Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

28.04.2017 року до суду надійшов позов [PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діє Мезін В. В., до Знам`янської сільської радиНововодолазького району Харківської області «Про визнання права власності в порядку спадкування», який зареєстровано за вхідним № 1065/17-вх (а. с. 2). На обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] померла [INFO] й після її смерті залишилась спадщина у вигляді земельної частки (паю), розміром 8,35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебуває у колективній власності КСП «Іскра». Позивач проживала разом з померлою [PERSON] з 1994 року (була зареєстрована за адресом: [ADDRESS] з 01.04.2003 року), вела спільне господарство разом з померлою, понесла витрати на її поховання, тобто проживала однією сім`єю з [PERSON] та фактично прийняла спадщину. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після померлої [PERSON] , але у зв`язку з тим, що позивач не надала документів, які підтверджують її родинні зв`язки з померлою, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.04.2017 року. Навіть якщо б позивач надала документи про підтвердження родинних зв`язків з померлою, то отримати свідоцтво про право на спадщину неможливо, так як сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038371), виданий на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації № 301 від 18 червня 1996 року та зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 01.10.1996 року за № 171, було втрачено за невідомих обставин, про що надано відповідне оголошення в засобах масової інформації. Оскільки позивач є спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] , просила визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] на земельну частку (пай), розміром 8,35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебуває у колективній власності КСП «Іскра» й належала померлій [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038371), виданого на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації від 18 червня 1996 року № 301 та 01.10.1996 року зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 171, і у вигляді права на пайовий фонд колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Іскра», СТОВ «Іскра» села Знам`янка Нововодолазького району Харківської області, що належала померлій [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) ХА № 146450, виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 12.12.2001 року (а. с. 2 - 3). Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 769 від 07.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 19, 20, 21 - 22). 26.03.2018 року представник позивача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] звернувся до суду із заявою, зареєстрованою за вхідним № 1304/18-вх, в якій прохав замінити неналежного відповідача - Знам`янську сільську раду Харківської області - на належного - Нововодолазьку селищну раду Харківської області, яка була задоволена й ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 26.03.2018 року, замінено неналежного відповідача на належного (а. с. 41, 43 - 44). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомила, проте скористалась правом, визначеним частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за нотаріально посвідченою довіреністю - Мезіна В. В. (а. с. 48). Представник позивача [PERSON] - Мезін В. В., що діє на підставі довіреності (бланк серії ННС № 349383), посвідченої 03.07.2018 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області і зареєстрованої в реєстрі під № 551, у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 1304/18-вх від 26.03.2018 року, з проханням справу розглянути за їх із позивачем відсутності, зазначивши, що позов підтримують у повному обсязі (а. с. 41, 48). Представник відповідача - Нововодолазької селищної ради Харківської області - у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, однак селищний голова надіслав листа, зареєстрованого за вхідним № 2131/18-вх від 03.05.2018 року, з проханням справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що вони не заперечують проти задоволення позову (а. с. 46). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 цього ж кодифікованого акту України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду. Крім того, згідно пункту 9 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання нею чинності. Таким чином, ця цивільна справа підлягає розгляду за правилами, визначеними Цивільним процесуальним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається зі Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 24.02.2005 року, [PERSON] померла [INFO] у віці 81 рік у селі Знам`янка Нововодолазького району Харківської області, про що в Книзі реєстрації смертей 12.02.2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 5 (а. с. 5). Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038371), виданого на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації № 301 від 18.06.1996 року та зареєстрованого 01.10.1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), [PERSON] , яка проживає в селі Знам`янка Нововодолазького району Харківської області, належить право на земельну частку (пай), у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Іскра», розміром 8,35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а. с. 6). Згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ХА № 146450, виданого [PERSON] 20.11.2001 року, вона має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Іскра», СТОВ «Іскра», яке розташовано в селі Знам`янка Нововодолазького району Харківської області (а. с. 7). Як убачається з акта депутата Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області виборчого округу № 5 Великої Т. М., складеного 22.02.2017 року в присутності [PERSON] і [PERSON] , які проживають по [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ,- з 01.04.2003 року, фактично проживала разом з [PERSON] з 1994 року і по день її смерті [INFO] , вела спільне господарство разом з померлою та понесла витрати на її поховання (а. с. 8). Відповідно до інформації, наданої секретарем Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, зареєстрованої 06.12.2016 року за вихідним № 440, померла [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована в [ADDRESS] з 15.05.1980 року і по день смерті. Проживала разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які там були зареєстровані та фактично проживають і по теперішній час (а. с. 9). Як убачається з договору довічного утримання (бланк серії НА № 0507083), посвідченого 08.08.1997 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2046, [PERSON] передає у власність [PERSON] належний їй жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , у свою чергу [PERSON] зобов`язалась довічно утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, необхідною допомогою і зберегти в її безкоштовному довічному користуванні одну жилу кімнату (а. с. 10). Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Нововодолажським малим комунальним підприємством технічної інвентаризації 02.02.2005 року під № 6393774 (бланк серії СВЕ № 754351), власником домоволодіння, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- на земельній ділянці сільської ради, є [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 08.08.1997 року (НАО 507083), зареєстрованого Нововодолазькою держнотконторою під № 2046 (а. с. 11). Відповідно до листа начальника відділу Головного управління Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області від 13.04.2017 року № О-12/0-0.23,26-12/147-17, [PERSON] повідомлено, що згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) реформованого КСП «Іскра» Нововодолазького району Харківської області за № 171 від 01.10.1996 року зареєстровано сертифікат на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038371) на ім`я [PERSON] , який видано на підставі розпорядження Нововодолазької районної державної адміністрації від 18.06.1996 року № 301. Розмір земельної частки (паю) реформованого КСП «Іскра» складає 8,35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Вартість земельної частки (паю) на момент смерті [INFO] становить 66436,68 гривень (а. с. 12). Згідно з листом начальника відділу Головного управління Держгеокадастру у Нововодолазькому районі Харківської області від 13.04.2017 року № О-12/0-0.23,26-12/147-17, [PERSON] повідомлено, що станом на 13.04.2017 року інформація в державному реєстрі земель про наявність державних актів на право власності на земельну ділянку [PERSON] (померла [INFO] ), згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038371) відсутня (а. с. 13). Як убачається з постанови завідувача Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвської Т. М. від 04.04.2017 року, зареєстрованої за вихідним № 203, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки [PERSON] не надала документів про підтвердження факту родинних та інших відносин з померлою [PERSON] (а. с. 14). В газеті «Водолазький кур`єр» № 15 від 15.04.2017 року опубліковане оголошення про втрату сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038371) реформованого КСП «Іскра», виданого на ім`я [PERSON] 01.10.1996 року (а. 15). Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 50058806, виданою 28.11.2017 року о 15 годині 37 хвилин Нововодолазькою нотаріальною конторою, за параметрами запиту « [PERSON] , дата смерті [INFO] » у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 37). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 50058778, виданої 28.11.2017 року о 15 годині 36 хвилин Нововодолазькою нотаріальною конторою, за параметрами запиту « [PERSON] » у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а. с. 37 зворот). Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями). Отже, відносини, пов`язані із спадкуванням майна померлої особи є цивільно-правовими та підлягають регулюванню нормами цивільного законодавства України. Приписами статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. При цьому, як зазначено у частині 1 статті 1222 вказаного кодексу України, спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України). Положення статті 1258 Цивільного кодексу України роз`яснюють, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до приписів статті 1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`ю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до положень статей 1 і 34 Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями) видача свідоцтва про право на спадщину визнається нотаріальною дією, яка вчиняється нотаріусами. На дату подання звернення позивача до нотаріуса із проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентований відповідним Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, підпункт 1.2. пункту 1 глави 10 розділу ІІ якого обумовлює, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При цьому, на виконання вимог підпункт 4.1. пункту 4 глави 10 розділу ІІ того ж Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Отже, як дійсно обумовлено підпунктом 4.4. пункту 4 глави 10 розділу ІІ вказаного вище Порядку, факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Таким чином, встановлення факту проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] однією сім`ю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто до дня її смерті - [INFO] , породжує юридичні наслідки у виді отримання спадщини та відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом. Також, ухвалюючи це рішення, суд виходить з положень частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України). Так, з огляду на приписи пункту 5 частини 2 статті 293 та частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України - встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження. Положення частини 1 статті 315 вказаного цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження. Зміст частини 2 вказаної статті зазначає про те, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як убачається з положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами та доповненнями), наведений у нормах Цивільного процесуального кодексу України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Крім того, цим же пунктом Пленум Верховного Суду України звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Абзаци 1 та 2 пункту 2 постанови Пленум Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» мовлять про те, що такі справи розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відтак, задля підтвердження факту закликання до спадкування в якості спадкоємця за законом четвертої черги слід надати судові відповідне рішення суду про встановлення певного факту, проте стороною позивача такого рішення не надано, під час звернення до суду із цим позовом його встановлення перед судом не порушується. Отже, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що вказаний факт у процесуальний спосіб не доведений. Частиною 3 статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємиць, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, а саме шість місяців з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї. При цьому, відповідно до приписів частини 5 цієї ж норми права, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Доказом постійного проживання позивача із спадкодавцем [PERSON] є відповідна інформація компетентної установи та Акт депутата, проте цих документів не достатньо з огляду на вищенаведене задля встановлення визнання доведеним факту закликання позивача до спадкування. Як убачається з положень частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми права, які містяться у частині 1 статті 328 зазначеного вище кодексу України визначають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Окрім того, в силу приписів статті 116 та 126 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та посвідчується державним актом. При цьому як обумовлено статтею 125 цього ж кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Отже, підстави виникнення права власності на нерухомість у суб`єкта власності кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час його виникнення. Частиною 1 статті 81 Земельного кодексу України обумовлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, прийняття спадщини. Відповідно до змісту статті 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» № 469/97-ВР від 17.07.1997 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та статті 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94 від 10.11.1994 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на земельну частку (пай) та право на земельну ділянку, яка виділена в натурі (на місцевості), можуть бути об`єктом спадкування. При цьому суд виходить з того, що приписами частини 9 статті 5 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами 6 і 7 статті 6 цього кодексу. Також як обумовлено частиною 1 статті 22 наведеного вище кодифікованого акту України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Отже, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Змістом частин 1 і 2 статті 23 Земельного кодексу визначено, що Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Указом Президента України № 720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» регламентовано, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (пункти 1 і 2 Указу). Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у пункту 24 своєї Постанови № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Нормою матеріального права, викладеною у статті 152 Земельного кодексу України регламентовано, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: ?визнання прав; ?відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; ?визнання угоди недійсною; ?визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ?відшкодування заподіяних збитків; ?застосування інших, передбачених законом, способів. Відтак, позивач у своїй позовні заяві вимагає від суду саме визнання права власності на земельну ділянку, площею 8,35 гектарів, в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Іскра» в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Натомість пунктами 11 і 23 раніше згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). У разі його втрати, пошкодження аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Також, абзац 2 пункту 24 цієї ж Постанови Пленуму визначає, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Отже, відповідно до положень статей 1 і 34 Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями) видача свідоцтва про право на спадщину визнається нотаріальною дією, яка вчиняється нотаріусами. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позивачем не доведені у процесуальний спосіб обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а наданих нею доказів не достатньо для визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] на земельну частку (пай), розміром 8,35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебуває у колективній власності КСП «Іскра» й належала померлій [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) (серії ХР № 0038371), виданого на підставі рішення Нововодолазької райдержадміністрації від 18 червня 1996 року № 301 та 01.10.1996 року зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 171, та у вигляді права на пайовий фонд колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Іскра», СТОВ «Іскра» села Знам`янка Нововодолазького району Харківської області, що належала померлій [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) ХА № 146450, виданого Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 12.12.2001 року, а тому доходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , у якому їй слід відмовити повністю. Стаття 392 Цивільного кодексу України визначає, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також Узагальненням судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, обговореним на засіданні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року (лист № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року) роз`яснено, що якщо право власності на нерухомість підтверджується належними правовстановлюючими документами, а нотаріус в супереч приписам статті 67 Закону України «Про нотаріат» відмовляє в оформленні права й видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, то виникає цивільно-правовий спір, який підлягає розглу у позовному провадженні. При цьому, суддям також слід пам`ятати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Зважаючи на наведене, належним відповідачем у таких справах є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку, а згідно з приписами частин 1 та 3 статті 1277 Цивільного кодексу України, у разі відсутності спадкоємців, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови її прийняття, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування, тому суд вважає, що до участі у справі залучений належний відповідач, виходячи з наявних у нього доказів. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed