Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

26 травня 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON],померлого [INFO], визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,видане Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 17 квітня 2002 року,зареєстрованого в реєстрі за №2-751/АЕР №787377 на ім»я [PERSON] в частині ? житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 13 вересня 2012 року,зареєстрованого в реєстрі за №3-455 на ім»я [PERSON] в частині ? житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що [INFO] помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на будинок з надвірними будівлями [ADDRESS],який належав померлому на праві приватної власності. Спадкоємцями першої черги є [PERSON] та вона у відповідності до ст..529 ЦК України ( в редакції 1963 року)є. Вказує, що вона як донька померлого батька прийняла спадщину фактично протягом шести місяців з дня відкриття спадщини,що підтверджується постійним проживанням з ним з 1995 року,оскільки він тяжко хворів. Після його смерті вона продовжила в будинку, а отже фактично вступила у володіння майном. Будинок побудований її батьком, а вона із своїм чоловіком допомагали його добудовувати. З 1966 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] До 1988 року з чоловіком проживали в будинку батька по [ADDRESS]. В подальшому чоловік отримав квартиру [ADDRESS] на склад сім»ї: вона з чоловіком та троє їхніх дітей доньки [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO],син [PERSON], [INFO]. На даний час квартира не приватизована, використовується для проживання сімей її синів. З 31 січня 2014 року в квартирі також проживає і вона. Відповідачка по справі,її донька,проживала та буда зареєстрована в цій квартирі до 2005 року,в подальшому знята з реєстрації і зареєструвалась в будинку батька по [ADDRESS]. [INFO] померла її мати [PERSON],спадщину після її смерті прийняла відповідачка [PERSON] та 13 вересня 2012 року в нотаріальній конторі отримала Свідоцтво про право на спадщину. В подальшому відповідачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до неї та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. На підставі рішення суду відповідачці видано виконавчий лист про примусове виконання рішення та виселення. Зазначає, що з матеріалів вказаної цивільної справи вона дізналась, що після смерті батька мати [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок по [ADDRESS], а в подальшому і відповідачка [PERSON] Вказує, що було порушене її право як спадкоємця після смерті [PERSON] на ? частину спадкового майна, від спадщини вона не відмовлялась. Відповідно до ст.ст.549,561 ЦК України 1963 року вона мала право отримати Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, оскільки фактично вступила у його володіння. Вона та її покійна мати [PERSON] були спадкоємцями після смерті батька [PERSON] в рівних частинах по ?,однак її мати нотаріусу про неї як доньку не зазначила. Покликаючись на викладені обставини,просить заяву задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали. Додатково пояснили, що відповідно до ст.549 ЦК 1963 року позивачка вступила у володіння спадковим майном - будинком по [ADDRESS] фактично, оскільки вона там проживала. Окрім того, при прийняття спадщини [PERSON] остання не повідомила нотаріуса про позивачку як доньку та спадкоємицю першої черги. Про видачу Свідоцтва про прийняття спадщини вона не знала, їй нічого не було відомо про складений [PERSON] на ім»я онучки заповіт, а тому строк позовної давності нею не пропущений і починається з 24 вересня 2013 року, днем ухвалення рішення Рівненського міського суду про виселення позивачки разом із сином із спірного будинку. 13 червня 2012 року позивачка дізналась про прийняття спадщини [PERSON] із надісланого їй повідомлення. Просили позов задовольнити, встановити факт прийняття спадщини позивачкою після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO], визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,видане Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 17 квітня 2002 року,зареєстрованого в реєстрі за №2-751/АЕР №787377 на ім»я [PERSON] в частині ? житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 13 вересня 2012 року,зареєстрованого в реєстрі за №3-455 на ім»я [PERSON] в частині ? житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити. Пояснила, що її мати - позивачка по справі [PERSON] в будинку по [ADDRESS] не проживала, матері було відомо про складений у 2006 році на її ім»я заповіт і ніяких претензій до неї не було. Позивачка у 1988 році отримала квартиру і переселилась туди проживати. Вказує, що підстав для задоволення не має. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат [PERSON] позов не визнав,просив у його задоволенні відмовити. Вказував,що ? частки в будинку по [ADDRESS] після смерті [PERSON] належала [PERSON], його дружині, що вбачається із норм ст.28 КпШС. Як пояснила сама позивачка, із заявою до нотаріальної контори вона не зверталась, однак і доказів на вступ у фактичне прийняття спадщини не надала, що підтверджено суперечливими показами свідків, фактом реєстрації у наданій у 1988 році квартирі по [ADDRESS]. Окрім того,свідки підтвердили,що позивачка [PERSON] знала про володіння будинком її матір»ю [PERSON] з 2002 року, знала також і про існування заповіту. Позивачка не довела факту прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, з позовом до суду звернулась через 16 років після смерті батька, тому просить застосувати строк позовної давності в позові в частині встановлення факту прийняття спадщини, в іншій частині позову про визнання свідоцтв недійсними просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], були [PERSON] та [PERSON]. Згідно Свідоцтва про смерть серії [NUMBER],виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції 30 квітня 2014 року, [PERSON] [INFO] помер. Судом досліджено спадкову справу після смерті [PERSON],померлого [INFO]. Як вбачається із заяви [PERSON] від 27 лютого 2002 року до Другої Рівненської державної нотаріальної контори, остання просить видати їй Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON]. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 лютого 2002 року,виданого державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори,зареєстровано в реєстрі за №2-400,спадкова справа №105, [PERSON] прийняла спадкове майно після смерті свого чоловіка [PERSON]. За додатковою заявою [PERSON] Другою Рівненською державною нотаріальною конторою видано Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 квітня 2002 року, зареєстровано в реєстрі за №2-75,спадкова справа №105, згідно якого спадкове майно після смерті її чоловіка [PERSON] складається із житлового будинку [ADDRESS]. Інших заяв до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не надходило. Згідно Свідоцтва про смерть серії [NUMBER],виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, [PERSON] померла [INFO]. Судом також досліджено спадкову справу після смерті [PERSON],померлої [INFO]. Згідно заяви від 22 червня 2012 року,поданої до Другої Рівненської державної нотаріальної контори, вбачається що [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO]. За своє життя 21 лютого 2006 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Костюковою О.О., зареєстрованого у реєстрі за №2-259, згідно якого все своє майно, яке на день її смерті буде належати їй за законом,де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось заповіла [PERSON], що зареєстровано в реєстрі за №3-453. Як встановлено судом, після смерті своїх батьків позивачка [PERSON] претензій щодо спадкування майна не мала, із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, що вбачається із досліджених судом доказів. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 вересня 2012 року [PERSON] на підставі дублікату заповіту, посвідченого Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 21 лютого 2006 року, зареєстрованого у реєстрі №2-259,виданого Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 13 вересня 2012 року за реєстровим №3-453, є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON],[INFO],яка померла [INFO], яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. З дослідженого в судовому засіданні витягу про державну реєстрацію прав, виданого 02 жовтня 2012 року КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації вбачається, що домоволодіння по [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину (ВТР №165949 р.№3-445) 13 вересня 2012 року,виданого Другою Рівненською державною нотаріальною конторою. Як вбачається із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 серпня 2012 року,виданого КП РБТІ,реєстраційний номер майна 37334643, будинок [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину належить на праві приватної власності [PERSON] Місце реєстрації [PERSON] по [ADDRESS] підтверджується дослідженим паспортом громадянина України серії [NUMBER], виданим Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області, з якого вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 12 вересня 2005 року. Як вказує позивачка [PERSON] після смерті батька [PERSON] вона прийняла спадщину, постійно проживала в будинку по [ADDRESS],доглядала його та продовжувала там проживати в наступні роки. Частиною п»ятою Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року передбачено, що правила книги шостої цього Кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки [PERSON] помер у 1998 році, відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять доказів щодо вступу [PERSON] в управління та користування майном померлого [PERSON] Як вказала позивачка, чого сторонами не заперечується, в 1988 році сім»я позивачки [PERSON] отримала трикімнатну квартиру [ADDRESS] З дослідженого паспорту громадянина України серії СР 811227,виданого Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 20 жовтня 1988 року. Судом встановлено, що часом відкриття спадщини спадкодавця [PERSON] є 27 липня 1998 року. [PERSON] (дружина померлого),[PERSON].(донька померлого) були спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом. За ст.549 ЦК УРСР від 1963 року спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Згідно положень статей 548,549,554 ЦК УРСР 1963 для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Таким чином прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить від його власного волевиявлення. Статтею 553 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається таким, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Установлено, що 22 червня 2012 року [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Згідно рішення Рівненського міського суду від 24 вересня 2013 року усунуто перешкоди [PERSON] в користуванні житловим приміщенням [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] в належну їм квартиру [ADDRESS],в задоволенні зустрічного позову про визнання заяви про відмову в прийняття спадщини недійсною - відмовлено. Ретельно перевіривши доводи сторін, суд визнає відсутність факту прийняття спадщини [PERSON] Так,допитана по справі в якості свідка позивачка по справі [PERSON] показала, що в 1964 році вона з батьками [PERSON] та [PERSON] приїхали в м.Рівне, та поселились в будинок [ADDRESS]. Після її одруження із чоловіком, який помер в 1996 році, вони проживали в даному будинку. [INFO] батько [PERSON] помер. Вказує, що її донька [PERSON] проживала в будинку до 2005 року,а вона після смерті батька проживала в будинку постійно, сплачувала комунальні платежі, всі медалі, облігації забрала собі. До нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталась, оскільки думала, що прийняла її. Про заповіт на ім»я відповідачки вона дізналась лише після смерті матері [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою [PERSON]. яка проживає в будинку [ADDRESS]. Їй відомо, що позивачка [PERSON] з 1965 року проживала у вказаному будинку, в неї була окрема кімната, остання платила комунальні платежі. Відповідачка [PERSON] проживала у врємянці. У позивачки була ще квартира, в якій проживав її чоловік. Свідок [PERSON] пояснила, що приблизно в 1988 році позивачка [PERSON] отримала квартиру. В отриманій квартирі проживав чоловік позивачки, а вона в будинку своїх батьків, оплачувала комунальні послуги після смерті матері. Свідок [PERSON] пояснив, що позивачка [PERSON] є її матір»ю. Він жив в будинку по [ADDRESS] з 1991 року разом із своїми батьками до 2009 року. В будинку матір займала окрему кімнату,оплачувала комунальні платежі. Батько проживав в квартирі один. Позивачка проживала постійно в будинку. З 2007 року він почав їздити на заробітки, і восени в 2012 року дізнався про заповіт. Матері про заповіт він розказав. Матір [PERSON] про заповіт знала. Допитана в якості свідка відповідачка [PERSON] пояснила,що з 1966 року постійно проживала в будинку по [ADDRESS]. В подальшому батьки отримали квартиру, в якій з 1983 року постійно проживала матір - позивачка по справі, її батько та брат [PERSON]. В 1988 році батьки отримали більшу квартиру, куди переїхали. В 2011 році позивачка перейшла жити в будинок, а квартиру здала в найм. Після смерті діда [PERSON] спору щодо будинку не було і баба [PERSON] оформила на себе право власності на будинок, про що було всі відомо. [PERSON] казала, що її донька [PERSON] на будинок не претендує. Приватизацією земельної ділянки в 2009 році займалась вона, про що позивачці було відомо. В 2006 році бабуся [PERSON] склала на неї заповіт, і казала, що [PERSON] житлом забезпечена. Про складений бабцею заповіт позивачка знала,заперечень з цього приводу не висловлювала,заповіт не оскаржувала. Після смерті діда [PERSON] комунальні послуги оплачувала бабця [PERSON] Її похованням займалась вона з братом [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив,що є сином відповідачки [PERSON] Його бабця позивачка по справі [PERSON] проживала в квартирі по [ADDRESS],він до неї приходив в гості. Свідок [PERSON] пояснив, що знала позивачку [PERSON] з 1990 року, вона проживала з батьками по [ADDRESS] до її виселення, сплачувала комунальні платежі. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку з 1983 року,яка до 2013 року постійно проживала по [ADDRESS], сплачувала комунальні платежі. Відповідачка проживала у врємянці. Після смерті [PERSON] позивачка проживала у будинку. Їй було відомо про оформлення права власності на будинок [PERSON] Показання свідків зі сторони позивача не містять достовірної інформації щодо предмета доказування. Про дійсність факту проживання [PERSON] в будинку по [ADDRESS] свідки дають різні покази, висловлюють лише припущення, показання вказаних свідків не узгоджуються між собою та з поясненнями самих сторін, тому не можуть бути визнані належними доказами у справі. Суд,дослідивши матеріали справи,надав оцінку у їх сукупності та дійшов висновку,що позивачка не вступила в управління або володіння спадковим майном, оскільки будь-яких дій, які свідчать про такий вступ судом не встановлено та позивачка про такі не довела. Окрім того, зі ст.ст.71,75,76,80 ЦК УРСР,який діяв на час виникнення спірних правовідносин,загальний строк для захисту права за позовом особи,право якої порушено (позовна давність),встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня,коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.550 ЦК Української РСР 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений ст.549, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 24 червня 1983 року з наступними змінами «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», передбачений ст.549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Як вбачається з матеріалів справи, що підтвердили самі сторони, позивачка [PERSON] перебувала на території м.Рівне до смерті свого батька [PERSON] та після, мала можливість звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Належних доказів на підтвердження факту прийняття спадщини позивачка не надала, як і не довела того, що існували обставини,які могли перешкодити їй звернутися із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк. Таким чином, перебуваючи на території України, позивачка мала можливість звернутися до нотаріальної контори. Судом також встановлено, що позивачкою не надано належних доказів щодо її проживання у спірному будинку спадкодавця за адресою: [ADDRESS] або вчинення нею інших дій, які б свідчили про фактичний вступ у володіння або управління спадковим майном. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд виходить з того, що позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду та не доведено того, що вона фактично вступила у володіння або управління спадковим майном. Статтею 561 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій, що і було зроблено [PERSON] - дружиною померлого [PERSON] та в подальшому [PERSON] - після смерті [PERSON], які у встановлений законом строк звернулись до державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та отримали свідоцтво про право на спадщину після їх смерті та стали власниками будинку [ADDRESS]. [PERSON] в порушення вимог ст.549 ЦК України 1963 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась та свідоцтва про право на спадщину не отримувала. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.ст.10,11 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому підстав для скасування Свідоцтв про прийняття спадщини судом не встановлено. На підставі ст.ст.548,549,549,550,554 ЦК України (1963 року),

Outcome: dismissed