Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

29.07.2015 року позивачі звернулись до суду з позовом та просили суд ухвалити рішення, яким надати неповнолітньому [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] видане Відділом РАГС Київського районного управління юстиції Одеської області 23.01.2001 року) дозвіл на виїзд його до держави Канади на постійне місце проживання без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], [INFO] (паспорт [NUMBER], виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області [INFO], ІПН [NUMBER]), що зареєстрований за адресою: [ADDRESS], до досягнення дитиною повноліття у супроводі [PERSON] або у супроводі осіб, які уповноважені нею згідно закону. Дозволити [PERSON], [INFO] або її офіційному представникові, без дозволу (згоди) батька - [PERSON] оформити всі документи, пов'язані із перетинанням державного кордону України для виїзду на постійне місце проживання до держави Канада неповнолітнього [PERSON], [INFO] у супроводі матері або у супроводі осіб, які уповноважені нею згідно закону. Свої вимоги мотивували тим, що [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого народився син [PERSON], [INFO]. Позивачі зазначають, що після розірвання шлюбу син залишився проживає з матір'ю, добрих відносин з батьком не склалося, з 2003 року по 2010 рік [PERSON] взагалі не приймав участі у вихованні сина, аліментів не сплачував та жодним чином себе не проявляв. На теперішній час мати дитини постійно мешкає зі своїм новим чоловіком та двома неповнолітніми дітьми у Канаді. Позивачі стверджують, що вони неодноразово зверталися до відповідача з проханням надати відповідну заяву та належним чином оформити всі документи для виїзду сина на постійне місце проживання до Канади, проте [PERSON] ці прохання ігнорує, та нічим це не аргументує, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON], та представники позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Зазначали, що дитина бажає проживати разом з матір'ю в Канаді, де є можливість якісного лікування та навчання, а відмова відповідача оформити належним чином дозвільні документи перешкоджає у цьому. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що виїзд дитини до Канали є недоцільним, а також зазначив що всі необхідні дозволи на виїзд сина він уже надав. У судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради - [PERSON] позовні вимоги вважала обґрунтованими, позов просила задовольнити. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, 23.09.2015 року до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами по справі є сімейно-правовими та урегульовані положеннями СК України. У судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київської рай адміністрації виконкому Одеської міськради було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено запис за № 272. Після укладання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 5). У даному шлюбі у сторін [INFO] народився син, [PERSON], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеса в книзі записів актів громадянського стану про народження було складено актовий запис за № 66, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 4). Подружні стосунки між сторонами не склались, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 787 від 30 вересня 2003 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 6). Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати з матір'ю. Згодом, 15 листопада 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], після реєстрації якого [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] (а.с. 7). Як з'ясувалось у судовому засіданні, [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] з грудня 2013 року постійно мешкають у Канаді, а неповнолітній [PERSON] залишився проживати в м. Одесі разом з бабусею [PERSON], яка є матір'ю [PERSON]. Як стверджує сторона позивача, з 2003 року по 2010 рік [PERSON] взагалі не приймав участі у вихованні сина, аліментів не сплачував та жодним чином себе не проявляв. До виїзду [PERSON] до Канади вона разом з [PERSON] неодноразово зверталась до [PERSON] з проханням надати дозвіл та оформити всі необхідні документи для виїзду сина разом з матір'ю на постійне місце проживання до Канади, проте позитивних результатів це не дало. Після чого позивачі ініціювали звернення до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON]. Як пояснив у судовому засіданні [PERSON], [PERSON] він уперше побачив у 2010 році. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у 2011 році звертався до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу і форми участі у вихованні та зобов'язання принести публічні вибачення та моральну шкоду. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON], треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, та визначення способу і форми участі у вихованні та зобов'язання принести публічні вибачення та моральну шкоду було задоволено частково. Визначено спосіб участі [PERSON] у спілкуванні з малолітнім [PERSON], [INFO], щотижня щосуботи з 10.00 годин до 16.00 годин без присутності [PERSON] та інших осіб. Зобов'язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у спілкуванні малолітнім [PERSON], [INFO], щотижня щосуботи з 10.00 годин до 16.00 годин. В іншій частині позов [PERSON] - залишено без задоволення. Але, як пояснив [PERSON] у судовому засіданні, його колишня дружина продовжувала перешкоджати йому в побаченнях з дитиною, внаслідок чого він був вимушений приходити до сина з державним виконавцем, однак, [PERSON], виходячи до них, повідомляв про своє небажання спілкуватись з батьком. Таких візитів батька з державним виконавцем було п'ять, після чого відповідач припинив спроби побачитись з дитиною вдома, однак, навідав сина у школі, де за словами останнього принижував та ображав його. Після цього син не бачив батька ще 2 роки. Таким чином, можливо зробити висновок про те, що позов [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, та визначення способу і форми участі у вихованні не мав на меті вирішення питання про участь батька у вихованні дитини, не був направлений на зближення двох рідних людей, а фактично був заявлений для унеможливлення позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина. Як вбачається з вимог статті 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, якщо батьки проживають окремо, визначається нею самою. У судовому засіданні [PERSON] повідомив суду, що він бажає жити разом з матер'ю та її новою сім'єю, однак, саме відмова відповідача надати належним чином посвідчені дозволи на його виїзд з України та в'їзд до Канади перешкоджає йому у цоьму. Також пояснив, що у нього останнім часом значно погіршився зір, у зв'язку з чим він потребує лікування. Крім того, повідомив, що має намір стати програмістом та вважає, що саме в Канаді він зможе отримати більш якісну освіту. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги посилання відповідача на те, що він вже надавав дозвіл на виїзд дитини з України, так як, дійсно, в матеріалах справи містяться дві заяви від 14 лютого 2015року, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В. за реєстровим № № 119 та 120 (а.с. 49, 50). Так, в одній із заяв [PERSON] просить компетентні органи надати проїзні документи його неповнолітньому сину, а в іншій надав згоду на виїзд з України на постійне місце проживання до Канади його неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] з його матір'ю [PERSON]. Проте, цих документів виявилось недостатньо для в'їзду неповнолітнього [PERSON], [INFO] до Канади. Дійсно, відповідно до вимог Канадського законодавства «Про імміграцію та захист біженців», а саме п.8 Інструкції щодо спонсорства одного з подружжя, партнера у цивільному шлюбі, партнера, що перебуває в подружніх стосунках зі спонсором, але не проживає з ним спільно або дитини, яка перебуває на утриманні та проживає за межами Канади, дитина, що має намір іммігрувати до Канади повинна мати нотаріально посвідчену заяву-згоду на імміграцію від другого з батьків у формі, що передбачена Додатком А цієї інструкції. Цією заявою батько має дозволити дитині іммігрувати в Канаду на постійне місце проживання з його матір'ю та погодитися з тим, що Канада не буде зобов'язана надати йому у майбутньому дозвіл на гостьову поїздку або постійне мешкання, якщо особа не відповідатиме усім вимогам Канадського закону «Про імміграцію та захист біженців». Якщо ця вимога не буде виконана, батько розумітиме, що це може призвести до постійної розлуки з сином У судовому засіданні було достовірно встановлено, що такий документ відповідач [PERSON] відмовляється надати сину, що унеможливлює імміграцію неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] до Канади де проживає його матір [PERSON]. Статтею 33 Конституцією України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. В червні 2015 року [PERSON] направив лист відповідачу в якому просив оформити всі необхідні документи та надати йому дозвіл на виїзд в Канаду. У даному листі [PERSON] звернув увагу відповідача також на той факт, що виїзд до Канади, крім мрії бути з матір'ю, йому необхідний також через хворобу очей та отримання освіти програміста. Дійсно, в матеріалах справи міститься Висновок ВКК Дитячої поліклініки № 2 Суворовського району від 14.07.2015 року у [PERSON] встановлений діагноз змішаний астигматизм високого ступеня на обидва ока. У судовому засіданні неповнолітній [PERSON] зазначив, що дійсно він потребує лікування через захворювання, а у зв'язку з тим, що мати має можливість оздоровити його за кордоном, він неодноразово зверталася з проханням до відповідача, надати дозвіл на виїзд за кордон для оздоровлення, однак, відповідач постійно безпідставно, відмовляє від надання дозволу на виїзд за межі України, тому, він та матір позбавлені права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду за кордон, а саме до Канади. Отже в судовому засіданні встановлено, що батько дитини [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України в тому числі й для лікування. При цьому, відповідач ніяк не обґрунтовує своє негативне ставлення до виїзду для оздоровлення, що шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Суд вважає, що виїзд неповнолітньої дитини за кордон є доцільним, відповідає інтересам і бажанням дитини, та буде сприяти гармонійному та всебічному розвитку дитини. Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншим засобам повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Відмова відповідача у наданні ним необхідної згоди, а саме передбаченої розділом 8 Інструкції щодо спонсорства одного з подружжя, партнера у цивільному шлюбі, партнера, що перебуває в подружніх стосунках зі спонсором, але не проживає з ним спільно або дитини, яка перебуває на утриманні та проживає за межами Канади, є безпідставною, порушує її права та інтереси. До того ж, судом встановлено, що відповідач довгий час не спілкується з дитиною, обмежуючись тільки сплатою аліментів. В позасудовому порядку позивачі не можуть отримати від відповідача згоду на виїзд дитини за кордон - в Канаду, тому вони і звернулися до суду. Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги дозвіл Органу опіки та піклування Суворовської райадміністрації, який було виготовлено 03.11.2015 року, яким вищевказаний орган надає дозвіл на виїзд з України на постійне місце проживання до Канади неповнолітнього - [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], без згоди та супроводу батька, [PERSON] Слід зазначити, що відповідно до ч. 4,5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], що діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання без згоди батька підлягає задоволенню, так як це буде сприяти оздоровленню дитини, її фізичному та розумовому розвитку, а також з'єднання з матір'ю, що безумовно відповідає інтересам дитини, яка на теперішній час залишилась без самої рідної для неї людини, та виковується бабусею. На підставі викладеного, та

Outcome: approved