Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

27.02.2019 [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач, разом - сторони) про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частки від його доходу та на своє утримання в розмірі 1/4 частки до досягнення молодшою дитиною трьох років. Позов обґрунтований такими обставинами. 22.10.2016 сторони зареєстрували шлюб, у якому народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. У сторін відрізняються погляди на сімейне життя, обов`язки та інтереси, вони перестали взаєморозуміти та довіряти один одному, що призвело до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Коли сину виповнився лише один місяць, відповідач покинув позивача з дітьми. За весь цей час він жодного разу до них не навідався, участі у вихованні дітей не приймає, живе своїм власним життям. Спроби примирення, що вживалися позивачем, позитивних результатів не дали. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе. Після розірвання шлюбу спільні діти залишаються проживати з позивачем. Позивач неодноразово зверталася до відповідача за матеріальною допомогою, адже діти зовсім маленькі, потрібні кошти на одяг, харчування, памперси, але все марно. На даний час позивач ніде не працює, так як знаходиться у відпустці по догляду за дітьми. Позивач подала заяву про підтримання позовних вимогта розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, письмовий відзив на позов не подав. Зважаючи на викладене, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. 22.10.2016 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. У подружжя народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . З позовної заяви вбачається, що з грудня 2017 р. сторони разом не мешкають, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин, при цьому діти проживають з матір`ю, яка і несе усі витрати на їх утримання, а саме: харчування, лікування, одяг тощо. Відповідно до положень статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження…є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість… (частини 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України). За приписом частини 2 статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач жодних заперечень проти позову не надав, суд дійшов висновку, що між сторонами існує стійкий розлад подружніх стосунків і подальше збереження шлюбу, який наразі існує лише формально, суперечить інтересам позивача. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України). За приписом ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України). Відповідно до положень ч. 2 зазначеної норми розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Доказів наявності у відповідача інших доходів, нерухомого і цінного рухомого майна та витрат, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, суду не надано. Зважаючи на те, що відповідач не подав жодних заперечень проти позову та доказів неспроможності сплачувати аліменти на дитину у заявленому позивачем розмірі, суд вважає цілком обґрунтованими вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частки його доходу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 СК України). Отже за змістом вказаних положень сімейного законодавства позивач як мати, з якою проживають діти, має право на утримання від батька дітей до досягнення ними трьох років незалежно від будь-яких обставин. Єдиною умовою, яка повинна враховуватись при вирішенні цього спору, є спроможність батька дитини надавати таке утримання. При визначенні конкретної частки, яка підлягає стягненню з відповідача на утримання дружини, суд враховує, що стягнення з відповідача 7/12 часток його доходу (1/3 частка - аліменти на дитину, 1/4 частка - утримання дружини) може поставити його у занадто скрутне матеріальне становище і до того ж коштів, які залишаться в його розпорядженні, буде недостатньо ні для погашення заборгованості за аліментами, якщо така виникне, ні для фінансування додаткових витрат на дітей, що передбачено ст. 185 СК України. Отже на підставі викладених позивачем аргументів і оцінки наданих доказів та з урахуванням таких загальних засад цивільного законодавства як розумність та справедливість, суд вважає обґрунтованою вимогу про надання відповідачем утримання дружині в розмірі 1/6 частки його доходу. На підставі статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений при поданні позову. Позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд вбачає підстави для стягнення з відповідача судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial