Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

27.02.2017р. [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит» м. Сєвєродонецьк Луганської області про визнання незаконною бездіяльність керівництва щодо неналежної організації умов проходження щорічного медичного огляду, визнання незаконним наказ про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат щодо отримання правової допомоги, в обґрунтування якого посилався на те, що [PERSON] працював у Відокремленому підрозділі «Шахтоуправління Червонопартизанське» TOB «ДТЕК Свердловантрацит». 04.10.2016р. відповідачем був виданий наказ №546 про проведення обов'язкового щорічного медичного огляду працівниками шахти. Однак, видавши наказ адміністрація не організувала проходження своїми працівниками медичного огляду, не сплативши кошти за це. У лікарні позивачу [PERSON] було запропоновано на добровільній основі, у якості благодійних внесків, самому сплатити за проходження медичного огляду. Оскільки особистих коштів у нього немає та сплачувати грошові кошти на рахунки невідповідних медичних закладів, за рахунок чого може фінансуватися терористична діяльність на тимчасово непідконтрольній Україні території, він був позбавлений можливості пройти медичний огляд за власний рахунок. 30.01.2017р. відповідачем був виданий наказ №169-ОД про відсторонення працівників, у тому числі і позивача, від роботи як особи, яка ухиляється від проходження обов'язкового щорічного медичного огляду. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] в інтересах [PERSON] просив: 1) визнати незаконною бездіяльність керівництва Відокремленого підрозділу «Шахтоуправління Червонопартизанське» TOB «ДТЕК Свердловантрацит» щодо неналежної організації умов проходження щорічного медичного огляду працівниками шахти; 2) визнати незаконним та скасувати наказ №169-ОД від 30.01.2017р. про відсторонення [PERSON] від роботи; 3) стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; 4) стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 гривень; 5) стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 1500грн.. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях від 11.09.2017р. (а.с.53-60), додатково пояснив, що позивач [PERSON] був відсторонений від роботи з 01.02.2017р. по 30.03.2017р. (день коли його звільнили). До самого звільнення позивач [PERSON] не був допущений до роботи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] профспілкової організації НПМС на ВП «Шахта «[PERSON]» ДП «Свердловантрацит» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] працював у Відокремленому підрозділі «Шахтоуправління Червоно-партизанське» TOB «ДТЕК Свердловантрацит» на посаді гірничого майстра з повним робочим днем під землею (а.с.121). 30 січня 2017р. , тобто у період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, директором Відокремленого підрозділу «Шахтоуправління Червонопартизанське» TOB «ДТЕК Свердловантрацит» [PERSON] був виданий наказ №169-ОД про відсторонено від роботи працівників згідно з додатком №1, що ухиляються від проходження обовязкового медичного огляду з 01.02.2017р. до повного його проходження (а.с.38-41). В наказі зазначено, що працівники відстороняються від роботи з 01 лютого 2017р. , а за ними зберігається заробіток за три робочих дні. Відомості про застраховану особу [PERSON], які представлені суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області (а.с.183) свідчать про те, що за лютий 2017р. [PERSON] була нарахована заробітна плата у розмірі 5706,65грн., за березень 2017р. [PERSON] не нарахована заробітна плата. Про те, що наказ був виданий відносно позивача свідчать також заяви [PERSON] від 02 лютого та від 07 лютого 2017 року на ім'я директора шахти, в якій він просив пояснити підстави для відсторонення його від роботи та просив вжити заходів для оплати медичних послуг (а.с.9,10). З вказаних вище підстав судом не ставиться під сумнів представлений суду позивачем додаток до наказу, в якому в пункті 856 зазначено його прізвище, ім'я по батькові, табельний номер (а.с.39-41). Не зважаючи на те, що копія наказу та додаток до нього належним чином не завірені, у взаємозв'язку з іншими доказами, вони переконливо свідчать про те, що такий наказ відносно позивача [PERSON] був виданий відповідачем. Отже судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах до 30.03.2017р., між сторонами виник трудовий спір з приводу відсторонення позивача від роботи у звязку з його не проходженням обовязкового періодичного медичного огляду. Аналізуючи кожну із заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. Позов про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 169 Кодексу законів про працю України та статтею 17 Закону України «Про охорону праці» визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення періодичних медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі. Перелік професій, працівники яких підлягають медичному оглядові, термін і порядок його проведення встановлюються Міністерством охорони здоров'я України за погодженням із Державним комітетом України по нагляду за охороною праці. Статтею 159 КЗпП України передбачено, що працівник зобов'язаний проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди. Процедура проведення попереднього та періодичного медичних оглядів визначена у Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 21 травня 2007р. №246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 липня 2007р. за №846/14113. Відповідно до пункту 2.4 вказаного Порядку для проведення попереднього (періодичних) медичного огляду працівників роботодавець повинен укласти або вчасно поновити договір з закладом охорони здоров'я та надати йому список працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду. Згідно з пунктом 2.5 Порядку роботодавець за рахунок власних коштів забезпечує організацію проведення медичних оглядів, витрати на поглиблене медичне обстеження працівника з підозрою на професійні та виробничо зумовлені захворювання та їх медичну реабілітацію, диспансеризацію працівників груп ризику розвитку професійних захворювань. За результатами періодичних медичних оглядів (протягом місяця після їх закінчення) Комісія оформляє Заключний акт за результатами періодичного медичного огляду працівників (далі - Заключний акт) за формою, зазначеною у додатку 9, який складається у шести примірниках - один примірник залишається в закладі охорони здоров'я, що проводив медогляд, інші надаються роботодавцю, представнику профспілкової організації або вповноваженій працівниками особі, профпатологу, закладу державної санітарно-епідеміологічної служби, робочому органу виконавчої дирекції Фонду. Отже, організація проходження працівниками періодичних медичних оглядів відповідно до закону покладається на роботодавця. Статтею 46 Кодексу законів про працю України, власникові або уповноваженому ним органу надається право на відсторонення працiвникiв вiд роботи за наявності передбачених законодавством підстав, але це не є обов'язком, оскільки відсторонення тільки допускається. Виходячи зі змісту вищезазначених норм права, суд вважає, що не можна вважати законним відсторонення працівника від роботи у разі, якщо роботодавець не вжив організаційних заходів для його проходження працівниками. З вказаної підстави такий наказ не можна вважати законним, а тому він підлягає скасуванню. Позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання незаконною бездіяльності керівництва відповідача щодо неналежної організації умов проходження щорічного медичного огляду працівниками шахти задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає способам захисту трудових прав працівника. Достатнім та дієвим захистом порушеного трудового права позивача за встановлених обставин є скасування незаконного наказу. Позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, оскільки це прямо передбачено законом. Стягнення середнього заробітку у разі відсторонення працівника від роботи із зупиненням заробітної плати передбачено статтею 235 Кодексу законів про працю України, якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 Кодексу законів про працю України роботодавець iз власної iнiцiативи без законних підстав відсторонив працівника вiд роботи (зазначена правова позиція висловлена в пункті 10 постанови пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України у справах №6-648цс15 від 16 грудня 2015р., №6-419цс16 від 14 вересня 2016р. про порядок такого розрахунку відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача суд приймає розмір заробітної плати позивача, який вказаний у довідці про доходи. (а.с. 37 ) Нарахування заробітної плати позивачу за останні 2 календарних місяці, що передували відстороненню, становили за грудень 2016р. 10402,68грн., за січень 2017р. 10828,66грн., а всього 21231,34грн.. Кількість днів при пятиденному робочому тижні становить у грудні 2016р. 22 дні, у січні 2017р. 20 днів. Відповідно середньомісячне число робочих днів 21 ((22 + 20): 2). Середньоденний заробіток позивача становить 505,50грн. (21231,34 : 42). Незаконне відсторонення позивача мало місце з 01.02.2017 року до 30.03.2017 року включно. В судовому засіданні встановлено та визнається представником відповідача, що він позивач [PERSON] не допущений до роботи до моменту звільнення 30 березня 2017р.. Заробітна плата йому була виплачена за лютий частково. Таким чином, кількість днів вимушеного прогулу в лютому 2017р. склала 20 робочих днів, в березні 2017р. 21 робочий день. Відповідно середній заробіток за 41 день вимушеного прогулу становить 20725,50грн.. (505,50 х 41), при цьому суд бере до уваги нараховану суму заробітної плати за лютий 2017р. у розмірі 5706,65грн., яка підлягає вирахуванню з зазначеної суми, а тому сума у розмірі 15018,85грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5000грн. підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає право працівника на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але відповідальність за завдання шкоди (у тому числі і моральної) за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Обов'язковою умовою для такої відповідальності є причинний зв'язок між противоправною поведінкою особи та завданою шкодою. Встановлено, що законне право позивача на працю та отримання заробітної плати було порушене відповідачем незаконним відстороненням від роботи. Ця обставина вимагала від позивача додаткових зусиль по відновленню порушеного права, повязаного необхідністю звернення до фахівця у галузі права для звернення до суду. Не може бути поставлене під сумнів, що відсторонення від роботи негативно вплинули на моральній стан позивача, адже це є природньою реакцією будь-якої людини на аналогічну обставину. Однак, суд враховує, що відсторонення від роботи не були тривалим. Позивач після відсторонення звільнився та працевлаштувався на аналогічну посаду на іншому підприємстві. А тому суд вважає справедливим та достатнім розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті 1000грн.. Аналізуючи заперечення представника відповідача суд зауважує, що доводи представника відповідача зводяться до того, що всі докази, подані позивачем та його представником, є неналежними з огляду на те, що вся документація Відокремленого підрозділу «Шахтоуправління Червонопартизанське» TOB «ДТЕК Свердловантрацит» знаходиться на непідконтрольній Україні території в місті Свердловськ Луганської області, де знаходилось робоче місце позивача. Відповідач не має доступу до цих документів, оскільки в березні 2017р. шахта захоплена невідомими особами, у звязку з чим з 13 березня 2017р. господарська діяльність відповідача припинена. Перереєстрація відповідача на підконтрольній Україні території не здійснена. Варто зазначити, що цей довід стосується оцінки доказів, яка здійснена судом у сукупності з іншими доказами. До того ж, критикуючи надані позивачем докази, відповідач їх не спростовував, посилаючись лише на неможливість перевірки та обмеження доступу до первинних документів. З цього приводу суд зауважує, що не ставить під сумнів обєктивні обмеження у доступі відповідача до документів структурного підрозділу, який знаходиться на тимчасово не підконтрольній Україні території. Однак ця обставина не впливає на висновок суду про те, що за встановлених обставин трудове право позивача було порушене, а тому воно підлягає судовому захисту, виходячи з приписів Конституції та законів України. Стаття 55 Конституції України проголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 232 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення трудових прав працівник може безпосередньо звернутись до суду. За змістом вищезазначених правових норм, працівник, який має претензії до роботодавця щодо порушення своїх прав, має право на захист у суді. Це право є беззаперечним та не припиняється у випадку розірвання трудового договору та неможливості доступу до первинних документів роботодавця. Стосовно позовної вимоги [PERSON] щодо стягнення витрат щодо правової допомоги в розмірі 1500грн., суд зазначає наступне. Представництво позивача в суді здійснювалось фахівцем у галузі права [PERSON]. Підставою представництва є довіреність, видана позивачем представнику (а.с.11) та договір про надання юридичних послуг №6 від 17 лютого 2017р., укладений між позивачем та Приватним підприємством «Приватна юридична фірма «Лорнет», директором якої є [PERSON] Вказаним договором передбачено представництво позивача в суді (а.с.14). При цьому представник позивача [PERSON] у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 1500грн., посилаючись на ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Однак, суд звертає увагу на те, що вищевказаний Закон на момент ухвалення судом рішення по справі втратив чинність на підставі Закону №2147-VIII від 03.10.2017, а положення ст.137 ЦПК України, повязані з правничою допомогою адвоката і не можуть бути судом застосовані у зазначеній цивільній справі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір» наступним чином. За подання позовної заяви за трьома вимогами немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір в загальному розмірі 1920грн. (640 х 3 = 1920). Позивачем судовий збір не сплачувався. За подання позовної заяви з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Крім того, виходячи з принципу пропорційності, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у звязку з частковим задоволенням позову про стягнення моральної шкоди у розмірі 134,40грн. (64 + 70,40). Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 2822,40грн. (1344 +1344 + 134,40). З позивача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1216грн., з яких: 640грн. - за подання позову в частині визнання незаконною бездіяльності відповідача та 576грн., виходячи з пропорційності від задоволеного позову про стягнення моральної шкоди ( 99% від 640).

Outcome: partial