Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

27 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, 3% річних від простроченої суми та стягнення судовий витрат, мотивуючи свої вимоги невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики і завданням йому такими неправомірними діями матеріальної шкоди. Ухвалою суду від 17 червня 2014 року, враховуючи письмову відмову позивача від позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, провадження у справі в цій частині було закрито. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], які були належним чином сповіщені про час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, 17.06.2014 року позивачем через канцелярію суду була подана письмова заява про розгляд справи за його відсутності, в якій останній не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разів наявності на те законних підстав. У позовній заяві зазначено, що 16 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики, на підтвердження якого відповідачем була представлена розписка. Згідно умов укладеного договору позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 400 Доларів США та 1000 грн., а відповідач зобов'язався повернути зазначені суми у строку до 01 вересня 2011 року. У встановлений договором строк відповідач не повернув позивачу позичені кошти, у зв'язку з чим останній був вимушений звернутися до суду з позовом. Посилаючись на положення статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 400 Доларів США та 1000 грн. і понесені ним судові витрати у розмірі 243,60 грн. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача [PERSON] про місце, день та час розгляду справи, а саме: шляхом надіслання поштою копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками та судових повісток рекомендованим листом із повідомленням за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання відповідача, а також за місцем його фактичного проживання (ч.5 ст.74 ЦПК України); шляхом вручення судових повісток з розписками виконавчому органу місцевого самоврядування (ч.3 ст.76 ЦПК України), а також шляхом телефонограм. Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] навмисно не з'являвся до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах, його батьки відмовлялися від отримання судових повісток на його ім'я, про що складені акти виконавчого органу місцевого самоврядування. /а.с. 16, 20, 40-43, 62-65/ Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] недобросовісно здійснюються його процесуальні права, він навмисно не отримує судову кореспонденцію, хоча йому відомо про перебування на розгляді у суді даної позовної зави, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду позивача суд, вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено статтею 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. Частиною другою цієї статті передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивачем суду надана розписка від 16 червня 2011 року, зі змісту якої вбачається, що відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] 400 (чотириста) Доларів США та 1000 (одну тисячу) гривень, зобов'язавшись повернути зазначену суму до 01 вересня 2011 року. Оглядом у судовому засіданні представленої позивачем оригіналу розписки не встановлено на ній будь - яких записів позикодавця про повернення боргу або його частини. Знаходження письмової розписки у [PERSON] свідчить про те, що боргове зобов'язання до теперішнього часу не припинено. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а розписка свідчить про його укладання відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, та підтверджує й передання грошей позикодавцем позичальнику. Зобов'язання, як зазначено в статті 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Матеріальне становище і фінансова неспроможність відповідача судом не приймаються до уваги. Як наголошується в частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За офіційним курсом Національного Банку України курс гривні до іноземної валюти на день ухвалення рішення - 17 червня 2014 року становить 1174,80 грн. за 100 (сто) доларів США. З огляду на наведене суд визнає предметом спору зазначені у позовній заяві та підтверджені під час розгляду справи вимоги позивача про стягнення з відповідача 400 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення становить 4699 грн. 20 коп. (400 х 11,748 =4699,20), 1000 грн. та витрати по оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON] мало місце укладання договору позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти, однак своєчасно не повернув суму позики і таким чином прострочив виконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим сума боргу на підставі вимог статті 1049 ЦК України підлягає стягненню у примусовому порядку. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача по оплаті судового збору стягуються з відповідача на його користь у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved