом, оскільки це призведе до обмеження його прав і охоронних законом інтересів, що є неприпустимим при вчиненні будь-яких дій стосовно жилих приміщень. Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити у повному обсязі з таких підстав. З копії договору дарування квартири від 20.12.2004 року серії ВВО № 537079, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Пантілєєвою І.П. вбачається, що [PERSON] отримала в дар від [PERSON] квартиру, яка складається з двох кімнат, загальною площею 51,1 кв.м., жилою 27,4 кв.м., що розташована по [ADDRESS] (а.с.5), що також підтверджується копіями Витягу з Державного реєстру правочинів № 515756 від 20.12.2004 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданного Балтським районним бюро технічної інвентаризації № 6028487 від 25.12.2004 року (а.с.7). Згідно довідки сектору державної реєстрації юридичного відділу Балтської міської ради Одеської області № 188 від 26.01.2021 року, за відомостями Балтської міської ради Одеської області за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з довідки від 26.01.2021 року № 299, виданої виконавчим комітетом Балтської міської ради Одеської області від 26.01.2021 року № 299, [PERSON] та її син [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. В силу ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не втрачала інтерес до спірного житла та була зареєстрована в ньому разом зі своїм малолітнім сином на законних підставах. Підстава, на якій місце проживання відповідачки та її малолітнього сина реєструвалося у спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули право користування цим житлом на законних підставах. Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка набула право власності або право постійного користування іншим житловим приміщенням, позивачкою до суду не надано. Отже, за вищевказаних обставин визнання відповідачки такою, що втратила право на користування квартирою, призведе до неспівмірного втручання у право на житло та необґрунтованого позбавлення її житла. Також позивачка просить визнати таким, що втратив право на користування житлом малолітнього [PERSON] , [INFO] . Право дитини на житло та його недоторканість закріплені у ст. 16, 27 Конвенції про права дитини, ст. 1 8 Закону України «Про охорону дитинства». Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Позивачкою не надано доказів того, що малолітня дитина забезпечена житлом, тому суд не має підстав визнати дитину такою, що втратила право на користування квартирою. Також, згідно з ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. В силу ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками. Орган опіки та піклування надав висновок від 21.05.2021 року № 06-25/326 про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житлом, оскільки це призведе до обмеження прав і охоронних законом його інтересів, що є неприпустимим при вчиненні будь-яких дій стосовно жилих приміщень, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову щодо визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування належної позивачці майном та вважає за можливе відмовити у задоволенні позову. При таких обставинах, суд дійшов до висновку, що відповідачка та її малолітній син перебувають у родинних стосунках з позивачкою, тому вони мають рівне з позивачкою право користування квартирою, у зв`язку з чим не можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed