Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

28.03.2018 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 18.03.2010 року банк надав [PERSON] кредит у розмірі 500 (пятсот) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 08.01.2018 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 44572 грн. 88 коп., з яких заборгованість за кредитом 420 грн. 00 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 36954 грн. 17 коп., заборгованість за пенею та комісією 4600 грн. 00 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 2098 грн. 71 коп. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь та судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп. Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 02.04.2018 року за даним позовом відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження, з встановленням відповідачу пятнадцятиденного строку для подання відзиву на позов, яку відповідач отримала 18.04.2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням. Представник позивача в судове засідання не зявилася, в позовній заяві про стягнення заборгованості просила розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позову наполягала, не заперечувала проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала до суду відзив на позовну заяву про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором на користь позивача, згідно якого просила відмовити в задоволенні позову, з тих підстав, що 18 березня 2010 року вона отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у ПАТ КБ «ПриватБанк». Картку було видано на 3 роки. Відповідно строк дії картки закінчився 18 березня 2013 року. Саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності, який встановлено ст. 257 ЦК України, тривалістю у три роки. Відповідно строк позовної давності сплинув 18 березня 2016 року, а з позовом позивач звернувся не раніше 20 березня 2018 року. Таким чином, позивач пропустив строк позовної давності та на вимогу відповідача у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Згідно п. 1.1.7.31 зазначених вище Умов строк позовної давності відносно вимог з повернення кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороду, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. Даний пункт Умов не може бути застосований до відносин між нею та позивачем виходячи з наступного: -позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. -договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У заяві позичальника від 18 березня 2010 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Тому зазначені Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 18 березня 2010 року. Також зазначає, що така правова позиція викладена в постановах Верховного суду України у справі № 6-16цс15 та № 6-1926цс15. Суд, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом установлено, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 18.03.2010 року банк надав [PERSON] кредит у розмірі 500 (пятсот) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, але відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 08.01.2018 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 44572 грн. 88 коп.. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Окрім того, слід також враховувати зазначені відповідачем заперечення у відгуку на позовну заяву, посилання на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України №6-16цс15 та №6-1926цс15, та вимоги ЦК України, щодо строків давності. Таким чином, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальними правилами ст.ст. 253-255, 260 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного календарного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо) (ст. 266 ЦК України). З огляду на вищевикладене та враховуючи заперечення відповідача, а також те, що між сторонами не було домовленості щодо збільшення позовної давності у відповідності ч.1 ст. 259 ЦК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed