Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

29.01.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір про надання послуг №33-А від 25.03.2013 року недійсним та зобов'язати відповідача вчинити всі необхідні дії щодо сторнування платежів, здійснених на картковий рахунок позивача [NUMBER] на підставі договору про надання послуг №33-А від 25.03.2013 року. В обґрунтування своїх вимог посилався на наступне. Позивач є клієнтом ПАТ «ВБР» та ім'я позивача у Харківській обласній дирекції відкрито картковий рахунок. Приблизно у травні 2013 року позивач виявив на картковому рахунку збільшення суми залишкових коштів на 413,95 грн. З'ясовуючи походження цих грошей, позивач дізнався про те, що позивачеві вони були перераховані на підставі договору про надання послуг №33-А від 25.03.2013 року. Перемовини позивача з відповідачем щодо списання з карткового рахунку зазначених грошей шляхом сторнування ні до чого не призвели. Для з'ясування умов договору про надання послуг, позивач запросив у відповідача копію договору та пов'язаних з ним документів. В грудні 2013 року позивач отримав копію договору та додатки до нього. Ознайомившись з наданими відповідачем документами, позивач побачив що жодного відношення до нього немає, договір він не підписував, акт виконаних робіт також. Усі помилково перераховані позивачеві з боку відповідача кошти, позивач прагне повернути відповідачу та відповідно позбутись обов'язку декларувати зазначені доходи та сплачувати за них податки, однак правила відповідача забороняють йому списання грошей з карткового рахунку позивача. Таким чином, позивач не може повернути гроші. Тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача Борисов Д.О. в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в повному обсязі, надав письмові заперечення.(а.с. 68-69). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення норм цивільного процесуального законодавства України, щодо обов'язку суду розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, пред'явлений позов розглядався виключно в межах заявлених вимог. Судом встановлено, що 25.03.2013 року між сторонами був укладений спірний договір про надання послуг №33-А, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати інформаційно- консультаційні послуги по залученню клієнтів - фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб на обслуговування до замовника (його відділень) та проводити роботу щодо формування необхідного пакету документів для укладання договору між клієнтом та замовником. Зобов'язання виконавця з надання послуг, зазначених у цьому пункті Договору, вважаються виконаними за умови укладання між клієнтом та замовником відповідного договору та виконання умов, викладених у Протоколі визначення розміру виплати.(а.с. 5-8). Відповідно до акту виконаних робіт №1 до вказаного договору, позивачеві за надані послуги належить виплата в розмірі 582,50 грн. без ПДВ. (а.с. 4). Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 902 ЦК України та п. 2.1.1 Вказаного договору встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто. Позивач в судовому засіданні посилається, що ніяких послуг відповідачеві він не надав та актів виконаних робіт не підписував. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Відповідно абз. 2 ч.1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, оскільки ухвалою Київського районного суду м. Харкова була призначена судова почеркознавча експертиза, але вона виконана не була, оскільки представник відповідача не надав оригінал спірного договору, посилаючись, що він знаходиться у м. Донецьку. Але відповідно до вказаного договору, адресою відповідача є м. Київ, вул. В. Чорновола,25, а Харківська обласна дирекція знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Аретема, 38. Виходячи з приписів ст. 27 ч.2 ЦПК України, відповідач проігнорував своє зобов'язання надати до суду оригінал спірного договору, що позбавляє можливості провести почеркознавче експертне дослідження, а тому посилання представника відповідача, що спірний договір підписаний саме позивачем і що він існує є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved