Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

28.12.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним застереження № 2 до п. 2.4.2, п. 2.9.1 та п. 3.3.2 кредитного договору № 567, укладеного 12.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк» та [PERSON]. При цьому позивач посилається на те, що вказані застереження № 2 до п. 2.4.2, п. 2.9.1 та п. 3.3.2 кредитного договору № 567 не відповідають положенням п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Фідобанк» - [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову у звязку із пропуском строку позовної давності. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, до суду надано клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує /а.с. 71/. Представник третьої особи ТОВ «ІТМ» до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує /а.с. 72/. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 12.07.2007 року між ВАТ «СЕБ Банк» /правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»/ та [PERSON] укладено кредитний договір № 567, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 300\~000 дол. США на придбання нерухомого майна, а саме купівлі двох земельних ділянок, які знаходяться за адресою: Одеська обл., Комінтернівський район, с. Чорноморське, вул. Прибережна, діл. 8 та 11, а також оплати будівельно-ремонтних робіт /а.с. 11-18/. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором № 567 від 12.07.2007 року, між ВАТ «СЕБ Банк» /правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»/ та [PERSON] 12.07.2007 року укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передає іпотекодержателю належний йому на праві власності дачний будинок № 2 по вул. Фонтанська дорога, № 106/35 у місті Одесі /а.с. 19-22/. Крім того, між ВАТ «СЕБ Банк» /правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»/ та [PERSON] 12.07.2007 року укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передає іпотекодержателю належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0122 га, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, № 106/35 /а.с. 23-26/. Відповідно до застереження № 2 до п. 2.4.2. Кредитного договору № 567 від 12.07.2007 року, у випадку, якщо банк ініціює зміну відсоткової ставки, але сторони не зможуть дійти згоди щодо розміру відсоткової ставки або позичальник не укладе додаткову угоду щодо визначення розміру фіксованої відсоткової ставки, банк має право вимагати дострокове виконання боргових зобовязань, а позичальник зобовязаний протягом 7 /семи/ банківських днів з дати надіслання банком відповідної вимоги достроково виконати зобов'язання щодо повернення кредиту, сплаті нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій. Згідно п. 2.9.1., незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником чи/та поручителем чи/та майновим поручителем своїх боргових зобовязань за цим договором (в тому числі але не виключно встановлених п. 2.4., 2.5. та ст. 3 цього Договору) або у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником чи/та майновим поручителем умов договору іпотеки чи/та договору іпотеки (майнової поруки). При цьому дострокове виконання боргових зобовязань повинне бути проведене позичальником протягом 7 /семи/ банківських днів з дати надіслання банком відповідної вимоги. Пунктом 3.3.2. Договору передбачено, що у випадку, якщо позичальник будь-яким чином обмежений у своїй дієздатності виконувати умови цього Договору, то всі суми, отримані позичальником від банку у зв'язку з цим Договором, повинні бути повернені банку протягом 5 /пяти/ банківських днів з дати надіслання банком відповідної вимоги. Як на підставу своїх позовних вимог [PERSON] посилається на положення п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Таким чином, імперативними положеннями п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлений вичерпний перелік підстав, які надають право вимоги дострокового повернення кредиту. Проаналізувавши застереження № 2 до п. 2.4.2, п. 2.9.1 та п. 3.3.2 кредитного договору № 567 від 12.07.2007 року, які оспорюються позивачем, суд приходить до висновку, що вказані положення кредитного договору суперечать положенням п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як положення, викладені в оспорюваних пунктах договору, взагалі не передбачені положеннями п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, положеннями п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено можливість банку набути право вимоги дострокового повернення кредиту внаслідок порушень умов договору лише з боку позичальника. Проте, всупереч положень п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктом 2.9.1. Договору № 567, передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань у випадку невиконання чи неналежного виконання майновим поручителем умов договору іпотеки чи/та договору іпотеки (майнової поруки). Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача з посиланням на принцип свободи договору та п. 8.1.1 Договору № 567 від 12.07.2007 року, відповідно до якого, позичальник засвідчує, що цей Договір не містить будь-яких умов, які можуть розцінюватись як несправедливі, та в повному обсязі ознайомлений із змістом Закону України «Про захист прав споживачів», положення якого позичальнику повністю зрозумілі. Оскільки, свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обовязковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень /ч. 3 ст. 6 ЦК України/. Крім того, в постанові Верховного Суду України по справі № 6-52цс13 від 11.09.2013 року визначено правову позицію, згідно якої, урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним. В ході розгляду справи, представник відповідача посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки кредитний договір укладений сторонами 12.07.2007 року, а позивач предявив позов до суду лише 28.12.2015 року та не надав жодних доказів на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, для застосування судом строку позовної давності недостатньо лише подання відповідної заяви, а на сторін чинним законодавством покладається обовязок доказування обставин пропуску строку позовної давності. Оскільки, частина положень кредитного договору № 567 від 12.07.2007 року суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що позивач при підписанні договору не міг володіти необхідними знаннями для оцінки відповідності умов кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів», а тому суд не вбачає підстав вважати, що позивач дізнався про порушення свого права саме в момент підписання договору. Таким чином, суд вважає, що заява представника відповідача ПАТ «Фідобанк» про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставною, так як всупереч положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником відповідача не надано жодних доказів на підтвердженння своїх доводів у цій частині. При цьому, представник позивача на підтвердження наданих ним пояснень надав суду належний письмовий доказ, а саме, договір на юридичне обслуговування від 22.12.2015 року /а.с. 119-120/. Проаналізувавши викладені обставини, суд приходить до висновку, що застереження № 2 до п. 2.4.2, п. 2.9.1 та п. 3.3.2 кредитного договору № 567 від 12.07.2007 року, суперечать імперативним положенням п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку із чим, позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» /в редакції від 01.09.2015 року/ ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved