Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

28 грудня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Марганецька міська рада, про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.03.2017 року вона є власником будинку [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в державному реєстрі прав власності № [NUMBER]. На даний час у її будинку зареєстрований колишній власник [PERSON] Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.03.2017 року продавець зобов'язаний знятися з реєстрації особисто і передати будинок покупцю до 05.03.2017 року. Дана умова договору відповідачем не виконана. Його реєстрація в будинку позивача створює їй перешкоди у вільному володінні та розпорядженні власністю. Просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнавши [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 11.01.2019 року [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] Останнє відоме місце проживання відповідача - [ADDRESS] У зв'язку з чим відповідач був викликаний до суду судовим повідомленням та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідача опубліковано 18.01.2019 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові докази по справі, давши їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Згідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 03.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Кучугурним М.А. (а.с.7). Право власності зареєстровано в державному реєстрі правочинів [NUMBER] (а.с.8). В даному будинку зареєстрований відповідач, який був попереднім його власником, в будинку не проживає, однак значиться в ньому зареєстрованим, що підтверджується копією домової книги для прописки громадян проживаючих в будинку [ADDRESS] (а.с.9-10) та довідкою від 25 грудня 2018 року, виданою головою 29 кварталу Марганецької міської ради (а.с. 11). Актом від 25 грудня 2018 року, затвердженого головою 29 кварталу Марганецької міської ради та підписами сусідів підтверджується, що [PERSON] значиться зареєстрованим в будинку [ADDRESS], однак за вказаною адресою з 03.03.2017 року і по момент складання акту за вказаною адресою не проживає (а.с.12). Факт реєстрації відповідача за даною адресою підтверджується також і довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 16.01.2019 року (а.с.15). Відповідно п.11 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.03.2017 року, [PERSON] зобов'язався знятися з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у житловому будинку до 05.03.2017 року, але цього пункту договору ним виконано не було ( а.с.7 на звороті). Як встановлено в ході розгляду справи, домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідача в будинку позивача не досягалось, співвласником житла він не являється, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачем житла не встановлено, відтак, його слід визнати таким, що втратив право на користування житлом позивача. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317, 388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій позивач позбавлена охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). За вищезазначених обставин, суд вважає, що вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved