Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

28 грудня 2020 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник, адвокат Кучерявий О.П., звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення спільної сумісної власності і визначення часток у праві спільної часткової власності та про визначення порядку користування приміщенням. В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] зазначає, що у 1989 році позивач [PERSON] у складі сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] одержав право на проживання у квартирі [ADDRESS] , де і був прописаний. У зв`язку із виникненням спору щодо порядку користування квартирою після смерті [PERSON] , у 1996 році рішенням суду було змінено договір найму спірної квартири та позивачу виділено у користування кімнату, площею 11, 50 кв.м., розташовану зліва по коридору і від ванної; із розпорядником житлового фонду укладено договір найму житлового приміщення та позивач заселився у житло. В подальшому, після 2001р. між сторонами знову виникли непорозуміння щодо користування спірною квартирою, внаслідок чого позивач фактично був позбавлений можливості проживати у виділеній йому кімнаті. Зазначає, що у 2006р. без його відома та згоди у квартирі було зареєстровано [PERSON] із дитиною [PERSON] ; відповідачами незаконно проведено перепланування квартири. На даний час спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін по справі, оскільки 20 червня 2019р. було завершено процедуру приватизації нерухомого майна. Враховуючи наявність конфлікту і спірних питань щодо порядку користування приватизованою квартирою, позивач бажає виділити свою частку із спільної власності та вважає, що така з врахуванням рішення суду від 13.08.1996р. та договору найму від 19.11.1996р. має становити ? частину у праві власності із припиненням права спільної сумісної власності сторін на квартиру, а також визначити порядок користування спільним нерухомим майном, виділивши позивачу у користування кімнату, площею 10, 70 кв.м., із лоджією, відповідачам залишити у користування дві інші житлові кімнати, площею 16, 20 кв.м., з балконом та площею 10, 30 кв.м.; допоміжні приміщення квартири залишити у спільному користуванні; стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою суду від 04.02.2021р. відкрито спрощене позовне провадження в даній справі, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи та призначено судове засідання на 02.03.2021р. об 11 год. 00 хв. Відповідач 2 [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник дітей [PERSON] , [PERSON] , подала відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнала в повному обсязі, заперечує щодо його задоволення, оскільки такий є безпідставним, необґрунтованим та надуманим. Просить не брати до уваги твердження позивача щодо перешкод у користуванні житлом, незаконній реєстрації в житлі відповідача 2 із дитиною, оскільки такі не підтверджені належними доказами. Зазначає, що позивач через свого представника на добровільних засадах брав участь у приватизації спірної квартири та просив передати таку у спільну сумісну, а не спільну часткову власність. При цьому, зауважує, що [PERSON] фактично у квартирі не проживає понад 20 років, має у власності інше житло. Вважає, що розрахунки площі, начебто належної позивачу, не відповідають нормам ЖК УРСР та вона не заперечує щодо виділу частки позивача із спільної сумісної власності, оскільки в подальшому готова викупити таку. З огляду на наведене просить у задоволенні позову відмовити повністю, стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу. В судове засідання із викликаних учасників справи не з`явився лише позивач [PERSON] , який жодних заяв чи клопотань в суд не подавав. Представник позивача, адвокат Кучерявий О.П. позов підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в останньому, та вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності позивача. З огляду на наданий відповідачем 2 технічний паспорт на спірну квартиру відмовився від раніше поданого клопотання про витребування доказів та відмова прийнята судом. Відповідач 2 [PERSON] позов не визнала в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Додатково зауважила, що була знята з реєстрації та не проживала у спірній квартирі на період свого навчання у м. Вінниця, по завершенню якого повернулась додому. Також уточнила, що вважає за можливе виділити позивачу 1/5 частки у спільному майні, оскільки частки всіх співвласників є рівними. Відповідач 1 [PERSON] позов не визнала в повному обсязі з підстав, наведених відповідачем 2. Додатково зауважила, що [PERSON] являється її пасинком та був заселений у квартиру разом із іншими членами її сім`ї у 1989р., а саме її чоловіком [PERSON] та їхньою спільною донькою [PERSON] Представник відповідача 2 [PERSON] проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві. Додатково зазначив, що без скасування рішення виконкому міської ради про приватизацію державного житлового фонду неможливо припинити спільну сумісну власність сторін по справі на спірну квартиру. Заслухавши учасників справи та їхніх представників, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що відповідач 1 [PERSON] отримала ордер № 2792 на окрему квартиру [ADDRESS] , загальною житловою площею 39, 13 кв.м., на сім`ю із чотирьох осіб: [PERSON] , наймач; [PERSON] , чоловік; [PERSON] , 1977 року народження, син; [PERSON] , 1986 року народження, донька (а.с. 7, 93). Як вбачається із довідок про реєстрацію місця проживання особи та про склад сім`ї наймача, у вищезгаданій квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач 1 [PERSON] з 16.02.1989р. по теперішній час; відповідач 2 [PERSON] з 16.02.1989р. по 22.09.2004р. та з 21.06.2006р. по теперішній час, діти відповідача 2 [PERSON] з 21.06.2006р. по теперішній час і [PERSON] з 09.04.2015р. по теперішній час (а.с. 8, 14-16, 94-96, 103-105). Як повідомила відповідач [PERSON] в період з вересня 2004р. по червень 2006р. вона навчалась у Вінницькому професійному ліцеї сфери послуг (а.с. 97) та проживала у гуртожитку, у зв`язку із чим й була на відповідний період знята з реєстрації у спірній квартирі. Судом також встановлено, що на підставі рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13.08.1996р. по справі № 2-176/1996р. змінено договір найму квартири [ADDRESS] , позивачу [PERSON] було виділено кімнату розміром 11, 50 кв.м., розташовану зліва по коридору і від ванної, а відповідачу [PERSON] в користування залишено жилі кімнати розміром 11, 50 кв.м., розташовану справа по коридору і від вбиральні, та розміром 16, 20 кв.м.; залишено у спільному користуванні коридор, 2 кладові, кухню, ванну і вбиральню (а.с. 9); із позивачем [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення в будинку міської ради народних депутатів від 19.11.1996р. (а.с. 10-11) та проведено його вселення (а.с. 12). Як вбачається із актів обстеження на предмет проживання за березень-серпень 2011р., складених комісією із 5 осіб, [PERSON] у зазначений період в спірній квартирі не проживав, його особисті речі відсутні (а.с. 117-122). Згідно технічного паспорта на спірну квартиру, виготовленого Новодністровським БТІ, технічного паспорта (плану) спірної квартири, виготовленого 05.03.2019р. ТзОВ «Регіональне бюро технічної інвентаризації та правової підтримки» (а.с. 13, 18, 84-88) як загальна, так і житлова площа квартири [ADDRESS] , неодноразово змінювалася та відрізняється від загальної житлової площі, зазначеної в ордері. На даний час спірна квартира [ADDRESS] , перебуває у спільній сумісній власності 5 осіб: позивача [PERSON] , відповідача 1 [PERSON] , відповідача 2 [PERSON] та її двох дітей [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.06.2019р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новодністровської міської ради № 66/9 від 15.05.2019р., що підтверджується записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 17, 81-83, 116). У власності позивача [PERSON] також перебуває квартира [ADDRESS] (а.с. 116). Приватизація квартири [ADDRESS] , пройшла на підставі документів, поданих учасниками справи (а.с. 90-113). Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, на даний час загальна площа спірної квартири становить 65, 3 кв.м.; житлова площа - 37, 2 кв.м.; квартира складається із трьох житлових кімнат: № 29-3, площею 16, 20 кв.м., разом із балконом, площею 0, 80 кв.м., та № 29-5, площею 10, 30 кв.м., які внаслідок раніше проведених перепланувань є суміжними; № 29-8 , площею 10, 70 кв.м. із лоджією, площею 2, 40 кв.м., яка є ізольованою, та спільних приміщень: коридор № 29-1, площею 11, 40 кв.м., кухня № 29-2, площею 9, 20 кв.м., ванна кімната № 29-6, площею 2, 80 кв.м., вбиральня № 29-7, площею 1, 20 кв.м., вбудована шафа № 29-4, площею 0, 30 кв.м. (а.с. 17-18, 81-88). У відповідь на претензію від 24.09.2019р. щодо звільнення виділеної [PERSON] кімнати, яку займають відповідачі [PERSON] та [PERSON] , відповідач 2 [PERSON] надіслала відповідь від 30.09.2019р., згідно якої остання не вбачала необхідності звільняти окрему кімнату у квартирі для проживання [PERSON] , оскільки квартира перебуває у спільній сумісній власності; не заперечувала щодо переведення житла із спільної сумісної у спільну часткову власність (а.с. 114-115). На замовлення позивача у грудні 2020р. проведено будівельно-оціночне дослідження вартості нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (а.с. 21-56). Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У ст. 355 ЦК України зазначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Цивільним кодексом України передбачено можливість виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та поділу майна, що є у спільній сумісній власності Так, згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, оскільки квартира [ADDRESS] , набута учасниками спільної власності в порядку приватизації за їхньою спільною заявою у спільну сумісну власність, при відсутності доказів більшої чи меншої участі когось із них у надбанні майна, частки усіх співвласників є рівними, а тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню та позивачу [PERSON] слід виділити 1/5 частки з спільного майна, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на спірну квартиру. При цьому, на думку суду, на розмір частки позивача у спільній власності не впливає факт виділення йому у 1996 році в користування кімнати, площею 11, 50 кв.м., у квартирі [ADDRESS] , що на той час належала до комунальної власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, а право власності згідно ст. 321 ЦК України є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 383 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016р. по справі № 6-1500цс15, вказано, що ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. У ст. 155 ЖК УРСР закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності квартиру, згідно яких квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування квартирою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заперечення відповідачів щодо виділення в користування позивачу окремої кімнати є саме по собі підтвердженням факту наявності між сторонами спору про порядок користування спільним майном, а набуття позивачем права власності на інше житло не позбавляє його права на користування спірною квартирою, що перебуває у спільній власності сторін. Встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст.ст. 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників, а, враховуючи зміну правового статусу квартири (із комунальної власності у приватну) та план квартири станом на час розгляду справи в суді, згідно якого дві житлові кімнати є суміжними та лише одна - ізольованою, вказаний позивачем варіант користування квартирою враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, відступ від відповідності реальних часток ідеальним є незначним, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: з відповідача 1 [PERSON] в розмірі 460, 43 грн., з відповідача 2 [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник своїх дітей, в розмірі 1381, 29 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, відповідачем 2 [PERSON] надано суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу копію додаткової угоди № 1 від 10.02.2021р. до договору про надання правової допомоги №10/02-01 від 10.02.2021 року, укладеного між адвокатом Батраковим М.Ю. та [PERSON] (а.с. 123); інші докази відповідачем 2 до закінчення розгляду справи суду не надавалися; клопотання про їх надання після закінчення розгляду справи не заявлялося. Згідно п. 1 Додаткової угоди № 1 від 10.02.2021р. вартість послуг (гонорар) Адвоката становить 9080, 00 грн. із погодженим детальним описом робіт (наданих послуг) та їх вартістю, що зазначено у п.п. 1.1.-1.4.: зустрічі, консультації клієнта, укладення договору, узгодження правової позиції (2 год.) - 2270, 00 грн.; вступ у справу, ознайомлення з матеріалами справи (одна година) - 1135, 00 грн.; збирання доказів, підготовка відзиву на цивільний позов з додатками до нього (три години) - 3405, 00 грн. та участь у судових засіданнях (1 засідання) - 2270, 00 грн. Вказана сума згідно п. 2 Додаткової угоди № 1 від 10.02.2021р. повинна була бути сплачена Клієнтом двома платежами: в день підписання угоди в розмірі 3000, 00 грн., а залишок суми в розмірі 6080, 00 грн. - упродовж розгляду справи судом першої інстанції, але не пізніше, ніж до дня винесення рішення (ухвали) по справі. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. У ч. 8 ст. 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши надану відповідачем 2 [PERSON] . Додаткову угоду № 1 від 10.02.2021р. до договору про надання правової допомоги №10/02-01 від 10.02.2021 року, суд приходить до висновку, що відсутні докази, які б свідчили про проведення оплати за договором і підтверджували б факт отримання коштів адвокатом від клієнта, та з огляду на відсутність клопотання в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, в стягненні із позивача на користь відповідача 2 понесених нею судових витрат слід відмовити.

Outcome: approved