Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

27 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що 22 жовтня 2007 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-302/351/2007, за умовами якого банк мав надати позивачу кредит у розмірі 120 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 22 жовтня 2017 року, зі сплатою відсотків у вигляді плаваючої відсоткової ставки: фіксований відсоток+FIDR, де фіксований відсоток становить 3,99% річних та є незмінним на весь строк дії кредитного договору. Позивач вказує, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору відповідач не повідомив йому у письмовій формі про інформацію, надання якої є обов`язковим відповідно до ч.2 ст.11 вказаного Закону, та п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме не повідомив про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту, необхідність здійснення оцінки майна та ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. В порушення ч.4. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі не визначена сукупна вартість кредиту. Банк не виконав умови договору та надав позивачу кредит у гривні. Крім того, між кредитодавцем та позичальником були укладені ряд додаткових договорів, якими банк змінював фіксований відсоток. Вказує також, що банк у договорі встановив собі право вимагати дострокове погашення кредиту у повному обсязі у випадках, не передбачених законодавством. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № ML-302/351/2007 від 22 жовтня 2007 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та позивачем. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 22 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-302/351/2007. Згідно з Частиною 1 зазначеного договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: -Розмір кредиту, валюта кредиту - 120 000,00 доларів США; -Цільове використання кредиту - придбання нерухомого майна; -Дата остаточного повернення кредиту - 22 жовтня 2017 року. Відповідно до п.3 кредитного договору, для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яку сторони визначили як фіксований відсоток + FIDR. Згідно з зазначеним пунктом, фіксований відсоток становить 3,99% річних. FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватися банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку (як в головному офісі, так і в інших установах банку) на інформативних стендах. Як видно зі змісту кредитного договору, він складається з двох частин - Частина №1 «Базові умови кредитування, визначення термінів» та Частина №2, які нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний документ. У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. ( ч. 1 ст. 202 ЦК України). Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. ( ст. 204 ЦК України). За змістом положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов`язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку. До умов кредитного договору належать: об`єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов`язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо. Як з`ясовано судом, оспорюваний кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином, і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, доводиться позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, їй необхідно довести: по-перше, факти (обставини), що не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їхня наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що відповідач не надав йому перед укладенням кредитного договору у письмовій формі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на дату укладення оскаржуваного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1)особу та місцезнаходження кредитодавця; 2)кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Суд звертає увагу, що ні стаття 15, ні стаття 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не містять вказівки про право споживача вимагати визнання договору недійсним у разі ненадання йому кредитодавцем наведеної інформації перед укладенням договору. Так, лише в п.1 ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» надає споживачу право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що отриманий ним кредит не має потрібних йому властивостей. Факт отримання кредиту позивач не заперечує, а його доводи про те, що кредит ним був отриманий у гривні, а не в доларах США, як про те вказано в договорі, не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами. Суд також критично ставиться до доводів позивача про те, що в порушення вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту, з огляду на наступне. Так, згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1)сума кредиту; 2)детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Як вбачається з п.7.4 кредитного договору, детальний розпис сукупної вартості кредиту визначається банком в додатках до цього договору. Як вже зазначалось судом, оскаржуваний кредитний договір підписано сторонами, в тому числі позивачем особисто, отже позивач був обізнаний зі змістом договору, і з тією обставиною, що детальний розпис сукупної вартості кредиту викладено в додатку до договору. Позивач не вказує в позові, що додатки до договору ним отримані не були. На думку суду, надання детального розпису сукупної вартості кредиту не в тексті договору, а в додатках до нього не суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки відповідно до п.3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Крім того, суд не може взяти до уваги доводи позивача про те, що в додаткових угодах банк змінював фіксований відсоток, оскільки означені додаткові договори позивач суду не надав, та не заявляв клопотання про їх витребування у банку у випадку, якщо такі додаткові угоди у позивача відсутні. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, відповідно до п.1.4.1.1.3 кредитного договору, плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожного дванадцятого календарного місяця, починаючи з дати укладання договору, якщо інше не передбачено цим договором. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не було доведено факт вчинення правочину, яким є укладення кредитного договору, під впливом обману зі сторони відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed