Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

28 квітня 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири. Вона обгрунтовувала позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] Донецької області. У грудні 2013 року її син, [PERSON], запропонував їй, що він буде забезпечувати її утриманням та довічним доглядом, а взамін на це вона подарує йому вказану квартиру. Маючи на увазі, що між нею та відповідачем буде укладений договір довічного утримання, помиляючись щодо обставин, що мають істотне значення, вона замість вказаного правочину уклала з сином 2 грудня 2013 року договір дарування цієї квартири. Після цього ставлення до неї відповідача змінилось, він влаштовував скандали та взагалі мав намір продати квартиру, в якій вона залишилась проживати. Тому просила визнати укладений з відповідачем договір дарування кварти, як укладений під впливом помилки. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON], який був допитаний в порядку судового доручення, позов визнав у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності. З'ясувавши у судовому засіданні вказану позицію сторін, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за наявністю для того законних підстав, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 2 грудня 2013 року між [PERSON] та її сином, [PERSON], був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] Донецької області (а.с.9-10). Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з подальшими змінами та доповненнями, зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Судом встановлена відсутність у позивача [PERSON] під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного [PERSON] й передача його за умови вчинення на користь дарувальника дій майнового характеру у вигляді матеріального утримання, що суперечить вимогам ст.717 ЦК України, та є підставою для визнання оспорюваного договору дарування квартири недійсним на підставі ч.3ст.203 ЦК України та ст.229 ЦК України, оскільки волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому, у зв'язку із визнанням недійсним укладеного між сторонами договору дарування квартири, за [PERSON] слід визнати право власності на квартиру [ADDRESS] Донецької області, яка складається з 3-х житлових кімнат 31-5,31-7,31-8,коридору 31-1, ванної 31-2, туалету 31-3, кухні 31-4, шафи 31-6, має загальну площу 55,0кв.м., житлову площу 39,4кв.м. Згідно вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 243грн.60коп.

Outcome: approved