Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

27.11.2018 [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2012, засвідченого державним нотаріусом міста Часів Яр . В належній йому квартирі зареєстрована [PERSON] та його син - [PERSON] [INFO] . Факт реєстрації відповідачів в належному будинку підтверджується довідкою про склад сім`ї від 02.11.2018 за №7060 виданої Часовоярською міською радою. Факт не проживання відповідачів з 01.10.2014 року підтверджується актом про не проживання від 02.11.2018 складеного та затвердженого ТОВ «Квартал міста Часів Яр». Вказує, що реєстрація відповідачів перешкоджає йому, як власнику оформити субсидію, розпоряджатися належним майном, також комунальні послуги нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб, субсидію не можуть призначити у зв`язку з реєстрацією в квартирі відповідачів, а тому позивач несе додаткові витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг. Відповідач не надає матеріальну допомогу на оплату комунальних послуг. Де на теперішній час знаходиться відповідачі, позивачу не відомо. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2018 вказана цивільна справа розподілена судді Радченко Л.А . Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28.01.2019 відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 19.08.2019 на підставі розпорядження в. о. керівника Артемівського міськрайонного суду № 551 був здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи № 219/13565/18 у зв`язку з відставкою судді Радченко Л.А. згідно рішення ВРП від 16.07.2019, та розподілена судді Шевченко Л.В. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21.08.2019 вказана цивільна справа була прийнята до провадження та призначене судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує, про що в матеріалах справи міститься його заява (вх. № 36567 від 08.11.2019). Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] ,будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Від неї не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. В строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Бахмутської райдержадміністрації Врублевська К.О. в судове засідання не з`явилась, разом з тим, 08.11.2019 через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Щодо позовних вимог вказала, що заперечує проти задоволення позову в частині визнання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такими, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не надано документів, які підтверджують інше місце проживання дитини. Представник служби вважає за доцільне задовольнити вимоги лише в тій частині, що стосуються [PERSON] . Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлений той факт, що позивач [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13.07.2012 (ННІ 320473), посвідченим державним нотаріусом Часів Ярської державної нотаріальної контори Янюк С.В. (а.с.4-5), Згідно довідки Часівоярської міської ради № 7060 (а.с.6 на звороті), за вищевказаною адресою, зареєстрований власник квартири - [PERSON] , а також [PERSON] , [INFO] (син позивача), та [PERSON] , [INFO] (мати [PERSON]) . [PERSON] та неповнолітній [PERSON] з 01 жовтня 2014 року по теперішній час не проживають за вказаною адресою, що підтверджується актом про не проживання, виданим 02 листопада 2018 року ТОВ «Квартал м. Часів Яр» (а.с.6). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Поважних причин відсутності відповідача [PERSON] за місцем реєстрації понад один рік судом не встановлено. Таким чином, у суду є підстави для визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , оскільки, вона без поважних причин відсутня за вказаною адресою з жовтня 2014 року по теперішній час, тобто, понад один рік. Стосовно позовної вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд звертає увагу на наступне. У відповідності до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч.1 ст.3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Однак, суду не представлено доказів наявності у матері дитини житла, придатного для проживання неповнолітнього [PERSON] , 2010 року народження, забезпечення дитини належними умовами проживання. У суду на час розгляду справи, не зважаючи на наданий строк позивачеві для встановлення зазначених обставин, відсутні відомості де дитина перебуває та проживає. Оскільки наявність у неповнолітнього [PERSON] іншого місця постійного проживання ніж те, у якому він зареєстрований, як член сім`ї власника житла, не підтверджена, позбавлення дитини права користування квартирою [ADDRESS] , суперечитиме принципу найкращого забезпечення її інтересів щодо права на житло. Відтак у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні з жовтня 2014 року, ним не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] .

Outcome: partial