Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

28.11.2016 року [PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, який згодом доповнив /а.с.38/, мотивуючи тим, що працював на посаді заступника начальника Кривоозерського РЕМ ПАТ «Миколаївобленерго». На виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію» 18 березня 2015 року був призваний Любашівським РВК Одеської області на військову службу до ЗСУ по частковій мобілізації. В подальшому з ним укладено контракт до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. У період проходження ним військової служби за контрактом його було звільнено з основного місця роботи за п.3 ст. 36 КЗпП України у звязку з призовом на військову службу. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки воно суперечить вимогам частин 3,4 статті 119 КЗпП України, що визначають гарантії для працівників, які призвані на військову службу під час мобілізації і продовжують військову службу за контрактом і виключають звільнення таких працівників до закінчення строку укладеного контракту, тобто до закінчення особливого періоду. За таких обставин просить суд скасувати наказ № 1558-к від 04.11.2016 року ПАТ «Миколаївобленерго» про його звільнення, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також на відшкодування моральної шкоди 15\~000 грн. /а.с.40/, посилаючись на те, що дізнавшись про своє звільнення, він нервував, погіршився стан його здоровя, стосунки в сімї, внаслідок чого він проходив лікування в медичних закладах. Крім того, [PERSON] просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, повязані з поїздками до суду з смт. Любашівка. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що визначені статтею 119 КЗпП України гарантії поширюються на осіб, які призвані на військову службу по мобілізації і діють такі гарантії у період до закінчення мобілізації або особливого періоду. Вважає, що особливий період в Україні діяв під час оголошеної мобілізації з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року та з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Контракт укладено з позивачем у листопаді 2015 року, коли в Україні закінчився особливий період; також були відсутні: кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а тому визначення у контракті [PERSON] строку його дії «до закінчення особливого періоду або оголошення про демобілізацію» не відповідає чинному законодавству. Оскільки 28.09.2016 року набрав чинності Указ президента України № 411/2016 від 26.09.2016 року «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», згідно якого постановлено провести звільнення військовослужбовців, крім тих, які виявили бажання продовжувати військову службу, всі укладені до цього часу контракти припиняють свою дію з 28.09.2016 року, а за бажанням військовослужбовців продовжувати військову службу, з ними укладаються нові контракти на новий строк. Вважає, що оскільки [PERSON] після 28.09.2016 року на роботу не вийшов, продовжив військову службу за контрактом, його правомірно було звільнено за п.3 ст. 36 КЗпП України саме з 28.09.2016 року. На думку відповідача, на момент звільнення позивача з роботи в Україні не проводилася мобілізація, не був введений воєнний стан, а тому на цей час не розповсюджувався правовий режим особливого періоду. За таких обставин просила відмовити у задоволенні вимоги про поновлення [PERSON] на роботі. Також представник позивача вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про відшкодування витрат на поїздки до суду і відсутні докази заподіяння йому моральної шкоди з вини відповідача, тому в цій частині позову також просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 17.09.2012 року прийнятий на роботу до філії Кривоозерського району ПАТ «Миколаївобленерго» на посаду інспектора інспекції енергонагляду групи енергоінспекції дільниці енергоінспекції №3, що підтверджується копією наказу (розпорядження) № 1628-к від 17.09.2012 року /а.с.24/ та записом в трудовій книжці позивача /а.с.46/. На виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15 «Про часткову мобілізацію» громадянин [PERSON] призваний Любашівським РВК Одеської області на військову службу до ЗСУ по частковій мобілізації 18 березня 2015 року; станом на 07.11.2016 року проходить військову службу /а.с.11/. Згідно витягу з наказу командувача військ оперативного командування «Південь» (по особовому складу) №72 від 19.11.2015 року на особливий період укладено контракт про проходження військової служби у ЗСУ строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію з майором [PERSON] /а.с.10/. Наказом № 1558-к від 04.11.2016 року [PERSON] звільнений із займаної посади інспектора інспекції енергонагляду філії Кривоозерського району Західного округу групи енергоінспекції з 28.09.2016 року за п.3 ст. 36 КЗпП України на підставі Указу Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016, п.3 ст. 23 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХП /а.с.23/. З наказом про звільнення [PERSON] ознайомлений 10.11.2016 року. До суду з наданим позовом [PERSON] звернувся 28.11.2016 року, тобто в межах строку, визначеного ст.233 КЗпП України. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України в редакції, чинній на час звільнення позивача, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Частиною 4 статті 119 КЗпП України визначено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форм власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно з положеннями ч.2 ст. 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Пунктом 6 п.п. м) статті 24 вказаного Закону визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у звязку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону. Частиною 2 статті 34 вказаного Закону визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною пятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною пятою статті 61 Закону України «Про освіту». З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3,4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Як зазначено вище, [PERSON] був призваний на військову службу по частковій мобілізації 18 березня 2015 року, а з листопада 2015 року на особливий період з ним укладено контракт про проходження військової служби у ЗСУ строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Таким чином, на [PERSON] поширюються гарантії, визначені ч.4 ст. 119 КЗпП України, в разі, якщо на час його звільнення з роботи в Україні існував особливий період. Враховуючи наведене, визначальним в даному випадку є встановлення факту наявності або ж відсутності в Україні на час звільнення позивача особливого періоду. Згідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. У частині четвертій статті 3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Відповідно до ч.5 ст. 4 вказаного Закону обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», оголошено часткову мобілізацію, у звязку з чим в Україні з 18 березня 2014 року настав особливий період. Законом «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас, абзацом 6 статті 1 цього Закону визначено, що демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу. Статтею 11 того ж Закону встановлено, що рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. Враховуючи зміст заходів мобілізації і демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 18 березня 2014 року. Зважаючи на кризову ситуацію, що виникла на сході України у квітні 2014 року та безпосередньо загрожувала національній безпеці України, відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» було розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Збройні Сили України приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів у відповідності до норм Закону України «Про боротьбу з тероризмом». На цей час проведення антитерористичної операції триває. Враховуючи наведене, наразі існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і на даний час контракт діє, оскільки укладений до закінчення особливого періоду, який продовжує діяти в Україні; або до оголошення демобілізації, яка на даний час не оголошена. За таких обставин відповідно до частини 3,4 ст. 119 КЗпП України за ним на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток, тобто оспорюваний наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним, а сам позивач має бути поновлений на роботі відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України. Також на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 28 вересня 2016 року по 27 січня 2017 року. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Заробітна плата позивача у серпні - вересні 2016 року складала 8\~074 грн. 44 коп. за 44 робочі дні /а.с.25/. Тож середньоденна заробітна плата за це період складає (8074,44 + 8074,44) : 44 = 367 грн. 02 коп. Кількість робочих днів, за які має бути проведене стягнення, становить: у вересні 2016 року 3, у жовтні 20, у листопаді 22, у грудні 22, у січні 2017 року 18, а всього 85 робочих днів. 367,02 * 85 = 31\~196 грн. 70 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно наданої відповідачем довідки /а.с.25/ позивачу при звільненні виплачена компенсація за невикористану відпустку в розмірі 10\~392 грн. 00 коп., яку він не мав би отримати, якби не звільнявся. Тож середній заробіток позивачу слід виплатити за мінусом вказаної суми, тобто в розмірі 31\~196,70 10\~392,00 = 20\~804 грн. 70 коп. При цьому виплату слід провести за мінусом податків та інших обовязкових платежів. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 15\~000 грн., суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач стверджував, що внаслідок незаконного звільнення у нього погіршилися стосунки в сімї, він хвилювався, погіршився стан його здоровя, внаслідок чого він проходив стаціонарне лікування. Також посилався на те, що погодився на укладення контракту про військову службу лише через наявність законних гарантій збереження його основної роботи та середнього заробітку. Звільнення стало для нього неприємною несподіванкою, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатися до суду за захистом своїх прав. На підтвердження таких обставин позивачем надано виписний епікриз з історії хвороби за періоди з 15.11.2016 по 23.11.2016 року /а.с.41. З наданого епікризу вбачається, що сам [PERSON] повідомив лікарю, що вважає себе хворим протягом тривалого часу; лікувався амбулаторно та стаціонарно; протягом останніх півроку гіпертонічна хвороба набула кризовий перебіг. Таким чином, захворювання позивача виникло заздалегідь до його звільнення. Дійсно, його стан здоровя міг погіршитись внаслідок переживань, однак його лікування тривало лише 8 днів. Суд погоджується з тим, що позивачу дійсно була завдана моральна шкода, адже звільнення безумовно викликало в нього переживання, змусило звертатися до суду, тобто докладати додаткових зусиль, вчиняти дії, які він не вчинив би за звичайних життєвих обставин. Однак суд вважає, що компенсацію завданої йому моральної шкоди слід стягнути в розмірі 1000 грн. Вимога про відшкодування витрат на проїзд до суду не підлягає задоволенню, оскільки не доведена належними і допустимими доказами. Зокрема, позивачем надано чеки на придбання пального, однак відсутня калькуляція витрат, не зазначено транспортний засіб, розхід пального, відстань тощо. Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачено. Оскільки позов задоволено, на підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в наданій справі підлягає стягненню з відповідача на користь держави за ставками, які були встановлені станом на день предявлення позову для фізичних осіб; за трьома позовними вимогами однією немайнового характеру (про поновлення на роботі) та двома майнового характеру (стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди). Відповідно до п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України та ст. 235 КЗпП України рішення в частині поновлення на роботі слід допустити до негайного виконання.

Outcome: partial