Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

26 лютого 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прості Займи» (далі - відповідач, ТОВ «Прості Займи») про визнання недійсними кредитних договорів, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у червні-липні 2018 року на його телефонний номер почали надходити телефонні дзвінки від представників ТОВ «Прості Займи» з вимогою повернути заборгованість за кредитним договором. У грудні 2019 року його адвокат звернувся до відповідача із запитом, в результаті якого з`ясувалося, що 04 червня 2018 року з використання паспортних даних позивача через веб-сайт відповідача був оформлений кредитний договір №180604-060226 на суму 2 100,00 грн., яка була перерахована на картку емітовану АТ «Ощадбанк». Позивач зазначає, що будь-яких договорів з відповідачем не укладав, позики не брав, ніколи не мав карткових рахунків в АТ «Ощадбанк», а кредитні кошти не отримував. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок неправомірного включення відповідачем інформації про кредитну заборгованість до бюро кредитних історій, необхідно було докладати значних зусиль до відновлення своїх прав, він зазнав моральних страждань. З наведених мотивів та підстав позивач просить суд: 1) визнати кредитні договори від 04 червня 2018 року №№ 180604-060226, 3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70 недійсними; 2) зобов`язати відповідача вилучити з кредитної історії позивача всі відомості стосовно кредитного договору від 04 червня 2018 року №3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70; 3) стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Ухвалою суду від 19 травня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, залучено акціонерне товариство «Ощадбанк». Позивач у судове засідання не прибув, але його представник у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач уклав кредитний договір шляхом заповнення відповідної заявки на веб-сайті відповідача та його підпису електронним цифровим підписом - одноразовим ідентифікатором, який був надісланий на мобільний телефон. Також зазначає, що позивач не надав доказів відсутності у нього карткових рахунків у АТ «Ощадбанк». У судове засідання представник відповідача не прибув, заяв про слухання справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду не подав. У судове засідання третя особа не прибула, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що в бюро кредитних історій міститься інформація про укладання 04 червня 2018 року між сторонами кредитного договору №3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70 на суму 2 100,00 грн. (а.с.5). Згідно відповіді на адвокатський запит, відповідач вказав, що вказаний кредитний договір має номер 180604-060226 та був оформлений в режимі он-лайн на веб-сайті відповідача. Також відповідач вказав, що перерахував кошти за договором на карту позивача в АТ «Ощадбанк» (а.с.9-10). Надаючи свою оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частинами другою та третьою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Чинним законодавством можливість використання електронно підпису особи під час укладення правочинів передбачена та врегульована у Законі України «Про електронні довірчі послуги». Так, пунктами 8, 19, 20 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що: електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; ідентифікаційні дані особи - унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Отже, процедура накладення електронного підпису особою передбачає її електронну ідентифікацію, яка полягає у використанні засобів та методів, які дозволяють однозначно встановити відповідну особу. Для суду є загальновідомою інформація, що на виконання приписів Закону України «Про електронні довірчі послуги» в Україні діють декілька способів електронної ідентифікації особи, які дозволяють однозначно її встановити, а саме: 1) використання кваліфікованого електронного підпису особи, який розміщений у вигляді приватного ключа на матеріальному носії інформації; 2) використання систем BankID, зокрема Національного банку України, який регулюється постановою правління цього банку від 17 березня 2020 року №32. Однак у розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, зокрема відзиву відповідача, для ідентифікації особи, яка від імені позивача оформила кредитний договір від 04 червня 2018 року №180604-060226 (інший номер - 3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70), відповідач не використав ні кваліфікований електронний підпис особи, ні ідентифікацію за допомогою систем BankID, а ідентифікував її за допомогою надсилання SMS-повідомлення на телефонний номер, який самостійно вказується особою, яка оформлює кредит. Вказаний метод ідентифікації особи є неналежним, адже телефонний номер мобільного телефону однозначно не ідентифікує особу, адже в Україні можливе використання знеособлених стартових пакетів операторів мобільного зв`язку під час придбання яких не ідентифікується фізична особа за паспортними чи іншими документами. Саме по собі введення на веб-сайті реквізитів паспортних документів, також однозначно не ідентифікує особу позивача, адже такі реквізити можуть стати відомі третім особам, а саме по собі їх використання, без підпису (власноручного чи електронного) не може свідчить про намір особи вчинити правочин. Отже, відповідач належними та допустимими доказами не довів суду факт підпису позивачем кредитного договору від 04 червня 2018 року №180604-060226 (інший номер - 3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70). Суд зауважує, що факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів міг би бути підтверджений вчинення конклюдентних дій, зокрема отримання позивачем відповідного платежу на свою платіжну картку. З матеріалів справи слідує, що відповідач здійснив такий платіж на картку, емітовану АТ «Ощадбанк», при цьому при введені її реквізитів не було вказано ім`я держателя картки. Однак, під час судового розгляду від АТ «Ощадбанк» за клопотанням позивача була отримана інформація про те, що на ім`я [PERSON] у цій банківській установі жодних рахунків відкрито не було. Це свідчить про те, що відповідачем були перераховані кредитні кошти на користь невідомої особи, а не позивача, а отже він такий платіж не приймав та не вчинив конклюдентних дій, які могли б розцінюватися судом як визнання факту укладення кредитного договору. Відсутні також докази того, що позивач особисто вносив кошти на погашення кредиту, які також могли б свідчити про визнання ним правочину. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що кредитний договір від 04 червня 2018 року №180604-060226 (інший номер - 3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70) між сторонами не укладався. Визначаючись зі способом захисту прав позивача, у цій частині позовних вимог, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року № 145/2047/16-ц, яка полягає у наступному. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. З огляду на вищевикладене, у зв`язку з тим, що спірний договір кредитний договір від 04 червня 2018 року №180604-060226 (інший номер - 3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70) між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Просто займи» не підписувався, такий договір є неукладеним, що констатує суд у мотивувальній частині цього рішення, а в задоволенні позову про визнання його недійсним відмовляє, адже неможливо визнати недійсним договір, який не укладався. Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача вилучити з кредитної історії позивача всі відомості стосовно кредитного договору від 04 червня 2018 року №3b34f826-881e-4c56-b713-d0ec729d9f70, суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро вилучає з кредитної історії інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними. Отже, вилучення інформації з кредитної історії здійснює саме бюро кредитних історій, а не відповідач, який є лише користувачем бюро, в розумінні статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». В даному випадку вимога про вилучення інформації з кредитної історії заявлена як до неналежної особи - користувача, а не бюро кредитних історій, так і передчасно, оскільки відсутні відомості про те, що бюро кредитних історій буде ухилятися від виконання судового рішення в якому констатована неукладеність кредитного договору, або відповідач буде ухилятися від подання такої інформації до бюро. З цих підстав суд відмовляє у задоволенні відповідної вимоги. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Пунктами 2, 4 частини другої статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В даному випадку суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок протиправного діяння відповідача, яке виявилося у неналежній ідентифікації особи - позичальника під час укладення кредитного договору та у подальшому включенні інформації до кредитної історії позивача, він зазнав душевних страждань, адже повинен був вживати заходів для відновлення своїх прав, змінився звичний режим його життя, до нього телефонували представники відповідача з безпідставними вимогами повернути борг. Крім того, у зв`язку з включенням інформації про заборгованість до кредитної історії, постраждала ділова репутація позивача, як позичальника. Суд зазначає, що ступінь моральних страждань фізичної особи не підлягає будь-якому виміру, але, враховуючи принципи розумності, справедливості та неупередженості, суд доходить висновку, що грошова компенсація у розмірі 5 000,00 грн. достатньою мірою зможе компенсувати понесену позивачем моральну шкоду, а тому суд присуджує до стягнення з відповідача саме цю суму. Заявлені позивачем до компенсації 50 000,00 грн. є завищеними та необґрунтованими. У зв`язку з частковим задоволенням однієї позовної вимоги майнового характеру, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні цього позову, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 84,08 грн. (840,80 грн. ставки судового збору х (5000 грн. задоволених вимог / 50 000 грн. заявлених вимог).

Outcome: partial