Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

29.03.2018 року позивач, керівник Бориспільської місцевої прокуратури звернувся до суду, в інтересах держави, з зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що Головне управління Держземагенства у Київській області, правонаступником якого є відповідач Головне управління Держгеокадастру у Київській області, незаконно видало накази на підставі яких відповідач [PERSON] незаконно отримала в оренду, без проведення відповідних земельних торгів, земельні ділянки для ведення фермерського господарства. Просить суд визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Київській області 06.02.2014 № КИ/3220288700:25:062/00013025, 06.02.2014 № КИ/3220288700:25:062/00013024, 18.09.2014 № 10-5778/15-14-сг, 18.09.2014 № 10-5779/15-14-сг, 24.02.2014 № КИ/3220288700:25:062/00013862, 24.02.2014 № КИ/3220288700:25:064/00013863, 14.10.2014 № 10-7508/15-14-сг, 23.10.2014 № 10-8200/15-14-сг, та визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 29.04.2014 та 26.12.2014 укладені між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON] про оренду земельних ділянок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлений позов підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти заявленого позову заперечила в повному обсязі, та підтримала викладене в письмовому відзиві на позовну заяву. Просить суд застосувати строк позовної давності передбачений ст. 257,261 ЦК України, відповідно до вимог 267 ЦК України. Оскільки вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності так як 29.04.2014 та 26.12.2014 та строк позовної давності скінчився відповідно 29.04.2017 року та 26.12.2017 року. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу заочно. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи суд вважає заявлений позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням Баришівської райдержадміністрації від 31.07.2012 № 561 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення в оренду строком на 49 років земельної ділянки загальною площею 44,5515 га для ведення фермерського господарства на території Яблунівської сільської ради Баришівського району. Наказами ГУ Держземагентства у Київській області № КИ/3220288700:02:089/00003901 та № КИ/3220288700:02:089/00003900 від 01.08.2013 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду [PERSON], за яким передано в оренду на 49 років для ведення фермерського господарства земельні ділянки площею 24,7668 га (кадастровий номер [NUMBER]) та площею 18,2137 га (кадастровий номер [NUMBER]) на території Яблунівської сільської ради Баришівського району. На підставі зазначених наказів між ГУ Держземагентства у Київській області та [PERSON] 31.10.2013 укладено договори оренди земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER]. Таким чином [PERSON] отримала у 2013 році у користування земельні ділянки на території Яблунівської сільської ради Баришівського району на позаконкурсній основі для створення та ведення фермерського господарства. Відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Частиною другою статті 134 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено винятки із загального правила отримання земель державної та комунальної власності в оренду або власність шляхом проведення земельних торгів. Одним із таких винятків є надання земельних ділянок державної або комунальної власності громадянам для створення фермерського господарства. Згідно положень Закону України «Про фермерське господарство» громадянин, як фізична особа, звертається з відповідним клопотанням про одержання земельної ділянки у власність або користування та після одержання державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації, фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа. Системний аналіз ЗК України та Закону України «Про фермерське господарство» в аспекті даного спору свідчить про наступне: (1) земельна ділянка для ведення фермерського господарства набувається саме фізичною особою; (2) після створення (державної реєстрації) фермерського господарства, останнє набуває земельні ділянки державної або комунальної власності у користування або власність виключно на підставі земельних торгів відповідно до положень частини першої статті 134 ЗК України. Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений Законом України «Про фермерське господарство». Так, згідно з абзацами першим та другим частини першої статті 7 цього Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. За змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-248цс16 та рішенні ВС від 23.05.2018 року у справі № 389/29/17-ц. Таким чином відповідач [PERSON] в 2013 році скористалась правом на пільгове(позаконкурсне) отримання земельної ділянки для створення та ведення фермерського господарства. В 2014 році відповідно до заяв [PERSON] від 05.02.2014 року та 20.08.2014 року наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 06.02.2014 № КИ/3220288700:25:062/00013025 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 21,3700 га із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства на території Яблунівської сільської ради Баришівського району Київської області. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 24.02.2014 № КИ/3220288700:25:062/00013862 затверджено проект землеустрою та передано в оренду [PERSON] земельну ділянку площею 21,3700 га (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення фермерського господарства на території Яблунівської сільської ради Баришівського району. На підставі вищевказаних наказів між ГУ Держземагентства у Київській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки строком на 49 років № 23-2014 від 29.04.2014. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.07.2014 зроблено запис за № 6401240 про реєстрацію права оренди на вказану ділянку за [PERSON]. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 06.02.2014 № КИ/3220288700:25:064/00013024 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 11,8700 га із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства на території Яблунівської сільської ради Баришівського району Київської області. