Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

28.01.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком (а.с. № 3-7). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 01.02.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін відповідно до ч.1\~ст.\~274,\~ч.\~5\~ст.\~279 (а.с. № 18). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2018р. позивач є власником земельної ділянки., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Його право власності на земельну ділянку зареєстроване 14.08.2018р. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У п. 3.1. договору встановлено, що на момент укладення договору будь-які забудови на земельній ділянці відсутні. На момент придбання земельної ділянки на ній дійсно були відсутні будівлі та споруди, про що покупцем було передано Акт від 08.08.2018р. і Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію припинення права власності на будинок. Разом з тим, за даними довідки № 125 від 09.01.2019р. про склад сім`ї за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] Позивач має намір спорудити на даній земельній ділянці жилий будинок, але не бажає у майбутньому надавати право користування новозбудованим будинком відповідачам, які ніколи не були і не є членами його сім`ї. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст. 90 ЗК України, ст. 150 ЖК Української РСР, просив усунути перешкоди у праві користування земельною ділянкою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що був розташований на земельні ділянці. Представник позивача Шпорт О.О. (діє на підставі довіреності від 09.01.2019р. а.с. № 32) у наданій 05.06.2019р. суду заяві просив справу розглядати без його участі, без фіксації технічними засобами, позовні вимоги задовольнити повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. № 41). Відповідачі у судові засідання по справі, які були призначені на 04.04.2019р. та 05.06.2019р. двічі поспіль не з`явилися, про дату розгляду справи буди повідомлені належним чином - за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 22-24). Кожного разу до суду поверталися конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 27 29а, 38-39). Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідачів в судове засідання на 05.06.2019р., на яке відповідачі також не відреагували (а.с. № 40). Враховуючи, що відповідачі виходячи з положень та п.4 ч. 8, 11 ст.128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання двічі поспіль не з`явилися, згідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази відповідно до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2018р., укладеним [PERSON] (покупцем) і [PERSON] (продавцем), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Хайкиною О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 952, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,1000 га, кадастровий номер: [NUMBER] , розташованої за адресою: [ADDRESS] Маршала [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 8-11). Право власності [PERSON] на земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.08.2018р., номер запису про право власності 27485172, реєстраційний номер об`єкта: 1602986312101, що підтверджується відповідним витягом (а.с. № 12). Як видно з п. 3.1. договору купівлі-продажу земельної дільники, на момент її придбання будь-які забудови на земельній ділянці відсутні. До укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, Актом від 08.08.2018р., складеним інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] за результатами технічної інвентаризації будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , виявлено, що будівлі та споруди, які були проінвентаризовані КП «Дніпропетровське МБТІ» і відображені у технічному паспорті станом на 13.11.2017р., а саме: літ. А-1 -житловий будинок, літ. Б - сарай, літ. В - убиральня, №1-4 споруди - відсутні на земельній ділянці з причини знесення. На підставі цього Акту було припинено право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 54 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м., опис: літ. А-1 - житловий будинок, літ. Б -сарай, літ. В - убиральня, №1-4 - споруди), про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення права власності 10.08.2018р., що підтверджується відповідним Витягом від 13.08.2018р. (а.с. № 16-17). Разом з тим, за даними довідки № 125 від 09.01.2019р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] [PERSON] з 03.04.2009р., [PERSON] з 02.06.2008р. та [PERSON] з 24.04.2008р. (а.с. № 17). За даними ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, представленими на запит суду 15.02.2019р., [PERSON] з 05.08.2011р. значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 24). Таким чином, відповідачі за даними довідки № 125 від 09.01.2019р. про склад сім`ї зареєстровані в житловому будинку, який станом на серпень 2018р. значиться як зруйнований, внаслідок чого право власності на нього припинено. Позивач звернувся до суду із цим позовом, обґрунтовуючи свій законний інтерес тим, що він має намір спорудити на земельній ділянці жилий будинок і не бажає у майбутньому надавати його у користування відповідачам, які є йому сторонніми особами, ніколи не були членами його сім`ї. Він не має можливості звернутися особисто до них з вимогою про зняття з реєстрації, адже їх фактичне місцезнаходження йому не відоме. Суд зазначає, що стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для\~захисту права\~на підставі\~ цієї\~норми права\~є наявність\~у позивача\~права власності\~та встановлення\~судом наявності\~перешкод у\~користуванні власником\~своєю власністю. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Суд зазначає, що право на проживання передбачає право користування і збереження за особою певної житлової площі в будинку (квартирі) приватного або громадського житлового фонду. Таке право не є формальним, а є гарантією забезпечення особи житлом. При цьому наявність або відсутність реєстрації жодним чином не впливає на це право. У постанові Верховного Суду України від 27.05.2015р. у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Верховний Суд, розглядаючи справу 583/3745/16-ц у своїй постанові від 22.08.2018р. не знайшов підстав для відступлення від указаної позиції. Як установлено судом, позивач є власником земельної ділянки, але не є власником будинку, адже немає самого будинку. Як було вказано вище, визначальним для захисту права власності на підставі норми ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності. У Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» під реєстрацією розуміється - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; В свою\~чергу місцем\~ проживання\~є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянко, суд не може здійснити такий захист на підставі 391 ЦК України шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, виходячи з того, що суд захищаючи права власності, усуває перешкоди у користуванні саме цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням зокрема і шляхом зняття з реєстрації. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 якого підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Частиною 1 ст. 7 Закону передбачені підстави зняття з реєстрації місця проживання, зокрема, на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Згідно з п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.032016р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи може здійснюється на підставі права користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів. З матеріалів справи не вбачається, що позивач або колишній власник житла зверталися до органу реєстрації з питання зняття з відповідачів з місця проживання із відповідними документами, що підтверджують припинення права власності на житло, а останнім відмовлено у знятті відповідачів з реєстраційного обліку за адресою знищеного житла. З наведених вище норм суд робить висновок, що реєстрація місця проживання пов`язана з правом на житлове приміщення і саме тому захист права особи шляхом знаття з реєстрації здійснюється з метою захисту права на житло. Звертаючись до\~суду із\~даним позовом\~позивач просить\~усунути йому\~перешкоди \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~у користуванні\~земельною ділянкою,\~а не\~у користуванні\~житлом.\~Відповідачі не\~чинять позивачеві\~перешкод у\~користуванні земельною\~ділянкою,\~адже взагалі\~жодного права\~на неї\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~не мають. Їх реєстрація не тягне за собою підвищену сплату комунальних послуг за користування житлом за умови відсутності житла як такого, тому право позивача не може бути захищене у спосіб, передбачений ст. 391 ЦК України. До того ж суд вважає, що вимоги є дещо передчасними, адже у разі будівництва ним нового будинку і реєстрації права власності на нього, лише тоді він набуде права на звернення до суду в обраний ним спосіб захисту, якщо відповідачі до того не знімуться з реєстраційного обліку у добровільному порядку. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 768грн.40коп. (а.с. № 2) покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed