Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

27 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору припиненим, вказуючи, що 23 квітня 2014 року між нею та ПАТ «Альфа-банк» було укладено договір № 500936306, за яким вона отримала кредит, сплачувати усі платежі за сімейними обставинами вчасно не могла, внаслідок чого утворилася заборгованість, від якої позивач не відмовлялася. У липні вона отримала лист від ПАТ «Альфа-банк», яким її повідомляли про відступлення прав на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», а також договір факторингу № 1 від 21.06.2016 року між ПАТ «Альфа-банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Сума заборгованості згідно повідомлення про відступлення була:15 897,60 грн. - заборгованість за кредитом та 14 878,56 грн. - заборгованість за відсотками , щомісячна комісія. На реквізити ТОВ «Кредитні ініціативи» позивач сплатила борг в сумі 30 800,00 грн., квитанції додає. Вважає, що вона добросовісно виконала усі зобовязання перед ТОВ «Кредитні ініціативи», тому просить визнати кредитний договір № 500936306 за договором факторингу № 1 від 21.06.2016 року припиненим та стягнути з ТОВ «Кредитні ініціативи» на її користь моральну шкоду в сумі 2 тис. грн. Справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.04.2014 року Публічне акціонерне товариство Альфа-Банк та [PERSON] уклали кредитний договір № 500936306. Відповідно до умов вищевказаного Договору ПАТ «Альфа-банк» надав [PERSON] кредит у сумі 16297,76 грн., у строк з 23.04.2014 року до 24.04.2019 року. Відповідно до умов Договору, Позичальник зобовязується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Банк свої зобовязання за Договором виконав, надавши Позивачу кредит у сумі 16297,76 грн., що позивачем не заперечується. 21.06.2016 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу № 1, згідно якого ТОВ «Кредитні ініціативи» отримав право вимоги за кредитним договором № 500936306 від 23.04.2014 та набув статусу нового кредитора. З відзиву на позовну заяву відповідач повідомив, що станом на 24.01.2019 сума заборгованості складає 29754,98 грн., що підтверджується розрахунком. Позивач стверджує та додає до позову квитанції, якими підтверджує, що за реквізитами ТОВ «Кредитні ініціативи» сплатила борг в сумі 30 800,00 грн. [PERSON] вважає, що вона добросовісно виконала усі зобовязання перед ТОВ «Кредитні ініціативи», тому просить визнати кредитний договір № 500936306 за договором факторингу № 1 від 21.06.2016 року припиненим та стягнути з ТОВ «Кредитні ініціативи» на її користь моральну шкоду в сумі 2 тис. грн. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. За статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст.\~77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, згідно з частиною першою статті 509, статтею 526\~ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Позивач була попереджена, що сума заборгованості визначена станом на 21.06.2016 року та вказана без врахування нарахованих штрафних санкцій. Позивач не звернула увагу на вказані попередження та в односторонньому порядку вирішила сплатити Кредитору виключно суму заборгованості, визначену на дату переходу права вимоги, без врахування вже нарахованих їй штрафних санкцій та майбутніх платежів. Як вбачається з наданого відповідачем розрахунку, платежі, які здійснені позивачкою на виконання договору враховані, але вони повністю не покривають суму нарахованої заборгованості, а отже, між сторонами наявний спір про розмір заборгованості за зобовязаннями. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання вказаного кредитного договору припиненим, а також для стягнення моральної шкоди, оскільки в позові відмовлено. Окрім того, відповідно до п.2.4 договору від 23 квітня 2014 року кредит надавався для погашення заборгованості за попереднім Кредитним договором № \~ \~ \~ \~500370049 від 0.05.2013. Отже, правовідносини за кредитним договором від 23 квітня 2014 року не є правовідносинами споживчого кредитування, а спір не є спором про захист прав споживачів, оскільки договір не є договором про надання споживчого кредиту, послуги, які були надані, не є послугами споживчого кредитування, а позивач не є споживачем і не користується правами споживача, в тому числі і на захист прав споживача, тобто звернувся до суду не за захистом своїх прав споживача, а за захистом своїх прав, як сторона цивільного договору. Крім іншого відповідно до п.п. 1, 11 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не повязаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконання обовязків найманого працівника. Договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобовязується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах , встановлених договором,а споживач (позичальник) зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний договір не належить до договорів споживчого кредиту, а тому згідно ст. 141, ч. 4 ст.\~177\~ЦПК України з позивача слід стягти судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: dismissed