Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

27 березня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором позики в розмірі 1899,76 грн. та судові витрати. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що 10 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, за яким [PERSON] отримав 1899,76 грн., які зобов`язаний був повернути позикодавцю [PERSON] до 17 січня 2020 року. Вказані обставини підтверджуються розпискою відповідача. До цього часу [PERSON] гроші в розмірі 1890 грн. [PERSON] не повернув, від виконання свого грошового зобов`язання ухиляється. \~ \~ \~ \~01 вересня 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому визнає заборгованість за договором позики від 10.01.2020 року в розмірі 1890.00 грн. та 3 відсотки річних в розмірі 9.76 грн., та заперечує щодо судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000.00 грн. та просить в цій частині відмовити. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, відповідач визнав позовні вимоги та обставини справи у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 10 січня 2020 року, відповідно до умов якого [PERSON] взяв у борг у [PERSON] гроші в сумі 1890,00 грн. та зобов`язався повернути суму у строк до 17.01.2020 року. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи рішення по суті заявленого позову, суд керується положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, згідно з якою, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 1890,00 грн. згідно розписки від 10 січня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена в постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (Провадження № 14-254цс19). Таким чином, стягнення процентів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України є правом кредитора на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним коштами понад строки, встановлені в договорі позики грошей. Так, згідно з розрахунком, позичальник борг за позикою від 10 січня 2020 року не повернув, у зв`язку з чим станом на 20 березня 2020 року виникла заборгованість на суму 1899,76 грн., з яких заборгованість за тілом позики складає 1890,00 грн., заборгованість за відсотками складає 9,76 грн. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 1899,76 грн. на користь [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження надання позивачу професійної правничої допомоги (докази звернення за фаховою допомогою до адвоката, спеціаліста в галузі права, укладення договору тощо), а також доказів оплати професійної правничої допомоги (квитанція, тощо), суд відмовляє у стягненні з відповідача судових витрат у розмірі 20000,00 грн.

Outcome: approved