Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

27 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком та відповідачі [PERSON] та [PERSON] є її синами, вони зареєстровані у зазначеному будинку, проте чоловік з 2012 року в будинку не проживає, син [PERSON] не проживає в будинку з 2004 року, син [PERSON] не проживає в будинку з 2011 року, участі в утриманні будинку не беруть. Реєстрація відповідачів в будинку позивача порушує її права як власника будинку, тому позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком. В судове засідання позивач не з'явилася, 17.12.2014 року до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без участі позивача та її представника, позивач свої вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки в судове засідання суду не повідомили, заяви про розгляд справи в їх відсутності суду не надали, заперечень на позов не надали. Відповідачі були викликані до суду через оголошення у пресі у виданні «Урядовий кур'єр» № 226 від 04.12.2014 року. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України, відповідач, місцезнаходження якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи за його відсутності та згоду позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні та представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу [PERSON] 28.08.2004 року за реєстром № 2482. Право власності позивача зареєстровано ДКП «Рубіжанської бюро технічної інвентаризація» належним чином (а.с. 7-9). Відповідно до довідки про склад сім'ї № 10157 від 09.10.2014 року у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], колишній чоловік [PERSON] (а.с. 14). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого відділом ЗАГС Павловського району Воронежської області 18.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 19). Згідно акту від 20.10.2014 року, який складено депутатом Рубіжанської міської ради Луганської області Бабенко Д.В. та сусідами позивача [PERSON], [PERSON], підписи яких засвідчені заступником міського голови [PERSON], відповідачі у житловому будинку позивача не проживають, їх речі в будинку відсутні (а.с. 15). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно положень ст. 150 ЖК України, які кореспондують з положеннями ст. 383 ЦК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі у належному позивачу житловому будинку відсутні понад один рік, а тому втратили право користування цим житлом. Відповідачі не надали суду жодних доказів з приводу збереження за ними права користування житловим будинком та доказів, які підтверджують поважність причин відсутності понад 1 рік в цьому будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з наведеними вище нормами цивільного законодавства України, власник житлового будинку за наявності будь-яких обмежень у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком має право вимагати усунення будь-яких перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого права з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вже зазначалося вище, права власника квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно з якими право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на його власний розсуд. Будь-які обмеження чи втручання у права власника можливі виключно на підставах визначених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 гривень по 81,20 гривень з кожного.

Outcome: approved