Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

27 січня 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 06 грудня 2007 року між ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит в сумі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Крім того, посилається на те, що цим договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, а відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, з якими відповідач ознайомлений, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання і якщо протягом цього терміну жодна із сторін не поінформує іншу про припинення дії договору, то він автоматично лонгується на такий же термін. Оскільки станом на 13 січня 2015 року у відповідача мається заборгованість на загальну суму 24287,88 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2500 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом 12332,62 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом 7822,5 грн., та штрафи відповідно до п. 6.8 вищевказаних Умов: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1132,76 грн. - штраф (процентна складова), то позивач просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та 243,6 грн. витрат по оплаті судового збору. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву, в якій повністю підтримав позовні вимоги, просить суд розглянути справу без його участі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] в суді позов не визнав та пояснив, що дійсно в 2007 році його довірителька [PERSON] отримала у відповідача кредит в сумі 2500 грн., але з часу його отримання будь-яких платежів по погашенню кредиту не здійснювала, тому просив відмовити у задоволенні позову у звязку зі спливом трирічного строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Так, з кредитного договору без номера від 06.12.2007 року вбачається, що в цей день між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, за яким [PERSON] отримує в кредит гроші в сумі 2500 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Із заяви [PERSON] від 06.12.2007 р. вбачається, що вона згодна, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг (надалі Умови), а також Тарифами банку, становить укладений між нею та банком кредитний договір, і зобовязується своєчасно погашати кредит. Відповідно до вимог ст.ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, і якщо договором встановлений обовязок повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини банк вправі вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Надання кредиту у вигляді ліміту на платіжну карту це окремий вид користування коштами, наданими в кредит. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором без номеру, укладеного 06.12.2007 р. між банком та [PERSON], вбачається, що жодних платежів по цьому договору відповідачка не здійснювала і станом 13.01.2015 р. за нею рахується заборгованість за цим кредитним договором на загальну суму 24287,88 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2500 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом 12332,62 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом 7822,5 грн.; штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 1132,76 грн. Разом з тим, відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого\~\~сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. А статтями 651, 654 цього Кодексу передбачено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом та вчиняється в такій самій формі, що й договір, що розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до п. 9.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії\~\~договору, він автоматично пролонгується на такий же строк (а.с. 12). Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки. Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця (а.с. 12), і цими Правилами передбачено, що строк дії такої картки становить 3 роки. А пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. А згідно з частиною четвертою ст. 267 цього Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. У відповідності до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Оскільки строк дії платіжної картки закінчився 31 січня 2010 року і жодних платежів за цим договором відповідачка не здійснювала, і після закінчення строку дії договору (31.01.2010 р.) банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а звернувся до суду лише 27.01.2015 р., тобто, після закінчення трирічного строку позовної давності, який сплив 31.01.2013 р., а відповідачка просила суд застосувати позовну давність, то в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] 24287,88 грн. боргу за кредитним договором без номера від 06.12.2007 р. необхідно відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (справа №6-167цс14), а відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст. 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. При цьому висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed