Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

28 березня 2018 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі території України та через лінію зіткнення без згоди та супроводу батька [PERSON] у період з моменту набрання рішенням суду законної сили до [INFO] та дозволити позивачу або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі території України та через лінію зіткнення, допустити негайне виконання рішення суду. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03 вересня 2010 року та має спільну неповнолітню дочку, [PERSON], [INFO], яка постійно проживає з позивачем. Відповідач з 2010 року не проживає разом з ними та з квітня 2014 року не спілкується з дочкою, участі у її вихованні не приймає, не цікавиться її життям. На даний час позивач разом з дочкою проживає у місті Луганську, тобто на тимчасово окупованій території Луганської області, та у неї є можливість вивозити дочку до своєї матері, яка проживає на території підконтрольній українській владі в с. Вариківка Міловського району Луганської області. Такі поїздки вона планує робити регулярно, саме тому прагне отримати дозвіл на вивезення дитини до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Також дочка навчається в ансамблі народного танцю «Барвінок», який часто виїжджає на конкурси та фестивалі до Росії та Білорусії. Оскільки відповідач ігнорує її звернення про надання такого дозволу, то відповідно отримати дозвіл від нього не має ніякої можливості, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом (а.с. 15). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 28.03.2018 позовну заяву залишено без руху, а позивачу було надано строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали для усунення вказаних в ухвалі недоліків, а також роз'яснено позивачу, що в разі невиконання вказаних в ухвалі вимог, заява буде вважатись не поданою і повернута заявнику (а.с. 5-6). 10 квітня 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшла заява представника позивача згідно якої він конкретизував позовні вимоги, а саме п. 1 вимог виклав у наступній редакції: Надати [PERSON] дозвіл на багаторазовий виїзд доньки - [PERSON], [INFO] за кордон України до республіки Росія та через лінію зіткнення без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON], з моменту набрання рішенням суду законної сили до [INFO]. Також роз'яснив, що проміжок часу до [INFO], вибраний тому, що саме у цю дату у [PERSON] настає повноліття. Інші вимоги суду, що вказані в ухвалі від 28.03.2018, позивач вважає незаконними і такими, що перешкоджають подальшому провадженню по справі. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.04.2018 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та через лінію зіткнення неповнолітньої дитини без згоди батька було визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с. 9). Постановою Апеляційного суду Луганської області від 26 червня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 квітня 2018 року скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 86-88). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 14.08.2018 прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі території України та через лінію зіткнення без згоди та супроводу батька, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 96-97). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 04.10.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей Луганської обласної військово-цивільної адміністрації (а.с. 107). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.10.2018 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей Луганської обласної військово-цивільної адміністрації на Службу у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області (а.с. 116-117). 01 листопада 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшли письмові пояснення Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, згідно яких враховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON], [INFO], її подальшого спілкування з родичами, всебічного розвитку та відпочинку, Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області вважає за можливе задовольнити позов [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі території України та через лінію зіткнення без згоди та супроводу батька (а.с. 124). В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, резолютивна частина позовної заяви містить клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю позивача (а.с. 15 зворот). Відповідач в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, заперечень на позов не надав. До позовної заяви позивачем надана заява від імені відповідача про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, але підтверджень, що ця заява написана саме відповідачем немає (а.с. 25). Згідно відомостей Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області № 9/3765 від 06.08.2018, на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області [PERSON], [INFO], як внутрішньо переміщена особа не перебуває (а.с. 95). Виклик у судові засідання відповідача було опубліковано та розміщено на офіційному веб-порталі «Судова влада України» http://court.gov.ua/ на веб-сторінці Рубіжанського міського суду Луганської області у розділі «Список справ, призначених до розгляду» та «Виклик до суду учасників по справі» (а.с. 99-100). Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 122). Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи без його участі, неповідомлення відповідача про причини неявки до суду, відсутність відзиву відповідача на позов та надання представником позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, в якій не вказано заперечення проти ухвалення заочного рішення та яку суд розцінює як згоду на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні та представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони з 12 серпня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі (копія свідоцтва про одруження - а.с. 29), який розірвано 03 вересня 2010 року (копія свідоцтва про розірвання шлюбу - а.с. 22) та мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження - а.с. 21). Позивач разом з неповнолітньою дочкою [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (копія паспорту позивача - а.с. 16-17, довідка про склад сім'ї - а.с. 24). Згідно акту голови ОСМД «Алмаз» за адресою: [ADDRESS], проживають [PERSON] та її дочка [PERSON], а колишній чоловік [PERSON] за вказаною адресою не проживає більше восьми років та не з'являється більше чотирьох років (а.с. 23). В позовній заяві позивач зазначила, що бажає вивозити дитину через лінію зіткнення до своєї матері, яка мешкає на території підконтрольній українській владі в с. Вариківка Міловського району Луганської області та за межі України, для участі доньки разом з ансамблем народного танцю «Барвінок» у різноманітних конкурсах та фестивалях, але не може цього зробити, оскільки відповідач ігнорує її звернення про надання дозволу. [PERSON], [INFO], яка є матір'ю позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 28) та копією свідоцтва про одруження (а.с. 29), дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (копія паспорту - а.с. 26-27). Згідно копії довідки виданої Державною установою «Луганське навчально-виховне об'єднання «Барвінок» [PERSON], 2003 року народження, дійсно навчається в народному ансамблі танцю «Барвінок» з 01 вересня 2009 року по теперішній час (а.с. 30). З висновку Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області № 894 від 01.11.2018 виходить, що враховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON], [INFO], її подальшого спілкування з родичами, всебічного розвитку та відпочинку, служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області вважає за можливе задовольнити позов [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі території України та через лінію зіткнення без згоди та супроводу батька (f/c/ 125). Згідно ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування; фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними; фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на такий виїзд. Суд дійшов висновку, що об'єктивна неможливість отримання у відповідача письмової згоди на виїзд/в'їзд малолітньої дочки до міста постійного проживання позивача, яким є місто Луганськ Луганської області без супроводу батька, призводить до порушення прав позивача та її неповнолітньої дочки. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» та Правила перетину державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний одноразовий виїзд із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини. Отже, чинним законодавством не встановлене обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку і мети виїзду. Оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон та надання дозволу на тимчасовий виїзд до Росії малолітньої дитини в супроводі матері, без згоди та супроводу батька, в яких було б зазначену конкретний часовий проміжок перебування в іноземній державі, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини за межі України до Росії без згоди батька, з моменту набрання рішенням суду законної сили до 25.09.2018. Щодо позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини через лінію зіткнення без згоди батька суд дійшов такого. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 14.04.2017 № 222-ог, в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Таким чином, виїзд з тимчасово неконтрольованої території на територію України не містить посилання на дотриманням Правил, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 № 57. Суд вважає, що оскільки неможливо передбачити режим роботи пунктів пропуску на лінії зіткнення в Луганській області, в зв'язку з проведенням антитерористичної операції, визначити конкретні часові проміжки перебування в місті Луганську Луганської області, яке розташоване за лінією зіткнення, позивача з її неповнолітньою дочкою також не є можливим. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд дитини через лінію зіткнення, мету поїздки (відвідування бабусі), суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині необхідно задовольнити та надати неповнолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію України (зону проведення ООС) у Луганській області, на місце постійного проживання в м. Луганськ, Україна, у супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], з моменту набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тобто до [INFO]. Крім того, слід зазначити, що в позовній заяві представник позивача просить допустити негайне виконання рішення. Згідно ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України; 9) надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку; 10) видачу або продовження обмежувального припису. Отже, в позовних вимогах щодо допуску негайного виконання рішення суду необхідно відмовити, оскільки це не передбачене нормами ЦПК України. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial