Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

29.04.2016 року позивач звернулася в суд з позовом в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 14.03.2012 року у Зубрянській сільській раді Пустомитівського району Львівської області, актовий запис №3, та малолітнього сина [PERSON], [INFO], залишити проживати з нею. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у шлюбі сторони перебувають з 14.03.2012 року, від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO]. Стверджує, що сімейне життя з відповідачем не склалося, у них різні погляди на сімейне життя та обов'язки, внаслідок чого між сторонами постійно виникали непорозуміння. Більше трьох років між ними припинено ведення спільного господарства. Також зазначає, що самостійно матеріально утримує себе та спільного малолітнього сина, який проживає разом із позивачем. Подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам сторін, а тому просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Позивач в судове засідання не з'явилася, проте подала заяву, якою позовні вимоги підтримала та підтвердила повноваження на представництво її інтересів у справі [PERSON], який у судове засідання з'явився, 08.07.2016 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, позов просив задовольнити, а 30.08.2016 року подав заяву про розгляд справи без його участі, аналогічно позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, обґрунтованих клопотань про відкладення такого суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 224 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 14.03.2012 року у Зубрянській сільській раді Пустомитівського району Львівської області, актовий запис №3, що стверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 14.03.2012 року. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON], що стверджується відповідним документом виданим Департаментом охорони здоров'я штату Пенсильванія, США від 05.11.2012 року, державний номер файлу [NUMBER], переклад з англійської на українську мову здійснено [PERSON]. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. У відповідності із положеннями ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Окрім того, відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, таким чином прохання позивача про те, щоб залишити за нею право іменуватися прізвищем «[PERSON]» є законним та обґрунтованим. Приймаючи до уваги наведене вище, суд вважає що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.19 цього ж Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 29.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем перед судом не доведено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання спільної дитини, крім того до матеріалів справи не долучено висновку Органу опіки та піклування щодо розв'язання спору про місце проживання спільної дитини сторін на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, а також не долучено відповідного акту обстеження умов проживання позивача з малолітньою дитиною, який би стверджував обставини зазначені у позові про забезпечення дитині зі сторони позивача належний умов проживання. При цьому, суд відзначає, що у відповідності до вимог ч.ч. 1,3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. З наведеного слідує, що визначення місця проживання має прив'язку до конкретної адреси житлового будинку, квартири, іншого приміщення, придатного для проживання в ньому, проте позивач, заявляючи вимогу про визначення разом із нею місця проживання її спільної з відповідачем малолітньої дитини прив'язки до такого не робить, більше того, з матеріалів справи, зокрема із позовної заяви, заяви про підтримання позовних вимог, копії паспорта позивача, а також довіреності виданої представнику на представництво інтересів у суді вбачається, що [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS], проте, із позовної заяви, довіреності виданої представнику на представництво інтересів у суді, документу який стверджує факт народження спільної дитини сторін, заяви про підтримання позовних вимог вбачається, що такі документи оформлені або видані у штаті Пенсильванія, США. Таким чином, позивачем перед судом не доведено а ні фактичного місця її проживання, а ні місця, за яким вона просить суд визначити проживання разом із нею спільної дитини сторін, відтак суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позовної вимоги залишити проживати з нею малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 551,20 грн. судового збору сплаченого за позовну вимогу про розірвання шлюбу, а судовий збір сплачений за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини з відповідача в користь позивача стягненню не підлягає.

Outcome: partial