Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-18 00:00:00

28.11.2016 р. представник позивачів звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, яку було уточнено, у якій просила постановити рішення, яким визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частину за кожною на житловий будинок під № 126 по вул. Платановій у м. Одесі, загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 07.12.1975 р. В судовому засіданні представник позивачів підтримала зазначені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що наявні підстави для задоволення позовної заяви. В судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 26.06.1956 р. житлове управління виконавчого комітету [PERSON] міської [PERSON] депутатів трудящихся в особі начальника житлоуправління відповідно до рішення виконкому [PERSON] [PERSON] депутатів трудящихся № 410 від 05.04.1956 р. про відвід земельної ділянки, надав [PERSON] на праві безстрокового користування земельну ділянку по вул. Платановій, ділянка № 460, площею 600 кв.м. На наданій ділянці забудовник зобовязується побудувати одноповерховий будинок з каменю. Зазначений договір посвідчено нотаріусом І-ої [PERSON] державної нотаріальної контори 26.06.1956 р. за реєстровим № 3-3664. (а.с.8-10) У 1959 році на підставі цього договору [PERSON] побудував одноповерховий будинок, що складається з 3-х кімнат, кухні та веранди. Будинку була присвоєна адреса: вул. Платанова, 126. 09 березня 1960 року [PERSON] та [PERSON], з якою він знаходився у фактичних шлюбних відносинах були прописані в цьому будинку, що підтверджується домовою книгою на вказаний будинок. (а.с. 20-24) 20 березня 1960 року у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON], батьківство відносно якої були визнано [PERSON] 18.07.1961 року [PERSON] і [PERSON] одружилися, внаслідок чого дружині присвоєно прізвище «Власопуло». (свідоцтво про одруження серії І-УР № 972474) (а.с. 7) Згідно з Інвентаризаційними відомостями, виконаними [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації було визначено межі земельної ділянки та площу житлового будинку по вул. Платанова, 126 у м. Одесі. Вказані відомості затверджені 27.06.1969 р. (а.с. 11-16) 07.12.1975 р. у віці 65 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 387311. (а.с. 79) 15.11.1988 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб, після цього дружині присвоєне прізвище «Олексейчук». (свідоцтво про укладення шлюбу ІІЕД № 488865) (а.с. 101) 07.12.1990 року у подружжя [PERSON] народились доньки [PERSON] та [PERSON]. (свідоцтва про народження відповідно V-ЖД № 296771 і V-ЖД № 296772. (а.с. 101 зв. і 102) 16.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після цього дружині присвоєне прізвище «Левицька». (свідоцтво про шлюб 1 ЖД № 080323) (а.с. 103) Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.06.2014 р., яке набрало законної сили, встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON], який помер 04.12.1975 р., та який був їх дідом, встановлено факт, що спадкоємцями померлого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON], яка померла 23.01.2012 р., та яка була їх бабусею. (а.с. 26) Таким чином, позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] є рідними онуками [PERSON] та [PERSON] та доньками [PERSON] Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини від 28.09.2010 р. та 28.01.2011 р., внаслідок чого зареєстровано спадкову справу № 778/2010. (а.с. 74 звор., 78) Відповідно до довідки № 373 від 15.04.2010 р. [PERSON] проживала та була зареєстрована у спірному будинку з чоловіком [PERSON] (а.с. 81) Однак, як вбачається з матеріалів спадкової справи спадкодавця [PERSON] свідоцтво про право на спадщину до майна свого чоловіка не отримувала. (а.с. 74-88) Мати позивачів [PERSON] померла 03.12.2005 р. у віці 45 років, на підставі чого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси віддано свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 034318. (а.с. 100) 23.01.2012 р. у віці 87 років померла [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД № 295592. (а.с. 99 звор.) Після смерті бабусі [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини від 02.04.2013 р. звернулися [PERSON] та [PERSON] (а.с. 98 звор.) 03.06.2013 р. Сьома одеська державна нотаріальна контора направила [PERSON] та [PERSON] лист № 2094/02-14 щодо подачі необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на вказаний будинок не зареєстровано у відповідному органі реєстрації прав на нерухоме майно та рекомендовано звернутися до суду з питань визнання права власності в порядку спадкування. (а.с. 27) Згідно довідки від 06.02.2017 р. № 481288.72.17 КП «БТІ» [PERSON] міської ради повідомило, що станом на 31.12.2012 р. житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Платановій, 126 у м. Одесі не зареєстровано. (а.с. 90) Відповідно до пунктів 1, 4 і 5 Прикінцевих і Перехідних положень до ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. [PERSON] заповіту не залишив. Згідно ст. 548, 549 ЦК УРСР (1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. \~ Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Про те, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення, вказано в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. Тому, [PERSON], збудувавши жилий будинок на відведеній земельній ділянці, на підставі договору, тобто з додержанням вимог вказаних актів, набув на нього право власності. Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Питання щодо прийняття в експлуатацію обєктів будівництва вперше на рівні уряду було вирішено шляхом затвердження Порядку та умов прийняття в експлуатацію обєктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У звязку з тим, що відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року. Так, відповідно до п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на обєкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння обєкту нерухомого майна адреси. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 27.06.2014 р., садибний (індивідуальний) житловий будинок № 126 по вул. Платановій у м. Одесі, загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. складається з в літ. «А»: 1-1 коридор площею 1,5 кв.м., 1-2 кухня площею 10,9 кв.м., 1-3 веранда площею 8,5 кв.м., 1-4 санвузол площею 8,6 кв.м., 1-5 житлова площею 8,8 кв.м., 1-6 житлова площею 8,3 кв.м., 1-7 житлова площею 20,7 кв.м. (а.с. 17-19) Державна реєстраційна служба України своїм листом від 12 березня 2013 року № 95-06-15-13 розяснила, що при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його дружина [PERSON] та донька [PERSON], як спадкоємці 1-ої черги в порядку ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.), однак не оформили своїх спадкових прав. Відповідно до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 і 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Ч. 1 ст. 1270 ЦК України наголошує, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Після смерті вказаних осіб, а саме матері позивачів [PERSON] 03.12.2005 р. та бабусі [PERSON] 23.01.2012 р., [PERSON] та [PERSON] в установленому ЦК України порядку успадкували житловий будинок під № 126 по вулиці Платановій у м. Одесі. Інші спадкоємці до майна [PERSON] та [PERSON] відсутні. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За наявності досліджених та оцінених судом доказів та правових підстав, виходячи з того, що іншим позасудовим способом [PERSON] та [PERSON] не зможуть реалізувати своє законне право на спадкування вказаного житлового будинку, в якому вони народились і все життя прожили, суд визнає за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по ? частині за кожною на житловий будинок під № 126 по вулиці Платановій у м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Таке рішення буде законним, обґрунтованим та справедливим. Задовольняючи позов [PERSON] та [PERSON] суд керується конституційним принципом верховенства права, конституційним приписом про те, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, гарантованими Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод правом кожного має на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру (ст. 6) і правом кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном, вимогами наведених норм актів законодавства (протокол № 1). На підставі ст.ст. 60, 209, 212-215 ЦПК України, - С У Д

Outcome: approved