Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

26 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 66\~090 грн, проценти у сумі 6\~609 грн, а також нараховані грошові кошти в розмірі 1% від вказаної суми за кожний день прострочення в сумі 83\~930 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 21 жовтня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він надав [PERSON]О у борг грошові кошти в сумі 3000 доларів США, а останній зобовязався повернути їх до 01 квітня 2015 року. Крім того, 21 жовтня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір поруки за яким [PERSON] зобовязався відповідати в солідарному порядку за виконання позичальником [PERSON] усіх його зобовязань за договором позики. Оскільки до теперішнього часу [PERSON] взяті на себе зобовязання не виконав, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що дійсно поручився за виконання його сином зобовязань за договором позики, укладеним з позивачем. Боржник на час розгляду справи перебуває за кордоном. Про судове провадження йому відомо зі слів самого відповідача. Разом із тим, виконати зобов'язання [PERSON] не може через відсутність коштів. 02 грудня 2015 року сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, надали заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутності. Третя особа в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений за адресою реєстрації місця проживання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON]О у борг грошові кошти в сумі 3000 доларів США, а останній зобовязався повернути їх до 01 квітня 2015 року, сплачувати проценти у розмірі 2% на місяць та у разі не виконання зобовязань за договором сплатити пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення. Крім того, 21 жовтня 2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено письмовий договір поруки, за яким [PERSON] зобовязався перед позивачем відповідати в солідарному порядку за виконання позичальником [PERSON], усіх його зобовязань за договором позики. Вказані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні розписками, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с. 7-8). З наданого позивачем розрахунку розміру заборгованості вбачається, що сума неповернутого грошового зобовязання становить 3000 доларів США, що еквівалентно 66\~090 грн, пеня, нарахована за період з 01 квітня 2015 року по 25 серпня 2015 року становить 83\~930 грн, сума несплачених відсотків становить 6\~609 грн (а.с. 9). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Відповідно до ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК) України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені відповідними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Суд також враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02 липня 2014 року щодо застосування ст. 533 ЦК України, а саме. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. З урахуванням викладеного, а також того факту, що гроші відповідачу були передані в іноземній валюті доларах США, сума, що в цьому випадку підлягає стягненню, має бути розрахована виходячи з офіційного, встановленого НБУ, курсу гривні до долара США. Офіційний курс української гривні до долара США публікується на офіційному сайті Національного банку України та є загальновідомим. Згідно із закріпленим у ч. 1 ст. 11 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки курс долара США по відношенню до української гривні на день розгляду справи встановлений НБУ на рівні 23 грн 84 коп. за 1 дол. США, тобто є більшим, ніж той, за яким провів розрахунок позивач, суд,

Outcome: approved