Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

27.07.2018 позивач [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вище зазначеним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на своє утримання як непрацездатної дружини у розмірі ? частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно (а.с.1-2) . Свій позов позивач [PERSON] обґрунтувала тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем 10.04.2007 її було визнано інвалідом другої групи, внаслідок загального захворювання. З 19.04.2011 та довічно позивачу було встановлено інвалідність першої групи, у звязку з чим за станом здоровя вона не може працювати. Отримує пенсію по інвалідності в сумі 2705 гривень, більшу частину яких витрачає на ліки. Інших джерел доходів не має. Відповідач [PERSON] працює в державній установі (МВС України), отримує заробітну плату в розмірі приблизно 14500 гривень, тому має можливість надавати матеріальну допомогу. 15 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги повністю підтримала, пояснила, що з 01.05.2018 року вони з чоловіком разом не проживають. У побуті їй допомагає її мама, яка також є пенсіонером та не може надавати їй матеріальну допомогу. Відповідач інших утриманців, окрім їх спільної дочки не має. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Він звертає увагу, що розмір пенсії позивача перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з цих підстав вважає, що позов не ґрунтується на вимогах ст..75 Сімейного кодексу України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-БК №\~027080, виданим виконкомом Кіровської сільської ради Бориспільського району Київської області 04 серпня 2001 року (а.с.4). З 12 квітня 2011 року позивачу [PERSON] довічно встановлено першу групу інвалідності за загальним захворюванням та остання потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії КИО-1 №\~357894, виданою Броварською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією 19 квітня 2011 року (а.с.5). Згідно з дослідженими у судовому засіданні консультативним висновками лікарів, виписками з історії хвороби та виписками з карт амбулаторного хворого, позивач [PERSON] з 2006 року проходила періодичні лікування амбулаторно та в стаціонарі, та на даний час їй встановлено повний діагноз: основне захворювання: БАС, попереково-шийно-бульбарна форма; супутні захворювання: Аутоімунний тіреоідит. Зоб І ст. Гіпотіреоз, субклінічна форма. Кандідозні заїди, хейліт (а.с.17-34). За положеннями частин другої-четвертої статі 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка\~ не забезпечена прожитковим мінімумом. Відповідну правову позицію Верховного Суду України викладено в постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. Як вбачається з позовної заяви, та не заперечується сторонами розмір пенсії позивача як інваліда І групи становить 2705 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2018 року 1373 гривні, з 1 липня 1435 гривень, з 1 грудня 1497 гривень. Отже, позивач [PERSON] отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. З урахуванням викладеного, заявлені поповичем вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Водночас суд не застосовує до спірних правовідносин положення статті 76 СК України, на яку посилається позивач [PERSON], та якою встановлено право на утримання одного з подружжя після розірвання шлюбу, оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів того, що шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Судові витрати по даній справі складає судових збір у сумі 704 гривні 80 копійок. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору. Зважаючи на те, що у задоволенні позову слід відмовити, згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір стягненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed