Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

27 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 30 серпня 2008 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою та перебуває на повному її утриманні. Шлюбні стосунки між сторонами припинені з серпня 2016 року та вони проживають окремо. Відповідач, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча спроможний її надавати, оскільки офіційно працює, має задовільний стан здоров'я, інших утриманців не має. У зв'язку із викладеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суду ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на її користь на утримання [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячнодо повноліття дитини. Позивачка [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явилась, засобами електронної пошти надала на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явився, засобами електронної пошти надав суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Так, судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб [NUMBER], з 30 серпня 2008 року, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження: [NUMBER] (а.с. 8). Дитина проживає із позивачкою та перебуває на повному її утриманні. Так, відповідно довідки Слов'янської міської ради Донецької області від 23 вересня 2016 року, [PERSON] проживає разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Шлюбні стосунки між сторонами припинені та вони проживають окремо. Відповідач, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча спроможний її надавати, оскільки офіційно працює, має задовільний стан здоров'я, інших утриманців не має. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв'язку із цим, судом відповідно ст. 61 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Так, відповідачем [PERSON] на адресу суду було надано заяву, зі змісту якої видно, що останній, позов [PERSON] визнає та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача [PERSON] .у зв'язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача. Відповідно положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У ч. 2 ст. 181 СК України, зазначається, що за рішенням суду кошти на утримання дітей можуть бути присуджені у частці від доходу батька (матері). Згідно із ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, у постанові Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» надано рекомендації, що при вирішені питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Отже, суд повинен повно та всебічно встановити обставини, на які посилаються сторони, щодо виникнення права на отримання аліментів та їх розміру, і ці обставини повинні бути доведеними належними та допустимими доказами відповідно до ст. 60 ЦПК України. З огляду на викладене, оскільки передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено, домовленості між батьками щодо способу утримання сина не досягнуто, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, досліджених наданих сторонами доказів у їх сукупності, враховуючи, що [PERSON], [INFO] проживає разом із позивачкою, має задовільний стан здоров'я, власних доходів не має, а тому потребує матеріальної допомоги, а також те, що відповідач є працездатним, офіційно працює, утриманців не має, аліментів більше нікому не сплачує, а відповідач позов визнає, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки на утримання їх спільного сина необхідно стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно із вимогами ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Відповідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку із чим, з відповідача в дохід держави має бути стягнено судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved