Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

28.04.2015 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі по тексту відповідач-1) та Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про встановлення факту належності земельної ділянки, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельні ділянку (а.с.1-3). 08.07.2015 року [PERSON], до початку розгляду справи в суті, подано до суду заяву про зміну предмету позову, згідно з якою позивач просить суд визначити йому додатковий строк терміном два місяці для подання в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини (а.с.22-24). Позивач [PERSON], в судове засідання не зявилася, але її представниками подано до суду заяви, згідно яких заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (а.с.35, 38). Представник відповідача-1 Старокозацької СР, в судове засідання не зявився, але сільським головою подано до суду клопотання, згідно з яким заперечень не має, просить суд розглянути справу в судовому порядку без представника сільської ради та винести законне і обґрунтоване рішення (а.с.40). Представник відповідача-2 Білгород-Дністровської РДА, в судове засідання не зявився, але від виконуючого обовязків голови РДА [PERSON], надійшла заява, згідно якої просить суд прийняти законне та обґрунтоване рішення та розглянути справу без присутності представника РДА (а.с.33). Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] народилася в с. Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеської області 21.02.1954 року, що підтверджується виданим ВК Старокозацької СР свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 071061 (а.с.4). Мати [PERSON] [PERSON] у 1965 році уклала другий шлюб з [PERSON], що підтверджується довідкою № 103/07-88 від 14.08.2001 року та взяла прізвище свого чоловіка (а.с.5). [PERSON] поїхала навчатися в Молдавську РСР та у 1989 році одружилася та взяла прізвище чоловіка «Драгуцан», про що свідчить копія папсорта громадянки [PERSON] Молдова та копія свідоцтва про шлюб (а.с.6-7). 29.03.2008 року помер вітчим [PERSON] [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 137320 (а.с.8). [PERSON] належала земельна ділянка № 9, масив 31, площею 6,45 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ОД № 018294, виданого Старокозацькою СР 06.03.2001 року (а.с.9). 15.10.2012 року померла мати [PERSON] [PERSON], про що ВК Дивізійської СР був здійснений актовий запис про смерть № 247 від 24.10.2012 року (а.с.10). Згідно паспорту [PERSON], остання була зареєстрована за адресою: [INFO] ?янова,2 (а.с.13). В свою чергу, на момент смерті [PERSON] проживала в селі Дивізія без реєстрації у неродичів, які відмовились її ховати, в результаті чого поховання здійснив ВК Дивізійської СР, про що свідчать відповідні довідки (а.с.11-12). Між тим, після смерті 15.10.2012 року [PERSON], спадкоємець за законом першої черги, її рідна донька [PERSON], не встигла в шестимісячний термін, що встановлений ст.1270 Цивільного кодексу України, звернутися до нотаріальної контори за оформленням та отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом. Так, за твердженням [PERSON], її мати перед смертю переїхала проживати в іншій населений пункт, де і померла, зв ?язок із матір ?ю був перерваний та про її смерть ніхто не повідомив, про що стало відомо позивачці лише 21.04.2015 року, коли вона приїхала до с. Старокозаче та наступного дня 22.04.2015 року звернулася до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори за оформленням та отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно із листом завідуючого Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори від 22.04.2015 року № 698/02-14, при зверненні до нотаріальної контори з метою оформлення та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON] було відмовлено у зв'язку із пропуском шестимісячного терміну, що встановлений ст.1270 Цивільного кодексу України. Рекомендовано звернутися до суду (а.с.14). Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки інших осіб. Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно із ст.1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у випадку відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, спадкоємцем померлої 15.10.2012 року [PERSON] за законом являється її рідна донька [PERSON] Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строку у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі уразі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Пунктами 2.20, 2.21 [PERSON] Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року встановлено наступне. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов'язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Суди переважно правильно вирішують питання поважності причин пропуску зазначеного строку та визнають поважними: - тривалу хворобу; - перебування спадкоємця тривалий час за межами України; - відбування покарання в місцях позбавлення волі; - перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Матеріалами справи встановлено той факт, що [PERSON] строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори пропустила з поважних причин, оскільки проживає в [PERSON] Молдова, а її мати перед смертю переїхала проживати в іншій населений пункт (з с. Старокозаче до с. Дивізія), де і померла, зв ?язок із матір ?ю був перерваний та про її смерть ніхто не повідомив, про що стало відомо позивачці лише 21.04.2015 року, коли вона приїхала до с. Старокозаче, що документально підтверджено. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим її позовна заява до Старокозацької СР та Білгород-Дністровської РДА про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини підлягає задоволенню.

Outcome: approved