Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

28.04.2016 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] та позбавити її права користування таким житловим приміщенням ( а.с. 2, 54). 04.10.2016 відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву, яка була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом, з проханням вселити її разом з неповнолітнім сином [PERSON] в квартиру, що розташована за адресою : [ADDRESS] (а.с.59-61). 09.11.2016 від представника позивача [PERSON] надійшла заява про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2016 року позовну заяву [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом було залишено без розгляду та продовжено розгляд справи за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 05 березня 2011 року вона уклала шлюб з [PERSON], в якому [INFO] у них народився син [PERSON]. Спільне подружнє життя у них не склалося, та на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01.12.2015 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу вони винаймали квартиру в м. Києві. В січні 2016 року на свята вона поїхала до своїх батьків в м. Фастів Київської області, і в цей час її колишній чоловік без її дозволу привіз речі до м. Фастів до батьків і не допустив її мешкати в м. Києві. Після чого вона звернулась до відповідача про надання їй ключів від спірної квартири за адресою : [ADDRESS], щоб вона мала змогу там мешкати із сином, алей їй було відмовлено. Позивач стверджує, що неодноразово просила відповідача та її колишнього чоловіка, щоб їй надлаи ключі від квартири та можливість проживати в спірній квартирі, але це не дало ніяких результатів. після неодноразових безрезультатних спроб потрапити в спірну квартиру, вона вимушена була звернутися до відділу поліції, де їй рекомендували звернутися до суду. Іншого житла в неї крім спірної квартири не має і добровільно вселитися вона не має змоги. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та її представник позовні вимоги про вселення повністю підтримали та просили задовольнити. Додатково позивач за зустрічним позовом [PERSON] пояснила, за наполяганням відповідача вона зареєструвалась у зазначеній в позовній заяві квартирі в той час, як їх шлюб з сином відповідача [PERSON] був розірваний. Вона в зазначену квартиру не вселялась? речі не перевозила, тому що на той час мала можливість проживати до серпня 2016 року в орендованій квартирі в м.Києві, орендна плата за яку була внесена наперед, де вона працювала, а їх син відвідував садочок. Після новорічних свят, коли вона поїхала у м.Фастів до Батьків, її колишній чоловік перевіз її речі з орендованої квартири до будинку батьків, але потім погодився, щоб вона жила в м.Києві, щоб їх син мав можливість продовжувати відвідувати дитячий садок і де вона проживала до липня-місяця. Вона просила її колишнього чоловіка дати їй ключі від квартири в с.Гора, але отримала відмову. Можливості поспілкуватися з відповідачем, який є квартиронаймачем, вона не мала, бо зі слів чоловіка, відповідач лікувався в лікарні. Розшукати його вона не змогла. Представники відповідача за зустрічним позовом [PERSON] заперечували проти заявленого зустрічного позову та просили відмовити в повному обсязі з тих підстав, що відповідач не чинив жодних перешкод позивачу за зустрічним позовом у користуванні квартирою та що позивач не виявляла бажання вселятися та жити у цій квартирі, ніколи до відповідача не зверталась ні усно, ні письмово. З моменту реєстрації відповідач з дружиною та сином проживають за вказаною в позовній заяві адресою, також за цією адресою проживає і онук відповідача - син позивачки, оскільки там зареєстрований його батько [PERSON],який за домовленість з позивачкою забирає сина до себе на вихідні. Вони вважають, що позивач звернулась до поліції лише тому, що дізналась, що позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги вважають необґрунтованими та недоведеними. Заслухавши пояснення позивача за зустрічним позовом, її представника, представників відповідача, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч.2 цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до вимог ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. В тому числі, за змістом ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Крім того, в п.10 Постанови Пленуму ВСУ також роз'яснено, що наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Відповідно дост.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі роз'яснено, що згідно з ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У судовому засіданні встановлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON], в якому у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Наведене підтверджується долученими до матеріалів справи копією рішення суду від 01.12.2015 та свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 06 серпня 2011 року (а. с. 66, 67). Також встановлено, що 25.12.2015 року відповідачу [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Гірської сільської ради № 37 від 23.12.2015 року було видано ордер № 81 на право зайняття жилого приміщення житловою площею 47,50 кв.м., загальна площа 89.10 кв.м., яка складається з 3-х кімнат у квартирі за адресою : [ADDRESS], у складі сім'ї : [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дружина сина) та [PERSON] (онук) (а.с. 3). Встановлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 15.01.2016 року, що підтверджується відміткою в її паспорті про реєстрацію (а.с. 64). Так за змістом ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. З долучених до позовної заяви Актів від 20 квітня 2016 року та від 30 червня 2016 року, складених за участі [PERSON], власника особового рахунку кв.[ADDRESS]. а також [PERSON], адреса якого: [ADDRESS], та [PERSON]., адреса якого: [ADDRESS], зазначені в які особи підтверджують, що [PERSON] з грудня 2015 року по теперешній час в вищезазначеній квартирі не проживає. Теперешнє місце проживання [PERSON] не відомо. В квартирі не має особистих речей [PERSON] (а.с.4,15) З пояснень позивача за зустрічним позовом та представника відповідача [PERSON] та показів допитаного в судовому засіданні свідка встановлено, що позивач [PERSON] в зазначену квартиру не вселялась та не проживала, комунальні послуги не сплачувала, з її колишнім чоловіком [PERSON] в неї склались неприязні стосунки. За змістом ч.1,2 ст.71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. В зв'язку з залишенням первісного позову [PERSON] за заявою його представника без розгляду, встановлено, що право позивача за зустрічним позовом [PERSON] на користування вказаною в позовній заяві квартирою відповідачем за зустрічним позовом на даний час ніким не оспорюється. Крім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] з вимогою про визнання поважною причину її відсутності понад шість місяців та продовження строку, протягом якого за нею зберігається жиле приміщення, до суду не зверталась. Будь-яких належних і допустимих доказів, що з вини відповідача [PERSON] позивач [PERSON] позбавлена права користування квартирою, в якій зареєстрована вона та її малолітній син [PERSON], суду надано не було, а також не було надано доказів, що з метою вселення у квартиру позивач зверталась до відповідача з проханням надати їй таку можливість, в тому числі надати їй ключі від квартири, тощо. Той факт, що [PERSON] зверталась до Бориспільського відділу поліції зі зверненням по факту неправомірних дій з боку колишнього чоловіка (а.с.72) не може бути визнано належним, допустимим і достатнім доказом того, що відповідачем їй були створені перешкоди у користуванні квартирою, оскільки, як зазначено в наданому позивачем висновку від 19.07.2016 року, затвердженому т.в.о. начальника Бориспільського відділу поліції ГУНП України в Київській області, він містить лише пояснення [PERSON] про те, що її колишній чоловік в усній бесіді заборонив їй проживати в спільно придбаній квартирі за адресою: [ADDRESS], що стало приводом для звернення до органу внутрішніх справ. При цьому зазначено, що опитати [PERSON] не надалось можливим, так як при неодноразовому відвідуванні його місця проживання був відсутній. . Крім того, позивачем за зустрічним позовом визнано, що батько її дитини [PERSON], який проживає у спірній квартирі в [ADDRESS], за її згодою забирав дитину до себе на вихідні, та що перешкод для її сина в користуванні вказаною квартирою не має. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що підстави для вселення позивача у квартиру відсутні, оскільки позивачем не доведено що у неї існують перешкоди в користуванні квартирою, які створені відповідачем, та що обраний спосіб захисту не є зловживанням правом, і тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. В зв'язку з цим відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем за зустрічним позовом витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають, витрати відповідача за зустрічним позовом, окрім понесених витрат по сплаті судового збору за позовною заявою, яку суд залишив без розгляду, не значаться. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed