Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

27.07.2020 [PERSON] звернулася із вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги (а.с. 21-24), просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 27.04.2017 Бердичівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та залишити їй на виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позову [PERSON] вказала, що з 27.04.2017 вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через поступове погіршення сімейних відносин, різні погляди на шлюб та сім`ю, відсутність любові та поваги. Подружні відносини не підтримують майже пів року, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально, примирення неможливе. Спору про місце проживання дитини не мають. Дитину просить залишити на її вихованні. Питання щодо залишення дитини на її вихованні не є позовною вимогою, а пропозицією, яку вона висловлює у відповідності до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідач відзив на позовну заяву не надав, у заяві від 18.09.2020 позовні вимоги визнав. Ухвалою від 26.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Сторони в судове засідання не з`явились, на адресу суду спрямували зави, в яких позивачка позовні вимоги підтримала, відповідач позов визнав. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. За положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, 27.04.2017 Бердичівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а.с. 5). Зі свідоцтва про народження дитини вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки ти чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад та збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, тобто на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Частиною третьою статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з сторін, що мають істотне значення (частина друга статті 112 СК України). Оскільки сторони не бажають зберігати шлюб, наполягали кожен на розлученні, про що подали письмові заяви суду, суд доходить висновку, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, тому шлюб належить розірвати. Стосовно зазначення у позовній заяві прохання позивачки про залишення сина на її подальшому вихованні, яку позивачка не розцінює саме як позовну вимоги, а лише її пропозицію щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно вимог ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Стаття 159 СК України регулює питання участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Тому суд, діючи в межах наданих повноважень, вирішуючи спір [PERSON] , в межах пред`явленого позову про розірвання шлюбу, не має права без заявлення такої позовної вимоги та дослідження доказів на підтвердження обставин щодо участі батьків у вихованні дитини, вирішувати питання щодо залишення дитини на вихованні лише матері. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на визнання відповідачем позову, на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України суд повертає позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору в розмірі 420, 40 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 420, 40 грн витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved