Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

27.04.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, який 21.06.2016 року уточнила та просить стягнути з ЖБК «Прогрес-3» понесені інфляційні збитки у розмірі 84\~944,34 грн.; понесені збитки у розмірі 3 % річних у розмірі 6330,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 50\~000,00 грн. При цьому позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2014 року з урахуванням додаткового рішення від 04.11.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача внесену вартість обєкту інвестування у розмірі 140\~277,00 грн. Однак, відповідачем рішення суду не виконується, у зв'язку із чим позивач змушена звернутися до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних пені та відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала та просить її задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ЖБК «Прогрес-3» - [PERSON] у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, а саме пояснив, що відповідачем було прострочено сплату заборгованості перед позивачем. При цьому представник просить стягнути витрати з дня постановлення ухвали Апеляційного суду Одеської області - 03.12.2014 року, та по день фактичного перерахування основної суми боргу -23.02.2016 року. Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2014 року по справі № 520/5594/14-ц стягнуто з ЖБК «Прогрес-3» на користь [PERSON] сплачені по договору-доручення № 14/56-ІІ від 05.11.2003 року кошти у розмірі 10\~700 дол. США, що на момент винесення рішення еквівалентно 140\~277,00 грн. та стягнуто судовий збір /а.с. 11-12/. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.12.2014 року залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2014 року /а.с.13-17/. Таким чином, з відповідача ЖБК «Прогрес-3» підлягають стягненню на користь позивача грошові кошти у розмірі 140\~277,00 грн., що на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Постановою державного виконавця Київського ВДВС ОМУЮ від 29.01.2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 46315834 з примусового виконання виконавчого листа № 520/5594/14-ц, виданого 26.01.2015 року Київським районним судом м. Одеси /а.с. 18/. Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням викладеного, суд погоджується із доводами сторони позивача, що ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 3-142гс11 зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України Враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України. 22.04.2016 року постановою державного виконавця Київського ВДВС ОМУЮ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу [PERSON] виконавчий лист № 520/5594/14-ц, виданий 26.01.2015 року Київським районним судом м. Одеси. Встановлено, що державним виконавцем з боржника стягнуто грошову суму у розмірі 151\~358,81 грн., яка розподілена: 137\~553,48 грн. борг за виконавчим документом; 13\~755,33 грн. виконавчий збір; 50,00 грн. витрати виконавчого провадження /а.с. 26/. Вказана обставина, а саме виконання боржником зобов'язання з погашення заборгованості підтверджується випискою з особового рахунку ЖБК «Прогрес-3», з якої вбачається, що 23.02.2016 року кошти ЖБК «Прогрес-3» перерахувало на рахунок Київського ВДВС ОМУЮ; та виписку із рахунку [PERSON] та довідку від 23.09.2016 року, з яких вбачається, що стягувачу 09.03.2016 року перераховано кошти, перераховані Київським ВДВС ОМУЮ /а.с. 24/. Кошти стягувачем отримано 09.03.2016 року, що слідує із платіжного доручення від 01.03.2016 року. До заяви про збільшення позовних вимог від 21.06.2016 року [PERSON] надано розрахунок за вимогами щодо інфляційних втрат /а.с. 36-37/ та щодо трьох процентів річних /а.с. 36/, відповідно до якого втрати від інфляції за період з 14.08.2014 року по 10.03.2016 року становлять 84\~944,34 грн., а три проценти річних за користування коштами за період з 14.08.2014 року по 10.03.2016 року 6330,00 грн. Суд погоджується із доводами представника відповідача ЖБК «Прогрес-3», що інфляційні втрати, як і три проценти річних за користування коштами необхідно розраховувати з дня постановлення ухвали Апеляційного суду Одеської області, а саме - 03.12.2014 року, якою залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2014 року. При цьому, кінцевою датою розрахунку слід вважати дату перерахування боржником коштів на рахунок Київського ВДВС ОМУЮ, тобто 23.02.2016 року. Оскільки, проведення виконавчих дій, внаслідок яких стягував отримала кошти, перераховані Київським ВДВС ОМУЮ лише 09.03.2016 року, залишаються поза відповідальністю боржника, який виконав зобов'язання саме 23.02.2016 року. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за користування коштами підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені, а саме суд вважає, що стягненню підлягають кошти за період з 03.12.2014 року по 23.02.2016 року у розмірі: інфляційні втрати 67\~817,09 грн.; три проценти річних за користування коштами 5165,27 грн. Стосовно позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України \~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями пунктів 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом досліджено надані позивачем на підтвердження стану здоров'я медичні довідки /а.с. 38-45/. Проте, суд зазначає, що позивачем не наведено, в чому саме в даному випадку полягає моральна шкода, з яких міркувань [PERSON] виходила, визначаючи її розмір у сумі 50\~000,00 грн., та якими доказами це підтверджується, у зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що судовий збір у розмірі 729,82 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial