Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

28.07.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним укладеного відповідачами Договору про відступлення права вимоги від 24.03.2014 року з підстав передбачених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України. В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуваний договір суперечить вимогам закону, статті 525 ЦК України, яка забороняє односторонню зміну умов зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, а також пунктам 5.3 та 8.3 основного зобов'язання, яке виникло на підставі укладеного позивачем із співвідповідачем (товариством з обмеженою відповідальністю «Сівер-Буд») інвестиційного договору від 26.06.2002 року № 1/н. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала і наполягала на їх задоволенні. Додатково зазначила, що по суті, оскаржуваний договір є договором факторингу, який відповідачі укладати не мали права. Представник третьої особи вважає позов обґрунтованим. Відповідачі не з'явилися, про час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 26.06.2002 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (далі - Управління) уклало зі співвідповідачем, що виступає в договорі в якості інвестора, інвестиційний договір № 1/н (далі - Договір). Предметом Договору є інвестиційна діяльність на основі фінансування інвестором замовленого Управлінням будівництва нових будівель за адресою: м. Київ, вул. Вєтрова, 23, 23А, загальною площею 6500 м2 і паркінг на 40 машино-місць. Загальна вартість об'єкта будівництва на момент укладення Договору складала 14104500 грн (а.с. 24 - 26). 18.07.2005 року було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою функції замовника об'єктів будівництва (Управління) передано позивачеві (а.с. 27, 28). Того ж дня, позивач, діючи в якості замовника будівництва; співвідповідач, діючи в якості інвестора; третя особа, уклали Додаткову угоду № 2 до Договору, якою передбачено участь третьої особи в якості другого інвестора будівництва (а.с. 29 - 32). 24.03.2014 року відповідачі уклали Договір про відступлення права вимоги, на підставі якого співвідповідач передав відповідачу ([PERSON]) право вимоги до позивача і третій особи за частиною зобов'язань за Договором, Додатковою угодою № 1 і Додатковою угодою № 2, зокрема: 1) сплати усіх штрафних санкцій, обов'язок щодо сплати яких виник та/або повинен виникнути у позивача чи третьої особи в зв'язку з неналежним виконанням ними умов Договору; 2) відшкодування усіх збитків (у тому числі упущеної вигоди), обов'язок щодо відшкодування яких виник та/або повинен виникнути у позивача чи третьої особи в зв'язку з неналежним виконанням ними умов Договору; 3) повернення надмірно та/або безпідставно сплачених позивачу за Договором коштів (пункт 1.2). Пунктом 2.1 Договору про відступлення права вимоги передбачено сплату відповідачем співвідповідачу винагороди в розмірі, що буде обумовлена цими особами додатково відповідно до протоколу узгодження ціни, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок співвідповідача. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України (далі - Кодекс) за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події (ст. 1078 Кодексу). В силу вимог статті 1079 Кодексу, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Як убачається з вищенаведеного, за Договором про відступлення права вимоги співвідповідач передав відповідачу право вимоги 1) сплати штрафних санкцій, 2) відшкодування збитків, 3) повернення надмірно (або безпідставно) сплачених коштів, яке вже виникло або може виникнути в майбутньому. Отже, фактично здійснено передачу права грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога), при цьому на платній основні. Таким чином, за своєю правовою природою укладений відповідачами Договір про відступлення права вимоги є договором факторингу. Втім, його сторони не відповідають приписам статті 1079 Кодексу, оскільки співвідповідач, який фактично діє в цьому договорі як фактор, не надав суду докази на підтвердження того, що він є фінансовою установою і має право здійснювати факторингові операції, а відповідач - уклала цей договір не як фізична особа-підприємець. Крім того, за Договором про відступлення права вимоги відбулася передача співвідповідачем відповідачу не всіх прав, а лише права вимоги сплати штрафних санкцій, відшкодування збитків та повернення надмірно (або безпідставно) сплачених коштів, яке передбачено пунктом 4 Договору (відповідальність сторін). Усі інші права інвестора, передбачені пунктом 3.3 Договору, зокрема: одержання права розпорядження об'єктом будівництва та здійснення контролю і нагляду за виконанням будівельних залишилися у співвідповідача. З цього слідує висновок, що Договором про відступлення права вимоги фактично в односторонньому порядку змінено умови Договору в частині відповідальності сторін (пункт 4), що суперечить вимогам пункту 8.3 Договору. За змістом статті 525 Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Враховуючи викладене, оскаржуваний позивачем договір не відповідає вимогам статей 525, 1079 Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України є підставою його недійсності (ч. 1 ст. 215 Кодексу). За таких обставин, Договір про відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним, а заявлений позов - задоволенню.

Outcome: approved