Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

27.06.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона являється власником будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі дублікату Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 липня 1998 року, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 19 лютого 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2-716, зареєстрованого 16 березня 2009 року КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за № 26740329. У вказаному будинку зареєстрованим значиться відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], які є її донькою та онуком, однак вони з 2004 року не проживають за місцем реєстрації, не сплачують комунальні платежі по утриманню будинку, і взагалі житлом не цікавляться. Їх місцезнаходження їй невідоме, оскільки вони не спілкуються. Між тим, проживаючи за іншою адресою, [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими у належному позивачу будинку, добровільно знятися з реєстрації не бажають, в такий спосіб створюють позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 26 липня 2018 року відкрито провадження у справі. Позивач та її представник в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем їх реєстрації, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS], який належить їй на підставі дублікату Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 липня 1998 року, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 19 лютого 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2-716, зареєстрованого 16 березня 2009 року КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за № 26740329. (а.с. 6). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно відомостей відділу адресно-довідкової підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області (а.с. 11, 12) в зазначеному будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являються членами сім'ї власника, та були зареєстровані в будинку зі згоди позивача. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт голови квартального комітету №11 м. Новомосковська Кузнєцова В.Л. від 13 травня 2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані, але не проживають в [ADDRESS] з 2004 року (а.с. 7). Між тим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації відповідачів у належному їй на праві власності будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved