Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

28 листопада 2016 року [PERSON] звернувся із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення з урахуванням індексу інфляції за період проходження ним стажування на посаді оперуповноваженого відділу державної служби по боротьбі з економічною злочинністю [PERSON] ГУМВС України в Донецькій області в період з 05.02.2001 року по даний час. Зазначив, що повинен був отримувати грошове забезпечення за вказаним місцем проходження стажування, але таке забезпечення досі не отримав. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.53,58). Представник відповідача у судове засідання 12.06.2017 року не зявився, надав письмові заперечення та витребувані документи, а також заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.75). Згідно письмових заперечень зазначив, що відповідно до відомостей з електронної бази МВС, [PERSON] прийнятий на службу в МВС України 15.08.1997 року на посаду курсанта денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ та йому присвоєне звання рядовий міліції. [PERSON] проходив навчання в академії до липня 2001 року, після чого був призначений на посаду оперативного уповноваженого [PERSON] До 30 липня 2001 року позивач не був підпорядкований ГУ МВС України в Донецькій області та [PERSON] Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, позивач перебував на службі та в підпорядкуванні в Національній академії внутрішніх справ та грошове забезпечення йому нараховувалось за місцем несення служби. Просив відмовити у задоволенні позову повністю (а.с.14-19). Згідно додаткових заперечень, наданих представником відповідача, зазначено, що позов [PERSON] підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки останній на час виникнення спірних правовідносин проходив публічну службу в органах МВС, також вказано, що ГУНП в Донецькій області не є правонаступником органів МВС Донецької області згідно відповідних наказів МВС. Просив відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки позивачу були своєчасно виплачені усі належні тому суми, у тому числі за час проходження стажування (а.с.59-63). Зясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, та визнається сторонами, що [PERSON] дійсно прийнятий на службу в МВС України 15.08.1997 року на посаду курсанта денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ та йому присвоєне звання рядовий міліції. [PERSON] проходив навчання в академії до липня 2001 року. Був призначений на посаду оперативного уповноваженого [PERSON] згідно наказу від 10.08.2001 року №195 о/с після закінчення академії (а.с.20-22). Згідно витягу з бази даних системи МВС щодо послужного списку [PERSON], останній був прийнятий до Костянтинівського РВ УМВС з 30.07.2001 року на посаду старшого оперативного уповноваженого карного розшуку після закінчення Національної академії внутрішніх справ України (а.с.20). Згідно Наказу Національної академії внутрішніх справ України від 31.01.2001 року №39, рядовий [PERSON] був направлений для стажування по спеціалізації підготовки фахівців для Державної служби по боротьбі з економічною злочинністю до УМВС України в Донецькій області (а.с.48,50). Таким чином, заперечення відповідача в частині того, що [PERSON] до 30 липня 2001 року не був підпорядкований ГУ МВС України в Донецькій області та [PERSON], тобто на момент виникнення спірних правовідносин, позивач перебував на службі та в підпорядкуванні в Національній академії внутрішніх справ, - підтверджені документально. Відповідно до довідки ліквідаційної комісії [PERSON] (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району) ГУМВС України в Донецькій області від 24.04.2017 року №7292л/к204/0617, за період проходження стажування на посаді оперуповноваженого ВДСБЕЗ з 05 лютого 2001 року по 15 травня 2001 року у [PERSON] УМВС України в Донецькій області на підставі наказу від 05.02.2001 року №50о/с, [PERSON] було нараховане та виплачене грошове забезпечення в сумі 459,38 грн. (а.с.69). Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~статті 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. Як передбачено\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В той час,\~ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до\~ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Таким чином, позивач [PERSON], як сторона по справі, зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема надати суду належним чином посвідчену довідку щодо наявності перед ним заборгованості із виплати заробітної плати (грошового забезпечення) відповідного підприємства, установи, організації. Всупереч наведеним вимогам, позивачем [PERSON] не надано жодних доказів наявності будь-якої заборгованості з виплати грошового забезпечення перед ним з боку відповідача. Безпідставність заявленого позову, окрім наведених вище документів, підтверджується також копіями розрахункової картки та розрахункового листа [PERSON] з касової книги за 2001 рік, оригінал якої був наданий суду для огляду, згідно яких позивачу були нараховані та виплачені усі суми за період лютий-травень 2001 року, тобто за період проходження стажування (а.с.71-72). Як передбачено ч.1\~ст. 185 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів. Натомість ч.2\~ст. 185 ЦПК України\~передбачає, що у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. З приводу цього, Пленум Верховного суду України в п. 28 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…». Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями\~185,\~187,\~189ЦПК…». Позивач [PERSON] був ознайомлений з усіма матеріалами справи, у тому числі з вищенаведеними документами, йому були видані їх копії, що підтверджується розписками позивача (а.с.70,73), але ніяких заяв, клопотань з приводу справжності цих документів, їх належності та допустимості у розумінні ч.2 ст. 185 ЦПК України, - позивачем не надано. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. З урахуванням того, що позивач [PERSON] інвалід другої групи та звільнений від сплати судового збору, у відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed