Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~26 травня 2015 року позивач звернувся до суду з цим позовом\~ та просить позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: с.Грейгове, вул.Котовського, 18 Жовтневого району Миколаївської області та виписати її з цієї адреси. В обґрунтування своїх вимог вказував, що він є власником вищевказаного житлового будинку. Його колишня дружина [PERSON] зареєстрована разом із ним за цією адресою, однак в його будинку не проживає з серпня 2013 року, участі в утриманні цього будинку не приймає, але з реєстраційного обліку за цією адресою не знялася, що змушує позивача нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, більш того, вказує, що відповідача здійснила реєстрацію у його будинку шахрайським шляхом, тому він, як власник вказаного будинку, просить визнати відповідачку такою, що втратив право на користування вказаним житловим будинком. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивач влаштовував постійні сварки, ображав її через що вона була змушена залишити його будинок, але коли вирішила повернутися, то позивач цьому перешкоджав. В грудні 2014 року рішення з цього приводу вже приймалося. Після цього вона до будинку позивача не вселялася, так як він цьому перешкоджає. Через перепони у проживанні в цьому будинку з боку позивача, вона вимушена з їх неповнолітнім сином мешкати на зйомній квартирі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, в межах заявлених позовних вимог суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 05 травня 1993 року, позивачу [PERSON] та [PERSON] належить житловий будинок № 18 по вул. Котовського в с.Грейгове Жовтневого району Миколаївської області (а.с. 14). За даними Грейгівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 25.05.2015 року [PERSON] та її син [PERSON], [INFO], зареєстровані в [INFO], натомість за вказаною адресою не проживають з 2013 року (а.с. 13). Вказане також підтвердили у своїх заявах свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-11). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, згідно яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Способи захисту судом прав позивача у цивільній справі, визначені ст. 16 Цивільним кодексом України, якою не передбачено такого способу захисту як зняття з реєстрації особи з певної адреси місця реєстрації. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації і додатково зобовязувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. За такого, в цій частині вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені. Щодо вимог позивача про позбавлення [PERSON] права користування вищевказаним житловим будинком, то останній посилається на такі підстави, як здійснення останньою реєстрації шахрайським шляхом, та не проживання за цією адресою більше року без поважних причин. Відповідно до ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість позивачем не надано доказів здійснення реєстрації відповідачки у його будинку шахрайським шляхом. Його доводи щодо наявності у паспорті відповідачки даних про її реєстрацію в будинку по вул. Котовського 18-А в с.Грейгове і їх наступна зміна на реєстрацію у його будинку, не дають підстави вважати здійснення відповідачкою будь-яких шахрайських дій з реєстрації місця проживання. Щодо таких підстав як непроживання відповідачки у його будинку більше року, то згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Натомість відповідачка вказує, що в будинку позивача вона не може мешкати через перепони з його боку. Більш того, вказані обставини вже були предметом судового розгляду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], яка діяла також в інтересах їх неповнолітнього сина [PERSON]. Зі змісту рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2014 року за цим позовом слідує, що відповідачка в будинку [PERSON] не проживає не з власної волі, а залишила будинок під примусом позивача. Вказаним рішенням у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених\~частиною другою статті 3\~цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. З огляду на те, що рішення суду від 08.12.2014 року прийняте за заявою [PERSON], та набрало законної сили, є обовязковим для нього. З того часу відповідачка до його будинку не вселялася та обставини, що перешкоджають цьому не змінилися. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні.

Outcome: dismissed