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 24.02.2014 № КИ/3220288700:25:064/00013863 затверджено проект землеустрою та передано в оренду [PERSON] земельну ділянку площею 11,8700 га (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення фермерського господарства в межах території Яблунівської сільської ради Баришівського району. На підставі вищевказаних наказів між ГУ Держземагентства у Київській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки строком на 49 років № 24-2014 від 29.04.2014. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.07.2014 зроблено запис за № 6400809 про реєстрацію права оренди на вказану ділянку за [PERSON]. Також, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 18.09.2014 № 10-5779/15-14-сг [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 15,1500 га із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 14.10.2014 № 10-7508/15-14-сг затверджено проект землеустрою та передано в оренду [PERSON] земельну ділянку площею 14,8531 га (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення фермерського господарства на території Лехнівської сільської ради Баришівського району. На підставі вищевказаних наказів між ГУ Держземагентства у Київській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки строком на 49 років № 31-2014 від 26.12.2014. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.12.2014 зроблено запис за № 8317366 про реєстрацію права оренди на вказану ділянку за [PERSON]. Крім того, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 18.09.2014 № 10-5778/15-14-сг [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 5,1615 га із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 23.10.2014 № 10-8200/15-14-сг затверджено проект землеустрою та передано в оренду [PERSON] земельну ділянку площею 5,1615 га (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення фермерського господарства на території Лехнівської сільської ради Баришівського району. На підставі вищевказаних наказів між ГУ Держземагентства у Київській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки строком на 49 років № 30-2014 від 26.12.2014. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.12.2014 зроблено запис за № 8316506 про реєстрацію права оренди на вказану ділянку за [PERSON]. Після повторної реалізації права отримання земель на позаконкурсній основі у лютому та жовтні 2014 року, [PERSON] 16.12.2014 створено фермерське господарство «Олена К» (код ЄДРПОУ 39550126). Дане господарство очевидно створено з метою формального дотримання норми законодавства визначеної статтею 8 ЗУ «Про фермерське господарство» відповідно до якої фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою. Слід зазначити, що за інформацією Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 12.03.2018 за [PERSON] та фермерським господарством «Олена К» (код ЄДРПОУ 39550126) сільськогосподарська техніка не зареєстрована та на обліку не перебуває(лист № 10-06.1-17/1993 від 12.03.2018 року а.с.87). Також, відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у Київській області наданої листом № 10-10-0.223-18663/2-17 від 11.12.2017 на території Яблунівської та Лехнівської сільських рад Баришівського району земельні торги не проводилися.(лист № 10.0223-18663,2-17 від 11.12.2017 рокук а.с.69) Таким чином, ГУ Держземагентства у Київській області при вирішенні питання щодо надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою не надано оцінку всім вищевказаним обставинам та задоволено клопотання, які не відповідали вимогам ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство». Оцінюючі наведені докази, суд вважає, що зазначені вище накази ГУ Держземагентства (Держгеокадастру) у Київській області прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим підлягають визнанню незаконними та скасуванню , а враховуючи те, що на підставі незаконних наказів між ГУ Держгеокадастру у Київській області та [PERSON] укладено договори оренди спірних земельних ділянок від 29.04.2014 та від 26.12.2014, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України, такі договори підлягають визнанню недійсними. Вирішуючи клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі він набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Вивчивши доводи прокурора, щодо представлення інтересів держави та відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень, суд приймає їх з наступних підстав. Органом, який на даний час розпоряджається земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Київської області є Головне управління Держгеокадастру у Київській області. Водночас, відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 та від 14.01.2015 № 5 реорганізовано територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру. Тобто, фактично Головне управління Держгеокадастру у Київській області є правонаступником прав та обов'язків Головного управління Держземагентства у Київській області, а отже саме даний орган уповноважений державою слідкувати за дотриманням законності в сфері розпорядження земельними ресурсами, допустив виявлені порушення та не усунув їх в подальшому. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені ст. 46 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Враховуючи ту обставину, що відомості про існування правового акту не свідчать про його законність чи незаконність, а висновок про законність чи незаконність правового акту можливо зробити лише після його дослідження та опрацювання, яке позивачем було проведено лише в грудні 2017 року, суд вважає, що в даному випадку строк позовної давності пропущено не було. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові ВП ВС від 22.05.2018 року по справі 469/1203/15-ц. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при звернення до суду сплатив судовий збір в розмірі 42068 грн.34 коп., що підтверджено платіжним дорученням №585 від 20.03.2018 року (а.с.1) Оскільки позов задоволений в повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі.

Outcome: approved