Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

28 січня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності йому належить житловий будинок [ADDRESS] . У серпні 2003 року його син зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] , і саме з того часу остання та її син [PERSON] були прописані в будинку позивача. В серпні 2010 року син, невістка позивача разом з дітьми переїхали жити в будинок, який винаймали. 26.04.2018 шлюб між його сином [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням суду. Таким чином відповідачі по справі не проживають за місцем своєї реєстрації понад 9 років без поважних причин, що підтверджується відповідним актом, не сплачують комунальних послуг, в утримання житла участі не беруть, їх особистих речей в будинку немає, а тому посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, позивач в судовому порядку просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 березня 2020 року відкрито провадження у справі. Сторони в судове засідання не з`явилася, до початку судового розгляду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.39,43,44), позивач свій позов підтримав, відповідач [PERSON] позов визнала, одночасно зазначила, що дійсно з 2010 року вона із своїми дітьми та чоловіком не проживають у будинку позивача, фактично проживають за адресою: [ADDRESS] без реєстрації. На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Новомосковською районною радою 10 жовтня 1988 року (а.с.4). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Так, згідно довідки про склад сім`ї (а.с.6), а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с.13,19) у зазначеному домоволодінні зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які в розуміння вимог Житлового кодексу України являлися членами сім`ї власника житла та були зареєстровані в будинку зі згоди позивача. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт, складений 04 листопада 2019 року депутатом Піщанської сільської ради, за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але не проживають в будинку [ADDRESS] , з 2010 року (а.с.7). Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Крім того, на підтвердження обставин, зазначених відповідачем у своїй заяві про визнання позову, останньою до суду подано ряд довідок (а.с.40,41,42), які свідчать про те, що [PERSON] , її син [PERSON] та інші члени її сім`ї проживають без реєстрації в [ADDRESS] . У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до своговнутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. А тому, зважаючи на подану відповідачем [PERSON] заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин втрати відповідачами права користування спірним житловим приміщенням та добровільності визнання цих обставин відповідачами. Аналіз зазначених вище норм закону, з урахуванням заяви відповідача про визнання позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, встановлені судом обставини, дають суду підстави визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved