Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

28.09.2017 відкрито провадження у даній справі. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,96 га, що розташована на території Височанської сільської ради Охтирського району Сумської області. В лютому 2017 року він дізнався про існування договору оренди його земельної ділянки від 23.02.2007, укладеного від його імені з відповідачем, який він не підписував та з умовами якого він не був ознайомлений. 13.02.2017 він звернувся до відповідача з заявою про добровільне скасування державної реєстрації договору та повернення йому земельної ділянки, на яку отримав відповідь, що договір оренди землі із зазначеним у заяві кадастровим номером не укладався. 10.05.2017 він звернувся до Охтирського ВП ГУНП в Сумській області із заявою про злочин, якою просив внести відомості в ЄРДР та порушити за фактом не підписання ним договору оренди, а підписання від його імені іншою особою, кримінальне провадження, на яку відповідь не отримав. 10.05.2017 та 14.08.2017 він повторно звернувся до відповідача із заявами та отримав відповідь, що листом, надісланим раніше, йому було все роз'яснено. В зв'язку з цим просить визнати недійсними договір оренди землі від 23.02.2007 про передачу в оренду ПрАТ «САД» земельної ділянки площею 3,9613 га строком на 25 років, зареєстрований за №040861500393. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що після ліквідації колгоспу, Линник агітував віддати землю в оренду ЗАТ «Сад» на 25 років. Оскільки його такий строк не влаштовував, йому запропонували надати землю у фактичне користування без укладення договору оренди, за що він буде отримувати гроші. З 2007 року по 2016 рік він отримував гроші за фактичне використання його земельної ділянки, після чого вирішив забрати землю, однак з'ясувалося, що існує договір оренди землі, який він не підписував. Просив позов задовольнити. Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти заявлених вимог та просила відмовити у їх задоволенні, пояснивши, що договір оренди між сторонами було укладено 23.02.2007 та зареєстровано 10.01.2008 у Охтирському районному відділі ДП «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України за №040861500393. З 2007 року по 2016 рік позивач щорічно отримував у ЗАТ «САД» (в наступному - ПрАТ «САД») орендну плату. Позивачем не надано жодного доказу в підтвердження того, що він звертався до відповідача з приводу договору оренди та/чи отримання свого екземпляру договору оренди чи вживав інших заходів для того, щоб дізнатися про його існування, отримати договір чи дізнатися його умови. Вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав, ним пропущено строк позовної давності і відсутні поважні причини для його поновлення, та заявляє про застосування строків позовної давності як підставу для відмову у позові, Суд проаналізував матеріали справи, вислухав пояснення учасників справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,96 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Височанської сільської ради Охтирського району Сумської області, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], кадастровим планом земельної ділянки (а.с. 10, 14). Відповідно до договору оренди землі від 23.02.2007, укладеним від імені [PERSON], який 10.01.2008 був зареєстрований в Державному реєстрі земель за №040861500393, ЗАТ «САД» (в послідуючому ПрАТ «САД») надано в оренду земельну ділянку площею 3,9613 га строком на 25 років (а.с. 11-12). Згідно акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (без зазначення дати) та акту приймання-передачі земельної ділянки (без зазначення дати), були визначені межі земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], що розташована на території Височанської сільської ради Охтирського району Сумської області і належать позивачеві, та проведена передача в оренду земельної ділянки площею 3,9613 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на 25 років (а.с. 13). Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ухвалою суду від 13.11.2017 по справі була призначена судова почеркознавча експертиза. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №1955/1956 від 09.02.2018 підпис від імені [PERSON] у графі «Підписи сторін Орендодавець» у примірнику договору оренди земельної ділянки від 23.02.2007, укладений між [PERSON] та ЗАТ «САД» про передачу в оренду земельної ділянки площею 3,9613 га, зареєстрованого у Охтирському районному відділі ДП «Центр Державного земельного кадастру» за №040861500393 на 2 арк., виконаний за допомогою пасти (паст) для кулькових ручок рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою. Рукописний запис змістом «[PERSON]» у графі «Підписи сторін Орендодавець» також виконано не [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи, що спірний договір [PERSON] не підписував, тобто відсутні докази його волевиявлення на укладення договору, наявні правові підстави для визнання недійсним договору оренди землі від 23.02.2007. Вирішуючи питання щодо строків позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача, суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 260 ЦК України передбачається, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач та його представник суду зазначили, що в 2007 році за усною домовленістю позивач передав належну йому земельну ділянку відповідачу у відплатне тимчасове користування, але про наявність договору оренди землі від 23.02.2007 йому стало відомо лише в лютому 2017 року, з позовом до суду він звернувся 25.09.2017, тобто в межах строку позовної давності. Спростовуючи вказані твердження сторони позивача, представник відповідача зазначила, що позивач знав про договірні правовідносини, оскільки з 2007 року отримував орендну плату. Крім того, з приводу отримання свого екземпляру договору оренди позивач до відповідача не звертався, не вживав інших заходів для того, щоб дізнатися про його існування. Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що позивач до лютого 2017 року був обізнаний про існування спірного договору, який, до речі, він не підписував. Таким чином, лютий 2017 року, в розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України, є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, є таким, що суперечить нормам ст. 261 ЦК України. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України №6-48цс15. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов поданий в межах строку позовної давності та підлягає задоволенню. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Так, положеннями ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При подачі позовної заяви до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 640 грн, що підтверджується квитанцією від 24.09.2017 №0.0.856783846.1 (а.с. 1). Крім того, позивачем були понесені витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 5571 грн, що підтверджується рахунком від 28.11.2017 №3308 та супровідним листом від 09.02.2018 №1955/1956 (а.с. 121, 124). Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 6211 грн на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат На підставі викладеного,

Outcome: approved