Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

27 вересня 2016 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 09.09.2016 року на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок» з приводу нападу 04.09.2016 року на телеканал «Інтер» відповідач, який є народним депутатом України, поширив неправдиву інформацію про позивача, а саме: «По поручению Кивы непосредственно руководили вот этими захватчиками-радикалами четвертого сентября [PERSON] 86-го года рождения, известный под криминальной кличкой «[PERSON]», и [PERSON] 80-го года рождения, криминальная кличка «[PERSON]». [PERSON] выезжал в Белую Церковь, где проводил подбор бойцов и предварительный инструктаж до и после террористической атаки на телеканал «Интер». Бойцов привозили в Киевспортклуб, где [PERSON] проводил с ними финансовые расчеты». Поширена інформація є неправдивою, заподіяла шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання вказаної інформації недостовірною, зобов'язання відповідача спростувати цю інформації у такий же спосіб, у якій вона була поширена, відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн., а також судових витрат (а.с.а.с. 4 - 7). 10 серпня 2017 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва справу було передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 141). 13 листопада 2017 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було постановлено ухвалу про передачу справи за підсудністю на розгляд Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 181). Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що позивач не має жодного відношення до подій, які сталися 04.09.2016 року біля телеканалу «Інтер». Відповідач на брифінгу 09.09.2016 року прямо звинуватив позивача у вчиненні кримінального правопорушення, не навівши відповідних доказів. Позивач працює директором спортивного клубу, і такі звинувачення вплинули на його авторитет у колективі, принизили його честь, гідність і ділову репутацію. Представниця відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, визнавши при цьому факт виступу відповідача на брифінгу та зміст такого виступу. Між тим, представниця відповідача пояснила, що інформація, поширена її довірителем, не є такою, що підлягає спростуванню, оскільки за своєю суттю є лише оціночним судженням відповідача. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 09.09.2016 року на брифінгу представників депутатської фракції політичної партії «Опозиційний блок», присвяченому подіям, що сталися 04.09.2016 року біля будівлі телеканалу «Інтер» та в самій будівлі, відповідач, який є народним депутатом України, поширив наступну інформацію (російською мовою): «По поручению Кивы непосредственно руководили вот этими захватчиками-радикалами четвертого сентября [PERSON] 86-го года рождения, известный под криминальной кличкой «[PERSON]», и [PERSON] 80-го года рождения, криминальная кличка «[PERSON]». [PERSON] выезжал в Белую Церковь, где проводил подбор бойцов и предварительный инструктаж до и после террористической атаки на телеканал «Интер». Бойцов привозили в Киевспортклуб, где [PERSON] проводил с ними финансовые расчеты» (а.с.а.с. 8 - 10, 12). Факт такого виступу відповідача на брифінгу та зміст самого виступу визнала у суді його представниця. Відповідно до статей 3, 32 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Беручи до уваги приведені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У відповідності з частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). За правилами, встановленими частиною третьою статті 277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Аналіз приведених норм у контексті спірних правовідносин дає суду підстави дійти висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Так, інформацію було доведено до відома невизначеного кола осіб у повідомленні відповідача у його публічному виступі. Поширена інформація стосувалася певної фізичної особи - позивача, і ця інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушила його особисті немайнові права, тобто завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача. При цьому недостовірною ця інформація є, оскільки не відповідає дійсності, тобто містить відомості про обставини, яких не існувало. Такий висновок суду насамперед ґрунтується на тому, що відповідач, який поширив інформацію, з огляду на презумпцію добропорядності не довів ані під час її поширення, ані згодом (у тому числі, у суді через свою представницю), протилежного. Суд критично ставиться до тверджень представниці відповідача про іншу природу поширеної останнім інформацію - природу оціночного судження, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за поширення вказаної інформації. Частиною першою, абзацом першим частини другої статті 30 Закону України від 02.10.1992 року №2657-ХІІ «Про інформацію» дійсно встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Утім, аналіз диспозиції приведеної норми у контексті встановлених судом фактів свідчить про те, що висловлювання, яких припустився відповідач 09.09.2016 року, безумовно, містили фактичні дані, критику, а також оцінку дій фігурантів такого висловлювання. Викладення фактичних даних полягає у повідомленні відповідачем про конкретних осіб, що брали участь у конкретних подіях, їх ідентифікаційні ознаки (імена, дати народження, прізвиська), зазначення дат цих подій, їх хронології тощо. Висловлювання відповідача також містили критику та оцінку, які полягали у наділенні осіб-фігурантів висловлювання та їх дій конкретними характеристиками, що підкреслювали негативні властивості цих осіб та їх дій, за допомогою таких епітетів, як «захватчик-радикал», «криминальная кличка», «террористическая атака» тощо. При цьому у своєму виступі відповідач не використовував ані гіпербол, ані алегорій, ані елементів сатири. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість заявленого позову в частині визнання поширеної відповідачем відносно позивача інформації недостовірною та зобов'язання спростувати її у такий саме спосіб, у якій її було поширено. Суд вважає обґрунтованим посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, як на джерело права, а саме на рішення від 10.02.1995 року «Аллене де Рібемон проти Франції» та рішення від 21.09.2006 року «Грабчук проти України», у яких суд дійшов висновку про те, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною. Принцип презумпції невинуватості є насамперед гарантією процесуального характеру у кримінальних справах, але сфера застосування цього принципу значно ширше: він є обов'язковим не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, але й для всієї решти органів держави. Між тим, розв'язуючи вказані позовні вимоги, суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у позові в частині спростування інформації, поширеної відносно особи на ім'я [PERSON], оскільки ця особа не є ані співпозивачем, ані третьо ю особо, що заявила самостійні позовні вимоги. Вирішуючи справу в частині відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди, суд виходить з такого. За змістом частин першої, пункту 4 частини другої, частини третьої статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом було встановлено факт порушення відповідачем немайнового права позивача, яке полягає у поширенні недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, отже позов у частині відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим. При цьому суд бере до уваги особу, яка поширила інформацію, та спосіб, у якій її було поширено. Так, інформацію було поширено народним депутатом України, тобто особою, яка має значну кількість прихильників, шляхом виступу на брифінгу у стінах Верховної Ради України, який, зокрема, транслювався у прямому ефірі та фіксувався за допомогою відеокамер та інших засобів з подальшим поширенням через засоби масової інформації (телебачення, мережа Інтернет тощо). Отже, публічний статус відповідача та спосіб поширення ним інформації, безумовно збільшили відповідну аудиторію та змусили частину громадськості повірити у справжність змісту виступу. Між тим, ураховуючи характер протиправних дій відповідача, ступінь моральних страждань позивача та інші обставини, передбачені приведеною нормою, суд вважає такі позовні вимоги значно перебільшеними. На думку суду, вказана вимога підлягає задоволенню частково - у сумі 5 000,00 грн. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню компенсація його судових витрат у сумі 15 551,21 грн. (а.с. 2).

Outcome: partial