Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

27.03.2020 р. Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач, АТ КБ «ПриватБанк»), в особі свого представника Гребенюк Олександра Сергійовича (далі - представник позивача), звернулось до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) в якій зазначає наступне. [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 18.10.2010 р. Відповідач, при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та Банком - Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідач підтвердив той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», копія яких додаються до позовної заяви. Підписавши заяву, між сторонами, у відповідності до ст.634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг. На підставі Договору про надання банківських послуг було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, який зазначено в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку, номери та строк дії зазначено у довідці про отримання картки, яка додається. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позовної заяви. Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, однак своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями Банку не надавав, що має відображення у Розрахунку заборгованості за Договором, а також підтверджується випискою по рахунку, таким чином не виконавши зобов`язання за Договором. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 11.03.2020 р. відповідач має заборгованість в розмірі 14962,97 грн., яка складається з наступного: 8288,93 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі, заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 8288,93 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 0,00 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 - 2906,82 грн., нарахована пеня - 2578,51 грн., нарахована комісія - 0,00 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 688,71 грн. - штраф (процентна складова). Просить суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором б/н від 18.10.2020 р., станом на 11.03.2020 р., в розмірі 14962,97 грн. та судові витрати у розмірі 2102 грн. судового збору. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 01.04.2020 р. відмовлено у розгляді справи в порядку спрощеного провадження та справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з підготовчого судового засідання (а.с.67). Ухвалою суду від 02.06.2020 р. підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.71). В судове засідання, для розгляду справи по суті, представник позивача АТ КБ «ПриватБанк», повідомлений належним чином про розгляд даної справи судом, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення через відділення поштового зв`язку «Укрпошта», не з`явився, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду надано не було. У пункті 3 вимог позову, представник позивача просить суд розглядати справу у відсутності представника Банку та в разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с.4). Також представник позивача, в окремому письмовому клопотанні, яке було подано разом з позовною заявою, підтримує позовні вимоги в повному обсязі з зазначенням про наявність необхідних доказів в матеріалах справи, просить розглянути справу без участі представника позивача та не заперечує проти заочного розгляду справи і винесення заочного рішення у разі виникнення обставин викладених в ч.1 ст.280 ЦПК України (а.с.62). Відповідач [PERSON] в судове засідання для розгляду справи по суті, не з`явився повторно, про поважність причин неявки суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань, відзову або заперечень проти позову, до суду не надав. Про день, час та місце розгляду справи судом відповідач повідомлялась рекомендованою поштовою кореспонденцією через відділення поштового зв`язку «Укрпошта» за адресою зареєстрованого її місця проживання відповідно до інформаційного повідомлення з Сектору реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.66), яка співпадає з адресою місця проживання відповідача зазначеною в позовній заяві позивачем (а.с.2) та даних копії паспорта на ім`я відповідача (а.с.53зворот). Разом з цим, поштові конверти судового відправлення на ім`я відповідача повернулися до суду з відміткою поштового зв`язку «Укрпошта»: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.73, 76-76а), будь-яка інша інформація щодо іншого місця проживання відповідача, його офіційна електронна скринька, у суду відсутня. Відповідно до положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки, також є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи відсутність підстав для відкладення слухання справи визначених ч.2 ст.233 ЦПК України, наявність у сукупності всіх умов визначених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив: провести розгляд справи у відсутності учасників справи, в порядку заочного провадження, на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін по справі, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно приписів ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками справи і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 р. по справі №161/16891/15-ц, саме позивач повинен довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах встановлених договором. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якими, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин 1 та 2 статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) зроблено висновок, зокрема про те, що згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України). Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1049 ЦПК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦПК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Зі змісту Анкети-заяви б/н від 18.10.2010 р. (далі - Анкета-заява) (а.с.25-25зворот) встановлено, що відповідач 18.10.2010 р. надав свою згоду на отримання кредитного ліміту за кредитною картою Кредитка «Універсальна» в розмірі 500 грн. (а.с.25зворот). Крім того, в Анкеті заяві зазначено про згоду відповідача на те, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифів складають між ним і банком Договір про надання банківських послуг, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були йому надані у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розмішені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua, з якими він зобов`язується ознайомлюватися. Разом з тим, в даній Анкеті-заяві відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді сплати процентів, комісії, неустойки (пені, штрафів) за порушення грошового зобов`язання та їх розмір, строку повернення кредиту, як і не містить посилань на те, що її складовою є «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», у тому числі і ті «Умови та правила надання банківських послуг» (дата їх затвердження, номер наказу, тощо), які додаються представником позивача до матеріалів позову (а.с.27-50). Матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг», які надані представником позивача до матеріалів позову, розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили зазначені в них умови, а отже їх неможна вважати складовою кредитного договору. Наданий до матеріалів позову примірник «Умов та правил надання банківських послуг» не містить та не передбачає можливості його підписання позичальником (відповідачем по справі), дати підписання та інших даних які б ідентифікували особу відповідача та його згоду із зазначеними в цьому документів умовами і правилами надання банківських послуг, в даному випадку з кредитування, у тому числі і визначених ними обов`язків та відповідальності відповідача перед позивачем. Верховний Суд в постанові від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), також зробив правовий висновок про те, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування (що зазначено і Верховним Судом України в постанові від 11.03.2015 р., провадження №6-16цс15). А отже є безпідставними, як посилання позивача так і долучення до матеріалів позову, будь-яких Умов, Правил та Тарифів, у тому числі і тих які розміщені на офіційному сайті позивача www.privatbank.ua, за якими позивачем обслуговуються кредитні рахунки, якщо вони не містять волевиявлення відповідача на погодження зазначених в них умов. Доданий стороною позивача - Розрахунок заборгованості за договором б/н від 18.10.2010 р. (а.с.5-16зворот) (далі - Розрахунок заборгованості), Банківська виписка (а.с.17-22), Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача (а.с.23), Довідка про надання кредитних карток (а.с.24) - ні містять і не передбачають умов кредитного договору та посилань на те, що складовою цих документів є будь-які Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи за якими обслуговуються кредитні рахунки. Крім того, наявності «Тарифів Банку» на які посилається представник позивача у змісті позовної заяви (а.с.2зворот) вважаючи їх складовою кредитного договору - судом не встановлено. Враховуючи зазначене є безпідставним посилання позивача на правила встановлені частиною 1 статті 634 ЦК України, щодо того, що формулярами та стандартними формами за якими обслуговується відповідач є «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», оскільки, в даному випадку, їх застосування є неможливим за зазначеного вище. Разом з цим, судом встановлено, що відповідачем було підписано 18.10.2010 р. Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «кредитка «Універсальна» (а.с.26-26зворот) (далі - Довідка про умови кредитування). За змістом зазначеної Довідки про умови кредитування, сторони узгодили наступні умови кредитування: базова відсоткова ставка 2,5 %; процентна ставка в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування - 3,75%; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: - 1% від суми заборгованості, але не менш ніж 30 грн. в місяць, яка нараховується 1 раз у місяць при наявності прострочки по кредиту або за процентами 5 та не більше днів при виникненні прострочки на суму 50 грн. та більше; штраф за порушення строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором більш ніж на 30 днів та становить 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Крім того із даних Банківської виписки (а.с.17-22), у сукупності з даними зазначеними в Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача (а.с.23), Довідки про надання кредитних карток (а.с.24), судом встановлено отримання відповідачем у кредит грошових коштів, їх використання та здійснення платежів з погашення використаних грошових коштів Банку за відкритим кредитним рахунком по якому позивачем було видано відповідачу кредитні картки. Отже, судом встановлено укладання між позивачем та відповідачем кредитного договору 18.10.2010 р., проте за умов визначених Довідкою про умови кредитування, про яку зазначено вище. Вирішуючи питання в частині розміру заборгованості яка заявляється позивачем до стягнення з відповідача, суд дійшов наступного висновку. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Сторона позивача вказує на те, що в наслідок невиконання відповідачем зобов`язань по кредитному договору б/н від 18.10.2010 р., з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 11.03.2020 р., відповідач має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в загальному розмірі 15962,97 грн., яка, фактично, складається з наступного: розміру заборгованість за простроченим тілом кредиту - 8288,93 грн.; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 - 2906,82 грн.; нарахованої пені - 2578,51 грн.; штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 688,71 грн. - штраф (процентна складова), надаючи на підтвердження розміру заборгованості - Розрахунок заборгованості (а.с.5-16зворот). Банківською випискою та Розрахунком заборгованості підтверджується користування відповідачем грошовими коштами за кредитним рахунком, списання відсотків за їх використання та здійснення відповідачем операцій із внесення на кредитний рахунок грошових коштів, про що судом зазначалось і вище, а отже вимога позивача про стягнення такої складової загального розміру заборгованості як заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 8288,93 грн. підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача такої складової загальної суми заборгованості як - заборгованість по відсоткам нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 в розмірі 2906,82 грн., суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із Розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, а саме 19 стовпчику, встановлено, що Банк нараховує відсотки відповідачу, як зазначено згідно ст.625 ЦК України з 01.10.2019 р. (перший рядок розрахунку заборгованості) проте за процентною ставкою 86,4 % (а.с.15) та здійснює таке нарахування по 11.03.2020 р. (включно). Разом з тим, приписи ч.2 ст.625 ЦК України не містять можливості нарахування процентів за ставкою 86,4%, оскільки в ній чітко визначено розмір процента річних від простроченої суми становить 3 проценти, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Анкета-заява підписана відповідачем та Довідка про умови кредитування, з якими відповідач надала свою згоду шляхом її підписання, не містять відомостей щодо погодження сторонами розміру процентів 86,4% на прострочений кредит згідно ст.625, який проведено позивачем у Розрахунку заборгованості (стовпчики 19-23) (а.с.16-16зворот). Крім того, в матеріалах справи відсутні і будь-які інші докази, які б підтверджували погодження відповідача на нарахування процентів відповідно до ст.625 ЦК України за процентною ставкою 86,4%, а отже і можливості нарахування позивачем розміру процентів - 86,4% на прострочений кредит згідно ст.625. З наявних у суду матеріалів, не встановлено проведення позивачем розрахунку складової загального розміру заборгованості як заборгованість по відсоткам нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, яка була б проведена у відповідності до розміру процентної ставки визначеної Законом, тобто 3 (три) процента річних від простроченої суми (ч.2 ст.625 ЦК України). Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що як нарахування так і пред`явлення до стягнення з відповідача на користь позивача складової загального розміру заборгованості яка зазначена позивачем як: заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 - в сумі 2906,82 грн. є безпідставною, оскільки проведена без узгодження можливості її нарахування за процентною ставкою в розмірі 86,4% та не у відповідності з положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, а отже і не підлягає стягненню з відповідача, у зв`язку з чим, у її стягненні слід відмовити. Щодо стягнення пені в розмірі 2578,51 грн. та штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, в загальному розмірі 1188,71 грн., який складається із суми штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та суми штрафу (процентна складова) - 688,71 грн., які як зазначає представник позивача нараховані відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, суд дійшов наступного висновку. Суд вважає безпідставним посилання представника позивача на положення п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг щодо нарахування суми штрафів, за підстав зазначених вище, а саме: відсутності погодження відповідача з зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг. Проте, як встановлено вище, фактично, умови укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, на які відповідач надала свою згоду, відображені в Довідці про умови кредитування (а.с.26), якою передбачено можливість як нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості так і можливість нарахування штрафу при порушення строку платежу за будь-яким з грошових зобов`язань в такому порядку: 500 грн. + 5% суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. Разом з цим, слід зазначити, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, відповідно до даної правової норми, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності. Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України, особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. З наведеного та умов визначених Довідкою про умови кредитування, встановлено, що позивачем закріплена подвійна, одного виду, цивільна правова відповідальність позичальника (відповідача по справі) за одне й те саме порушення, як то сплата пені та сплата штрафу, що свідчить на недотримання позивачем положень закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що дає підстави для визнання таких положень надання банківських послуг відповідачу недійсними. (Що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15). Відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача такої складової загального розміру заборгованості як: розміру штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) - задоволенню не підлягають. Проте, вимога позивача щодо стягнення з відповідача розміру нарахованої пені - підлягає задоволенню. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, наявна станом на 11.03.2020 р. заборгованість за кредитним договором б/н від 18.10.2010 р. в загальному розмірі 10867,44 грн., яка складається з наступного: розміру заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 8288,93 грн. та пені в сумі 2578,51 грн., в іншій частині, складові загального розміру заборгованості заявленої позивачем - стягненню з відповідача не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення від 18.03.2020 р. позивачем було сплачено судовий збір за звернення до суду в розмірі 2102 грн. (а.с.1), загальний розмір позовних вимог заявлених до відповідача становив суму у 14121,59 грн., суд задовольнив позивні вимоги в сумі 10129,80 грн., отже позивач має право на компенсацію відповідачем сплаченої суми судового збору пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, що буде становити суму у 1526,66 грн. (10867,44*2102/14962,97). На підставі викладеного та

Outcome: partial