Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

27 травня 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач вказував, що шлюб з відповідачем було взято 20.07.2012 року. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , яка народилася [INFO] . Сімейно-шлюбні відносини між ними були припинені у листопаді 2020 року по причині різних характерів, поглядів на життя, на вирішення сімейно-побутових проблем, внаслідок чого були втрачені почуття любові та поваги один до одного. Просив шлюб розірвати. Ухвалою судді від 03.08.2021 року було відкрито провадження, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження, залучено сторін. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у судове засідання не прибули, просили розглянути справу без їх участі, відповідач позов визнала у повному обсязі, про що сторони надали письмові заяви. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 56 СК України, чоловік та дружина мають право на особисту свободу, у тому числі й на припинення шлюбу. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом достовірно встановлено, що сторони у справі взяли шлюб 20.07.2012 року, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий № 444, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , яка народилася [INFO] , що постає з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Сімейно-шлюбні відносини сторони припинили у листопаді 2020 року по причині різних характерів, поглядів на життя, на вирішення сімейно-побутових проблем, у зв`язку з чим в сім`ї виникали сварки, суперечки, внаслідок чого були втрачені почуття любові та поваги один до одного. Сторони шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Вказані обставини постають з позовної заяви, підтверджуються письмовими доказами, а також заявами сторін, наявних в матеріалах справи. На підставі встановлених фактів, суд вважає, що шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя сторін по справі і збереження їх шлюбу суперечило б інтересам позивача та відповідача та їх неповнолітній дитині. Спір між сторонами щодо розподілу майна та визначення місця проживання неповнолітньої дитини фактично відсутній. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу необхідно присвоїти прізвище [PERSON] - [PERSON] . Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивач не наполягав на стягнення з відповідача судових витрат.

Outcome: approved