Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

27 липня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Вимоги мотивував тим, що на підставі державних актів йому на праві власності належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площами 3,4679 га та 0,6483 га, що розташовані на території Калінінської сільської ради Липоводолинського району. Нещодавно йому стало відомо, що від його імені з ТОВ «СК Агро» укладено договори оренди вказаних земельних ділянок обидва від 01 серпня 2012 року, державна реєстрація яких була проведена лише 23 та 26 грудня 2012 року. Крім того, він дізнався, що між ним та відповідачем укладено дві додаткові до основних договорів оренди угоди від 24 червня 2015 року, якими продовжено строк оренди до 10 років. Однак, вказані договори та додаткові угоди він не підписував. Посилаючись на невідповідність вчинених правочинів його волі та волевиявленню, просив із підстав передбачених ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України визнати недійсними: додаткову угоду №2, укладену 24 червня 2015 року між ним та ТОВ «СК-Агро», до договору оренди землі від 01 серпня 2012 року, зареєстрованого в Сумській регіональній філії ДП «Центр» ДЗК 23 грудня 2012 року за №592320004003792. додаткову угоду №2, укладену 24 червня 2015 року між ним та ТОВ «СК-Агро», до договору оренди землі від 01 серпня 2012 року, зареєстрованого в Сумській регіональній філії ДП «Центр» ДЗК 26 грудня 2012 року за № 592320004004126. Позивач у судове засідання не звявився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що позивач не довів того, що, не зважаючи на відсутність його волевиявлення на укладення спірних угод, які саме його права чи інтересе були порушені звязку з їх укладенням. Представник третьої особи до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, 03 вересня 2010 року [PERSON] отримав два державних акти на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,4679 га (кадастровий № 5923281700:01:002:0298) та 0,6483 га (кадастровий № 5923281700:01:002:0191), що розташовані на території Калінінської сільської ради Липоводолинського району Сумської області. 01 серпня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «СК-Агро» на строк пять років укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3,4679 га, який зареєстрований у відділі держкомзему у Липоводолинському районі Сумської області від 23 грудня 2012 року за №592320004003792. 01 серпня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «СК-Агро» на строк пять років укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,6483 га, який зареєстрований у відділі держкомзему у Липоводолинському районі Сумської області від 26 грудня 2012 року за №592320004004126. 24 червня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «СК-Агро» було підписано додаткові угоди до вказаних договорів оренди земельних ділянок від 01 серпня 2012 року, строк дії яких продовжено до 10 років. Із витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що державна реєстрація права оренди належних позивачу земельних ділянок, площею 3,4679 га та 0,6483 га відбулася 22 липня 2016 року. Згідно з висновком експерта Сумського НДЕКЦ МВС України від 15 листопада 2017 року № 19/119/6-6/83е підпис від імені [PERSON] в обох вказаних договорах оренди землі від 01 серпня 2012 року та в обох додаткових угодах від 24 червня 2015 року, виконаний не ним, а іншою особою. Згідно зі ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 203 ЦК України унормовано, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У пункті «в» ч. 3 ст. 152 ЗК України закріплено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Також ст. 210 ЗК України передбачено, що угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. На доведення факту підписання оспорюваних договорів оренди та додаткових угод не особою позивача, в матеріалах справи мається висновок експерта про проведення судової почеркознавчої експертизи. За таких обставин, з достовірністю встановлено, що спірні договори (угоди), укладені від імені позивача, підписані не ними, а іншою особою. Таким чином спірні договори були укладені без волевиявлення позивача у справі, а тому маються підстави для визнання недійсними спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Доводи представника відповідача щодо отримання позивачем плати за оренду земельних ділянок, суд вважає необґрунтованими, так як вони не спростовують факт відсутності вільного волевиявлення останнього на укладення зазначених оспорюваних договорів на викладених у них умовах. Та обставина, що позивач вважає порушеними його права та інтереси саме наявністю укладеного без його волевиялення правочинів, заслуговує на увагу, і вони підлягють судовому захисту в обраний позивачем спосіб. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки позивач в межах трирічного строку оспорив додаткові угоди, суд вважає, що такий строк ним не пропущено.

Outcome: approved