Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

27 жовтня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна про визнання договору купівлі продажу недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 19.03.1992 по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час спільного проживання 30.12.2011 [PERSON] на прилюдних торгах було придбано квартиру [ADDRESS]. Враховуючи те, що подружжя мало у власності ще одну квартиру та проживало за іншою адресою, за спільною домовленістю дозволили відповідачу [PERSON] тимчасово користуватись новопридбаною квартирою. А у серпні 2016 року позивач поцікавилась у чоловіка, щодо подальшого користування спірною квартирою. На що чоловік повідомив позивачу, що у 2012 році він без її згоди надав відповідачу [PERSON] довіреність на представлення інтересів, які стосувались реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно квартири [ADDRESS]. Користуючись наданою довіреністю 24.10.2014 [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гніденко Н.Ю. Таким чином, за даним договором право власності на квартиру набула відповідач [PERSON] На підтвердження чого [PERSON] надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно№44858162 від 30.09.2015, з якої вбачається, що приватним нотаріусом Гніденко Н.Ю. на підставі договору купівлі продажу винесено рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру. Враховуючи те, що квартира придбана за час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач у свою чергу згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не надавала, про який дізналась у серпні 2016 року відповідно, у зв'язку із чим, в уточнених позовних вимогах, просила визнати вказаний правочин недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Гніденко Н.Ю. як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7151327 від 24.10.2013 на підставі якого зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав за викладених у позовні заяві підстав, просив задовольнити у повному обсязі. Додатково у поясненнях зазначив, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] були знайомі та перебували у дружніх стосунках з сім'єю [PERSON] з 1998 року. Тому на час укладання договору купівлі-продажу від 24.10.204 відповідач 2 та відповідач 3 [PERSON] були обізнані в тому, що [PERSON] і [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, спірна квартира належить відповідачу 1 та позивачці на праві спільної сумісної власності і що остання не надавала відповідачу згоди на кладення цього договору. При оформленні спірного договору відповідач [PERSON] використовував довіреність від імені [PERSON] від 11.10.2012, хоча 19.03.2013 [PERSON] оформив нову довіреність без надання [PERSON] права на відчуження спірної квартири. [PERSON] навмисно пред'явив нотаріусу ксерокопію паспорта [PERSON] без штампу про реєстрацію шлюбу з позивачем [PERSON], хоча в оригіналі паспорту даний штамп існує з дати оформлення і видачі паспорта 18.08.1996. Позивач не надавала згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири. А [PERSON] у свою чергу в довіреності не надавав [PERSON] право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності. Однак, [PERSON] зробив таку завідомо неправдиву заяву нотаріусу, а нотаріус у порушення порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, прийняв таку заяву. З метою приховування незаконного правочину [PERSON] надав суду сфальсифіковані документи, на підставі яких розрахувався 24.10.2013 за квартиру у розмірі 503 500 грн. через банк «Стандарт». Однак, дані документи не могли складатись, оскільки з 07.09.2013 по 03.11.2013 [PERSON] та [PERSON] перебували за межами України, у США. На момент укладення договору купівлі-продажу квартира була спільною сумісною власністю подружжя, та придбана у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти за результатами спільної праці подружжя у власній фірмі у США. Метою придбання квартири було використання для сімейних потреб, а саме, проживання в ній одного із синій подружжя або продаж у разі остаточного переїзду до США. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. У поясненнях зазначив, що 30.11.2011 за погодженням з дружиною (позивачем) [PERSON] на прилюдних торгах придбали квартиру [ADDRESS], вартістю 709 983, 75 грн. в еквіваленті 90 тис. доларів США. Право власності на вказану квартиру згодом оформленні на нього. Купувало квартиру подружжя для дітей, та як інвестицію у майбутнє. З подружжям [PERSON] вони з дружиною були знайомі з 1998 року та підтримували дружні стосунки. У ході організації підготовки до аукціону відповідач розповідав [PERSON] та його сину (відповідачу) [PERSON] [PERSON] висловив бажання у майбутньому придбати квартиру на аукціоні для своєї матері. Тому він та його син жваво цікавились процедурою пошуку привабливого об'єкта нерухомості та процедурою придбання на аукціоні. Через деякий час після придбання квартири [PERSON] та його син неодноразово продати їм вказану квартиру. Однак, не погоджувався, так як в цьому не було нагальної потреби. Через деякий час він з дружиною почали розглядати варіант придбання квартири у США, оскільки були резидентами цієї квартири та тривалий час перебувають там. Дізнавшись про це, [PERSON] із сином знову почали пропонувати продати їм цю квартиру, однак знову відмовився. Згодом [PERSON] разом із сином [PERSON] запропонували про всяк випадок надати довіреність на право продажу спірної квартири для своєї матері, гарантуючи не проводити дій без його згоди. Посилаючись на те, що вони знайомі тривалий час, те що вони часто перебувають за кордоном, а якщо раптово виникне потреба у грошах на придбання нерухомості в США то вони спочатку перерахують кошти потім переоформлять квартиру згідно довіреності, якщо буде довіреність, то нам не потрібно буде повертатись в Україну для оформлення та продажу квартири. Разом з тим, без згоди дружини [PERSON] продати нерухомість неможливо. Тобто дана довіреність без згоди дружини не може слугувати інструментом для практичних операцій з нерухомістю. Зважаючи на дані аргументи він одноосібно не проінформувавши дружину надав довіреність на ім'я [PERSON] на право продажу спірної квартири. Питання на кого видавати довіреність, на батька, або на сина було технічним. [PERSON] запропонували [PERSON]. За даних обставин ним було оформлено дві довіреності 11.10.2012 та 19.03.2013. Остання довіреність слугувала для реєстрації речових прав на нерухоме майно та не передбачало відчуження. Позивач неодноразово запитувала про стан квартири, але у відповідь повідомляв їй, що все добре, оскільки зовсім не хвилювався щодо вчинення [PERSON] дій юридичного-неправомірного характеру з їх боку.30.09.2015 відповідач отримав відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого дізнався що 24.10.2013 нотаріусом Гніденко Н.Ю. було оформлено договір купівлі-продажу квартири на ім'я відповідача 2 [PERSON] у зв'язку із чим тривалий час намагався вийти на зв'язок з [PERSON], але номери телефонів вони поступово блокували. У серпні 2016 розповівши дружині про ситуацію, яка склалася, остання вимагала звернутись до суду, одна намагався вирішити по-дружньому. Дружина не бажаючи чекати, звернулась до суду сама. Також, із заперечень представника відповідача [PERSON] йому стало відомо, що [PERSON] начебто 24.10.2013 провів з ним розрахунки за квартиру через банк «Стандар» у розмірі 503 500 грн. У свою чергу він самостійно витребував з вказаного банку документи. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки він ніколи не відкривав рахунки у банку «Стандар», коштів як у готівковій так і безготівковій формі у банку не отримував, підписи на заявах на видачу готівки не його. Разом із тим, на час начебто відкриття рахунку у вказаному банку був за межами України у США. З дружиною весь час перебували у шлюбі, про що свідчать відмітки про реєстрацію шлюбу паспорті та паспорті дружини. Яким чином, у розпорядження [PERSON] потрапила ксерокопія паспорта без штамп про реєстрацію шлюбу з [PERSON] яку пред'явлено нотаріусу при укладенні договору не має уявлення. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'являлась, про місце та час розгляду справи повідомлялась судом належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судових засіданнях проти позову заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог відмовити. У поясненнях заперечуючи посилався на те, що 11.10.2012 відповідачем [PERSON] було видано довіреність відповідачу 3 [PERSON] строком на три роки, якою уповноважив останнього зареєструвати у КМБТІ право власності на квартиру [ADDRESS]. Вчиняти від імені відповідача 1 правочини щодо розпорядження належної йому квартири за суму та умовах на свій розсуд, зокрема укладати договори купівлі-продажу, міни, іпотеки, передавати вищевказану квартиру в користування, найму (оренду), укладати будь-які інші договори на свій розсуд щодо розпорядження вищевказаною квартирою, проводити розрахунки по укладених договорах. Інші права передбачені довіреністю. Враховуючи зміст прав наданих відповідачу 3 на підставі положень ЦПК України відповідач 1, в особі відповідача 3 передав а відповідач 2 прийняла у власність спірну квартиру [ADDRESS], що належить відповідачу 1 на підставі особистої приватної власності на підставі свідоцтва, шляхом підписання договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом. На підставі п.1 договору відповідач 2 на момент вчинення договору сплатила на розрахунковий рахунок відкритого відповідачем 1 у ПАТ КБ «СТАНДАРТ» за нерухоме майно обумовлену п.3 даного договору ціну у розмірі 503 500, 00 грн. Таким чином, відповідач 2 при укладенні та підписанні договору діяв виключно у межах наданих довіреністю, а дії відповідача 1 про прийняття такого договору до виконання та отримання відповідних грошових коштів за продаж нерухомого майна є його схваленням. Матеріали справи не містять доказів того, що джерелом набуття нерухомого майна були спільні кошти або спільна праця позивача та відповідача 1, таким чином факт придбання нерухомого майна хоча у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача 1, це нерухоме майно не може вважатись об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача 1, а є особистою приватною власністю відповідача 1, за особисті кошти якого воно придбане. Сам факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до п.1.1 договору, також отриманого від [PERSON] копії паспорта відповідач [PERSON] стверджує, що відповідач 1 на момент набуття права власності на спірну квартиру, у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував і ця квартира не є спільною сумісною власністю. Відповідачем [PERSON] передано третій особі копію паспорта до будь-яких відміток щодо сімейного стану не містилось. Згідно п. 7 договору, квартира вільна та у ній ніхто не зареєстрований. Окрім того, відповідач 3 гарантує, що внаслідок укладання договору не будуть порушені права та законні інтереси інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх, а також осіб похилого віку. За вказаних обставин, зазначає, що при укладанні договору відповідач [PERSON] повідомив відповідачам та треті особі, що на момент набуття права власності на нерухоме майно у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував та дане майно не є спільною сумісною власністю, а фактично належить відповідачу на підставі особистої приватної власності на підставі свідоцтва, на підтвердження чого надав копію паспорта без будь-яких відміток щодо сімейного стану, а відповідно до довідки КП «ЖИТЛО-СЕРВІС» квартира вільна та в ній ніхто не зареєстрований, а тому у розділі «Родинні відносини» не відображено перебування відповідача 1 у шлюбних відносинах. Таким чином, наявні матеріали справи свідчать про те, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2013 відповідачі 2,3 та третя особа не знали та не могли знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та про те, що позивач не надавала відповідачу 1 згоду на укладення цього договору, а відповідач 1 у свою чергу приховав цю інформацію не лише не повідомивши про це відповідача 2 та відповідача 3 та третю особу, а повідомив про протилежне, а відтак підстав передбачених нормами ст.ст. 215, 216, 229, 369, ст. 65 СК України для задоволення позовних вимог немає. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна у судові засідання не з'являлась, про місце та час розгляду справи повідомлялась судом належним чином, пояснень на позовну заяву від неї не надходило. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 04.06.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 4 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбу з період з 19 березня 1992 року, та станом на день розгляду справи шлюб не розірвано (а.с. 7). Відповідач [PERSON] у період шлюбу 30.12.2011 з прилюдних торгів проведених Філією 10 ПП «Нива-В.Ш.», придбав квартиру [ADDRESS], згідно протоколу №1011332/1 (а.с.8). Відповідно до свідоцтва від 20.01.2012 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори та підставі акту проведення прилюдних торгів нерухомого майна від 13.01.2012 та ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» посвідчено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Поруч з наведеним, згідно ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК). Аналогічне положення міститься у ч. 3 ст. 368 ЦК України де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом під час розгляду справи з пояснень позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], подружжя за час перебування шлюбу спільно в інтересах та на користь сім'ї придбали квартиру [ADDRESS] за спільні кошти отримані від діяльності фірми заснованої позивачем та відповідачем у США, метою придбання квартири було використання членами сім'ї, таким чином вказане набуте майно є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 11 жовтня 2012 року відповідач [PERSON] надав довіреність посвідчену приватним нотаріусом КМНО Вепрейчук О.І., якою уповноважив [PERSON] зареєструвати у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження належною йому квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за суму та на умовах на свій розсуд, зокрема укладати договори купівлі-продажу, міни, іпотеки, передавати вищевказану квартиру в користування, найм (оренду), укладати будь-які інші договори на свій розсуд щодо розпорядження вищевказаною квартирою, проводити розрахунки по укладених договорах. Для чого надав йому право; мата вільний доступ до квартири, представляти мої інтереси в усіх установах, організаціях, адміністраціях, в бюро технічної інвентаризації, в ЖЕКах, органах водо-, електро-, газопостачання, в органах нотаріату та в інших компетентних органах з питань, пов'язаних з укладанням договорів на обслуговування квартири та з питань, пов'язаних з оформленням, збором, отриманням документів, необхідних для укладання договорів, вести від мого імені переговори щодо попереднього погодження питань, пов'язаних із розпорядженням належною мені квартирою, вчиняти від мого імені правочини, подавати та отримувати від його імені заяви, довідки (в тому числі витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідку про зареєстрованих /прописаних осіб/, тощо) та документа, розписуватися за нього, підписувати договори щодо розпорядження (продажу, міни, передачі в іпотеку, заставу, оренду тощо) належною йому вищевказаною квартирою, сплачувати за нього будь-які необхідні платежі, отримувати належні йому гроші, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності. Довіреність дійсна до 11.10.2015 (а.с. 11). В подальшому 19.03.2013 відповідач [PERSON] надав довіреність, якою уповноважив відповідача [PERSON] представляти його інтереси у Державній реєстраційній службі Головного управління юстиції в м. Києві з питань, що стосуються реєстрації речових прав на нерухоме майно, отримання Витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, стосовно квартири [ADDRESS], що знаходиться в [ADDRESS], без права її відчуження (а.с. 12). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.01.2017 за клопотанням представника позивача [PERSON], судом було витребувано у приватного нотаріуса КМНО Гніденко Наталії Юріївни пакет документів по укладанню договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] в м. Києві від 24.10.2013 за №1626 (а.с.45). Як вбачається з нотаріальної справи, 24.10.2013 року з однієї сторони [PERSON], в особі [PERSON], діючого на підставі довіреності посвідченої 11.10.2012 приватним нотаріусом КМНО Вепрейчук О.І. за реєстровим № 1816, а з другої сторони [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За яким [PERSON] передав (продав), а [PERSON] прийняла у власність (купила) вказану квартиру (а.с. 128). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вказаний договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталією Юріївною та зареєстровано в реєстрі за №1626 (а.с.128). При укладенні вказаного договору [PERSON] надав приватному нотаріусу заяву, в якій стверджував, що його довіритель [PERSON] на час придбання квартири у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував на час набуття права власності на квартиру (а.с.142). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 44858162 від 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Гніденко Н.Ю на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2013, серія та номер: 1626, внесла запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером 7154327 від 24.10.2013 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру (а.с. 13). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. А частинами 2 та З цієї статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Наведені положення СК України кореспондують положенням ст.369 ЦК України, відповідно до яких, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Мін'юсту № 296/5 від 22.02.2012), посвідчення договорів про відчуження нерухомості, які підлягають державній реєстрації, здійснюється нотаріусами за місцем їх державної реєстрації або за місцем знаходження (реєстрації) однієї із сторін угоди. При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження нерухомості, що є спільною власністю, потрібна згода всіх власників, яка також оформлюється нотаріусом. Якщо при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності (пункт 4.6 глави 1 розділу II зазначеного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). У ході судового розгляду при огляді матеріалів нотаріальної справи, вбачається, що [PERSON] письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу від 24.10.2013 спірної квартири не надавала, при цьому нотаріус при вчиненні нотаріальних дій не витребував відповідної заяви другого з подружжя та не пересвідчився у належності [PERSON] вказаної квартири на праві спільної сумісної власності. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. За змістом частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Частиною другою ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно пункту 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає, зокрема, рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, Таким чином, судом встановлено, що відповідачі у супереч приписів чинного законодавства порушили право власності позивача, оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та вважається цінним майном, а укладений договір купівлі-продажу від 24.10.2013 виходить за межі дрібного побутового, а відтак при його укладенні мала би бути висловлена письмова та нотаріально посвідчена на те згода дружини (позивача) [PERSON] Отже, спірний правочин укладений між відповідачем [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] та [PERSON] був укладений в порушення вимог ч. 2 ст. 65 СК України та ч. 4 ст. 369 ЦК України, так як квартира, була відчужена без згоди на те позивача, що дає суду підстави для визнання спірного договору недійсним та скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Гніденко Н.Ю. про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 24.10.2013, на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Враховуючи встановлені вищевикладені обставини, суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, обставини, на які посилалась позивач у позові, знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами, а відчуження квартири на підставі укладеного договіру купівлі-продажу на користь третьої особи, порушує права позивача, щодо володіння, користування та розпоряджання майном на власний розсуд, у зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Керуючить ст.ст. 3-5,13 76-82, 89, 259, 352, 354 ЦПК України, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 203, 215, 236, 316, 317, 319, 321, 368, 369, 655, ЦК України, ст.ст. 60; 61, 63, 65 СК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», суд, -

Outcome: approved