Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

28.12.2012 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності сім'ї. При розгляді справи позов уточнено і згідно уточнень позивач просить визнати ? частину житлового будинку по [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності сім'ї, зазначивши в обґрунтування позову, що спірну квартиру в 1962 році отримала його матір [PERSON] від Одеського відділення Морської інженерної служби Чорноморського флоту. На тої час квартира була однокімнатною, площею 15.0 кв.м. В 1999 році будинок, в якому знаходиться спірна квартира, передано до комунальної власності Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області. Він проживав та був прописаний в зазначеній квартирі з 1965 року по 1980 рік, а з 1980 року фактично проживає в неї з колишньою дружиною, з якою шлюб розірвано в 2010 році, та донькою по теперішній час без реєстрації. За час проживання в спірному жилому приміщенні за спільні гроші сім'ї та його власними силами проведені значні та суттєві поліпшення житла, що підтверджується технічною документацію. В 1999 році дружина з донькою приватизували спірне житлове приміщення тільки на себе, чим позбавили його на належну йому частку у цьому житловому приміщенні. За таких обставин, враховуючи, що спірне житлове приміщення істотно збільшилося у своєї вартості внаслідок його трудових та, більшою частиною, грошових затрат, відповідно до ч.1 ст.62 СК України, просить визнати спірну квартиру об'єктом права спільної сумісної власності сім'ї. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити по підставам, викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON], представник відповідачів за довіреністю, [PERSON], позов не визнали, вважають його необґрунтованим, безпідставним та просили застосувати строки позовної давності. Вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлено, що спірна ? частина житлового будинку [ADDRESS], була тривалий час предметом судового розгляду між сторонами. Рішенням судової колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15.08.2012 року остаточно встановлено, що прав [PERSON] при приватизації спірної частини житлового будинку в 1999 році його дружиною - [PERSON] та дочкою - [PERSON], порушено не було та він права на отримання у власність частки в порядку приватизації спірного житлового приміщення не набув. Рішення апеляційного суду в касаційному порядку сторонами не оскарживалося /а.с.4-8/. Після судового рішення [PERSON], змінивши підставу позову відносно того ж самого предмета спору - ? частини житлового будинку [NUMBER], розташованого по [ADDRESS], знов звернувся в суд з позовом до колишньої дружини та доньки про визнання зазначеної частини житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності сім'ї, посилаючись на норму ст.62 Сімейного кодексу, яка передбачає виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своєї вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Однак дання норма матеріального права до правовідносин, які просить встановити позивач, застосуванню не підлягає. За змістом ст.112 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). - 2 - Правовий режим виникнення спільної сумісної власності на майно регулювався ст.ст.16,17,18 Закону України «Про власність». Новий Цивільний кодекс України, що набув чинність 01.01.2004 року, як і Цивільний кодекс 1963 року, передбачає два різновиди права спільної власності - право спільної часткової власності і право спільної сумісної власності. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю Частинами 3,4 ст.368 ЦК України визначена презумпція дії режиму спільної сумісної власності. Спільною сумісною власністю є майно: 1)набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, 2)набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, стаття 62 СК України підлягає застосуванню тільки до майна, яке було об'єктом права особистої власності одного з подружжя. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Судовим рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.08.2012 року встановлено, що [PERSON] і [PERSON] на законних підставах, відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», набули у спільну власність ? частину житлового будинку [ADDRESS], та, згідно технічної документації та правовстановлюючих документів кожна з них є власником 1/18 частки цього майна, тобто приватизована ? частина спірного житлового будинку має правовий статус спільної часткової власності /а.с.47-66/. За зазначених обставин, позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. Суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, на чому наполягала сторона відповідачів, оскільки позивач звернувся в суд з даним позовом в межах позовної давності після отримання судового рішення. Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З матеріалів справи убачається, що ухвалою суду від 29.12.2012 року, у якій виправлені помилки ухвалою суду від 27.02.2014 року, накладено арешт на квартиру [NUMBER] в житловому будинку [ADDRESS] /а.с.19, 124/. На підставі ст.112 ЦК УРСР, ст.ст.355, 356, 368 ЦК України, ст.62 СК України і

Outcome: dismissed