Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

28.02.2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» про стягнення компенсації за несвоєчасну сплату заборгованості із заробітної плати в розмірі 1058,16 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 1971 року працювала на підприємстві Відповідача та у 2010 році була звільнена з підстав частини третьої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю. Починаючи з квітня 2006 року по день її звільнення 10 листопада 2010р. заробітна плата позивачу не виплачувалась своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 8 266,88 грн. Зазначений розмір заборгованості з Відповідача було стягнуто за судовим наказом, виданим Комунарським районним судом м. Запоріжжя від 24.06.2011року. Фактично рішення суду було виконано лише у травні 2014 року. У зв'язку із зазначеним позивач вважає,що Відповідачем порушено положення статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050- III від 19.10.2000р.( зі змінами та доповненнями), що надає її право застосування до суми 8 266,88 грн., стягнутої за рішенням суду, індексів інфляції за несвоєчасну її виплату. Ухвалою суду від 02.03.2018р. було відкрито провадження по зазначеній цивільній справі та визначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. Позивач скористувалась своїм процесуальним правом, врегульованим нормою статті 179 ЦПК України, надавши суду та стороні по справі відповідь на відзив на позовну заяву. Під час розгляду зазначеної цивільної справа позивач повністю підтримала свої позовні вимоги. Її представник - адвокат [PERSON] позов також підтримала та надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що право позивача на звернення до суду із зазначеним позовом врегульовано нормами матеріального права, якими виступають стаття 43 Конституції України, Закон України «Про оплату праці», Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», та інші підзаконні акти. Зазначені норми права передбачають компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, в тому числі і на суми заборгованості, які стягнуто за рішенням суду. Приріст індексу споживчих цін за період заборгованості зі сплати заробітної плати починаючи з листопада 2010р. по травень 2014р. становить = 12,8 %,тому компенсація втрати доходу позивача, яким є заробітна плата складає = 1058,16 грн. У зв'язку із затримкою виплати суми заробітної плати, стягнутої за рішенням суду, позивачу спричинено моральні та душевні страждання, які виразились у втраті душевного спокою, постійного перебування у роздратованому стані, позивач не мала засобів для забезпечення належного рівня свого життя. А враховуючи те, що вона є особою з інвалідністю третьої групи, тому за браком коштів була позбавлена на постійне підтримання стану свого здоров'я, шляхом вживання медичних препаратів., рекомендованих лікарями. Тож посилаючись на норми статті 237-1 КЗпП України просила задовольнити позов і в частині стягнення моральної шкоди. У відповідності до положень статті 178 ЦПК України Відповідач надав суду та учасникам справи відзив на позов. Втім представник Відповідача позов не визнала у повному обсязі. На підтвердження своїх аргументів та обґрунтувань щодо невизнання позовних вимог представник Відповідача пояснила суду, що згідно до роз'яснень Міністерства праці та соціальної політики України від 22.03.2007 року суми індексації та компенсації на доходи, виплачені за рішенням суду, нормативно-правовими актами не передбачено. Тому за їх розрахунками стягненню підлягає лише сума 816,29 грн., розрахована вже із утриманням всіх належних та обов'язкових внесків та податків за період до прийняття судового наказу Комунарським районним судом м. Запоріжжя. Не визнала представник Відповідача позовні вимоги і в частині стягнення моральної шкоди, пояснивши, що позивачем пропущено, передбачений нормою статті 233 КЗпП України, тримісячний строк для звернення до суду зі цими вимогами, що на її думку надає суду всі правові підстави для відмови у їх задоволені. Також вважає, що позивачем не доведено наявності моральної шкоди, її розміру, та причино-наслідкового зв'язку між подіями. Крім того представник Відповідача надала інформацію, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 08.07.2009р. порушено провадження у справі № 26/48/09 про банкрутство ЗДП «Радіоприлад» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Тож до сьогодні Відповідач знаходиться в процедурі розпорядження майном. Представником Відповідача також зазначено, що 18.10.2013 року. було прийнято постанову про закриття кримінального провадження стосовно директора ЗДП «Радіоприлад» за відсутності в його діяннях складу кримінального правопорушення, ознак злочину, передбаченого ч.1 ст.175 КК України. Зазначеним не була підтверджена безпідставна невиплата заробітної плати працівникам підприємства. Тобто прийняття рішень щодо невиплати заробітної плати при наявності коштів на її виплату і відсутності поважних причин для невиплати. А відсутність на рахунках підприємства грошових коштів, які можливо спрямувати на виплату заборгованості по заробітній платі, у зв'язку із наявністю дебіторської заборгованості заводу та не отриманих з держбюджету коштів як відшкодування ПДВ, остання вважає поважною причиною. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій справу просить розглядати за її відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить розглядати за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи та оцінивши всі надані докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата й інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Частина 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно до положень статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050- III від 19.10.2000р.( зі змінами та доповненнями) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Підпунктом 2.2.8 пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, передбачено, що до складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Відповідно до пункту 3 постанови КМУ від 21.02.2001 р. № 159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» компенсації підлягає грошовий дохід (разом із сумою індексації), який одержується у гривнях на території України та не має разового характеру. До доходів, на які нараховується компенсація, відносяться в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Положенням статті 237-1 КЗпП України працівникам надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), а порядок відшкодування визначається законодавством. Згідно до «Методичних рекомендацій щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,викладених у розділу 6 листа Міністерство юстиції України від 13.05.2004р. № 35-13/797, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає ( і не може бути) точних критеріїв майнового виразу тяжкості фізичного болю, глибини душевних страждань, спокою та моральних переживань особи. Згідно до приписів статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до норми статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до норм статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За нормою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач з 10.11.1971р. по 10.11.2010р. працювала на підприємстві Відповідача, та була звільнена з підстав частини третьої статті 38 КЗпП України, за власним бажання у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю. Починаючи з квітня 2006 року по день її звільнення 10 листопада 2010р. заробітна плата позивачу не виплачувалась своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 8 266,88 грн. Згідно судового наказу, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя від 24.06.2011року із ЗДП «Радіоприлад» на користь позивача була стягнута сума заборгованості в розмірі 8266,88 грн. Зазначений судовий наказ Відповідачем було виконано лише у травні 2014 року, а саме сплачена сума боргу в розмірі 8266,88 грн. Зазначені обставини не спростовуються Відповідачем. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Аналогічна норма міститься у Положенні про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. З аналізу зазначених норм права суд приходить до висновку, що у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Зазначене кореспондується із правовою позицією Верховного Суду, викладених у постановах за аналогічним предметом спору (справи № 127/14910/17-ц від 25.04.2018р.; № 753/6941/16-ц від 11.04.2018р.). У відповідності до частини третьої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічну норму права містить частина п'ята статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У зв'язку із чим суд не приймає до уваги доводи Відповідача щодо відсутності правових норм для стягнення компенсації із заборгованості по заробітній платі, яку стягнуто за рішенням суду. Суд також надає критичну оцінку застосуванню в цій частині листів Міністерства праці та соціальної політики України за 2007 рік, оскільки відповідно до підпункту 79 пункту 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р. N 389, Мінсоцполітики України інформує та надає у межах своїх повноважень роз'яснення. Тобто роз'яснення та листи міністерств не є нормативно-правовими актами,вони носять лише рекомендаційно-інформаційний характер. Втім як відповідно до роз'яснень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою виплати, суди мають враховувати, що компенсації підлягає присуджена за рішенням суду заробітна плата, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням цього рішення. При цьому незалежно від того, чи була вина роботодавця у її несвоєчасній виплаті, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Надані суду рішення та ухвали судів першої та апеляційної інстанції за предметністю для суду є необов'язковими для застосування у розумінні положень частини сьомої статті 82 ЦПК України, за якою правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Тож як засіб доказування судом не прийняті до уваги надані процесуальні документи. Суд критично оцінює докази Відповідача щодо поважності причин, якими виступає закриття кримінального провадження стосовно директора ЗДП «Радіоприлад» та відсутність випадку порушення керівником підприємства виплати заробітної плати виключно при умові, коли грошові кошти на її виплату знаходились на рахунку підприємства, та в виду будь яких причин не були сплачені. Зворотних доводів Відповідачем не надано. Не приймає суд до уваги і доводи Відповідача про відсутність грошових коштів на його рахунках, що унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати, як поважну причину, оскільки згідно до пункту 20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тобто відсутність у роботодавця грошових коштів на його банківському рахунку не виключає його вини в невиплаті належних працівникові коштів та не звільняє його від відповідальності. Приріст індексу споживчих цін за період заборгованості зі сплати заробітної плати починаючи з листопада 2010р. по травень 2014р. становить = 12,8 %. Сума компенсації втрати доходу позивача, яким виступає її заробітна плата, складає = 1058,16 грн. Зазначений розрахунок здійснений на підставі показників індексу інфляції, які розміщені на офіційному веб-сайті Міністерства фінансів України за період з листопада 2010р. по травень 2014р. Відповідно до ст.1.ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати,затвердженої Наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, яка детально визначає структуру заробітної плати та те,що індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати входять до фонду додаткової заробітної плати, суд вважає, що останні не обмежені позовною давністю,і підлягають стягненню за весь період заборгованості. Враховуючи зазначене в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Положення постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. №4 зазначають, що відповідно до ст. 2371 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. При цьому наявність вини як умови відшкодування моральної шкоди стаття 2371 КЗпП України не передбачає. З аналізу позовних вимог вбачається, що позивачу завдано душевних та моральних страждань, оскільки життя без коштів, змусило її докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення нормальних життєвих зв'язків,тощо. Вона є особою з інвалідністю третьої групи, є хворою людиною, яка потребує прийому постійних ліків, втім як відсутність заробітку унеможливлювало своєчасно придбати необхідні ліки для підтримки стану свого здоров'я. Упродовж 2010 по 2013 роки проходила стаціонарно курс лікування у міський лікарні. З огляду на зазначене позивні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з ЗДП «Радіоприлад» суми в розмірі 500 грн. Суд надає оцінку інформації Відповідача про порушення 08.07.2009р. господарським судом Запорізької області провадження у справі про банкрутство ЗДП «Радіоприлад», та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, та вважає правомірним вирішення позову [PERSON] саме у суді загальної юрисдикції та у порядку цивільного судочинстві, виходячи із наступного. 19 січня 2013 року набрав чинності Закон України про визнання банкрутом у редакції Закону України N 4212-VI (зі змінами, внесеними Законом України № 5405-VI). Закон України про визнання банкрутом у частині четвертій статті 10 визначив, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, зокрема, спори про стягнення заробітної плати. Крім того, підпункт 1 пункту 7 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону доповнив частину першу статті 12 ГПК України пунктом 7, згідно з яким господарським судам стали підвідомчі справи у всіх майнових спорах з вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, зокрема, у спорах про стягнення заробітної плати. Таким чином, ГПК України з 19 січня 2013 року встановив для господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, підвідомчість усіх майнових спорів з вимогами до боржників у такій справі. Проте Закон України про визнання банкрутом згідно з пунктом 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» (зокрема і його частина четверта статті 10) не може бути застосований до справ про банкрутство, провадження в яких порушено до 19 січня 2013 року. Аналогічну правову позицію містить постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 456//20/16-ц, де зазначено, що: «Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення предметної юрисдикції справ про стягнення з боржника заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, і їх слід розглядати у порядку цивільного судочинства, якщо станом на 19 січня 2013 року не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. З аналізу вказаних норм та враховуючи те, що справу про банкрутство було порушено ще у 2009 році, те, що до сьогодні Відповідач знаходиться в процедурі розпорядження майном,суд вважає правомірним розгляд цієї справи у порядку цивільного судочинства. З огляду на викладене,а також аналізу доказів у справі суд вважає,що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі, доведені належними і допустимими доказами, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial