Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

27 лютого 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], просила про розірвання шлюбу між сторонами, стягнення на її користь аліментів на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини від усіх видів заробітку відповідача, також просила визначити місце проживання дитини разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що відносини між подружжям припинені внаслідок несумісності характерів, різних поглядів на життєві проблеми та шляхи їх вирішення, а також на обставини ненадання відповідачем матеріальної допомоги. Також вказувала на те, що відповідач не має постійного місця роботи, має схильність до вживання спиртних напоїв, з членами родини поводиться грубо, а тому не може забезпечити дитині належні умови для життя, навчання та відпочинку. В судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Позивач, згідно наданої заяви, просила про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відомості про поважність причин неявки відповідача матеріали справи не містять. Письмових заперечень проти позову суду не надано. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 14 серпня 2004 року, від якого мають сина [PERSON], [INFO], який мешкає з матір'ю, матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. В сім'ї склалися ненормальні взаємовідносини внаслідок несумісності характерів, різних поглядів на життєві проблеми та шляхи їх вирішення, подружні стосунки припинені та в теперішній час не підтримуються. За таких обставин суд вважає, що сім'я розпалась, відновлення її неможливе та недоцільне, тому позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню, а шлюб на підставі ст. 112 СК України - розірванню. Зі змісту ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України слідує, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно принципу № 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При цьому суд вважає, що зміст поняття місця проживання малолітньої дитини, застосований у нормах ст. 160-161 СК України, є відмінним і не співпадає із змістом поняття місця проживання фізичної особи, що визначене у ст. 29 ЦК України. Отже суд, відповідно до норм ст. 161 СК України, має визначити лише те, з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, не зазначаючи конкретної адреси місця проживання, що в силу життєвих обставин може змінюватися. Отже, в цій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, із визначенням місця проживання разом з матір'ю, проте без зазначення конкретної адреси, як про це просить позивач. В той же час, відповідач працездатний, проте постійного доходу не має, відомостей про наявність на утриманні відповідача інших осіб матеріали справи не містять. За таких обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі ? частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення повноліття. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп. та на користь держави - 365 грн. 40 коп.

Outcome: partial