Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

29.04.2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва за підсудністю з Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми. Позовна заява мотивована тим, що позивач 26.12.2014 придбав квартиру [ADDRESS] у відповідача [PERSON] за 121900 грн. 13 листопада 2015 року позивач подарував вказану квартиру [PERSON] 17.09.2019 Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 01.02.2002 між [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] ; витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] вказану квартиру. У зв`язку з тим, що первісний договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] був визнаний недійсним, то договір укладений між позивачем і відповідачем також є недійсним. Таким чином, позивач має право на відшкодування грошових коштів згідно цін, діючих на момент відшкодування, відповідно до ст. 216 ЦК України. Згідно звіту про оцінку майна, ринкова вартість квартири складає 448 720 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. 30 квітня 2020 року вказаний позов прийнято до розгляду, призначено підготовче засідання. 01 червня 2020 року ухвалою суду вжито заходів забезпечення позову: накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . 17 червня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позовні вимоги на суму 121 900 грн., посилаючись на те, що за вказаною ціною було продано спірну квартиру. Вважає, що позивачем не правильно обрано норми права, якими необхідно обґрунтовувати позовні вимоги, грошові кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, а не на підставі ст. 216 ЦК України. Вартість квартири на момент подання позовної заяви немає значення. Також зазначив, що докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Розгляд справи просив проводити за відсутності відповідача та його представника. 30 жовтня 2020 року до суду надійшла заява представника позивача, відповідно до якої представник просить розглянути справу у відсутність сторони позивача і задовольнити у повному обсязі. Доводи відповідача вважає надуманими. Щодо судових витрат, вважає їх завищеними, 10 000 грн. лише за написання відзиву не відповідає обсягу зробленій роботі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 26 грудня 2014 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої в [ADDRESS] , яка належить Продавцю на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Боненко Т.Л., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 10 грудня 2014 року за реєстром № 1701. 13 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, розташованої в [ADDRESS] . 17.09.2019 Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, яким визнано біржовий договір купівлі-продажу квартири, розташованої в [ADDRESS] , укладений 01.02.2002 та посвідчений за №1/35 на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр» недійсним. Визнано біржовий договір купівлі-продажу квартири, розташованої в [ADDRESS] , укладений між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого, укладений 12.09.2001 та посвідчений за № 1-333 Універсальною Товарною Біржею «Миколаївська Нерухомість 2000», зареєстрований 28.09.2001КП «ММБТІ» в реєстровій книзі №91 за реєстровим№16284 дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру, розташованої в [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру, розташовану в [ADDRESS] , передавши її у володіння позивачу [PERSON] . Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1-333 від 12.09.2001 належала квартира, розташована в [ADDRESS] . 01.02.2002 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений за №1/35 на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр». 28.11.2014 р. зареєстровано право власності за [PERSON] 10.12.2014 приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області Боненко Т.Л. за реєстровим № 1701 посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] за певну суму грошових коштів придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 26.12.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, розташованої в [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області та зареєстровано в реєстрі № 1350. Тобто, між сторонами була укладена угода, на виконання якої позивач сплатив відповідачу грошові кошти. Враховуючи викладене указані обставини стали підставою для набуття відповідачем [PERSON] майна у вигляді сплачених йому позивачем грошових коштів. Враховуючи, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.09.2019 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої в [ADDRESS] , укладений 01.02.2002 між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений за №1/35 на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр», то незаконність набуття [PERSON] , а в подальшому і [PERSON] права власності на спірну квартиру вказує на недійсність укладених в подальшому договорів про відчуження такої нерухомості відповідно до статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент йог набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Власником спірної квартири став [PERSON] , як спадкоємець після смерті [PERSON] , за рішенням суду від 17.09.2019, на його користь витребувано указану квартиру, яка вибула з його володіння незаконним шляхом. Отже, на час відчуження спірної квартири на [PERSON] не був її власником. Викладене свідчить проте, що законні підстави набуття коштів [PERSON] сплачених [PERSON] за спірну квартиру, згодом відпали. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що [PERSON] має право на одержання від [PERSON] грошових коштів, сплачених ним за придбання квартири, навіть за тієї умови, що договір купівлі - продажу, укладений безпосередньо між цими особами не був визнаний судом недійсним, враховуючи тлумачення статтей 658 та 1212 ЦК України. Отже, оскільки [PERSON] одержав від [PERSON] грошові кошти у сумі 121 900 грн. за продаж квартири, розташованої в [ADDRESS] , яка йому не належить, суд дійшов висновку про набуття відповідачем коштів за відсутності для цього правових підстав, а тому грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, якою передбачено повернення безпідставно отриманого майна. З огляду на наведене, підстави для стягнення грошових коштів на підставі ст. 216 ЦК України згідно цін, діючих на момент відшкодування, відсутні. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позов належить задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 121 900 грн., передані на виконання договору купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 1219,00 грн.

Outcome: partial