Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

27 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітної плати. У позовній заяві позивачкою зазначено про те, що вона працювала у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» з 08 липня 1977 року по 22 червня 2001 року. У звязку з тим, що з 1997 року на підприємстві припинили виплачувати заробітну плату, вона вимушена була звернутися за захистом своїх трудових прав до суду і рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 1997 року (справа № 2-3071-97) з ВАТ «Содовий завод» було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 1154 грн. 11 коп. У травні 2016 року зазначена заборгованість була їй виплачена, проте індексація заробітної плати їй виплачена не була. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2016 року з ВАТ «Содовий завод» на її користь було стягнуто індексацію заробітної плати у сумі 13477,81 грн. та середній заробіток у сумі 27312,61 грн. Виконавчий лист за цим рішенням вона надала ліквідаційній комісії ВАТ «Содовий завод» та він був прийнятий для виконання. 14.09.2016 р. вона отримала довідку ліквідатора, в якій зазначено про неможливість виконати рішення суду. Відповідно до листа Фонду Державного майна України станом на 01.01.2013 р. у Реєстрі державних корпоративних прав обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод». Постановою № 5/174Б від 04.09.2003 Господарського суду Донецької області ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Посилаючись на те, що частка державної власності у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» складає 100 %, позивач відповідно до положень статей 619 та 625 ЦК України вважає, що Фонд державного майна України несе субсидіарну відповідальність за невиконання боржником ВАТ «Содовий завод» зобовязання по цьому судовому рішенню, та просила на підставі положень Конституції України, статей 116,117, 221, 232, 233, 237-1 КЗпП України стягнути з Фонду державного майна України на її користь індексацію заробітної плати у сумі 13477 грн. 81 коп. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України судом на юридичну поштову адресу відповідача та на адресу електронної пошти було надіслано повідомлення про виклик до суду на 10.10.2016 р., копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви із доданими документами, яке відповідачем було отримано, що підтверджується поштовим повідомленням. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України судом на юридичну поштову адресу відповідача та на адресу електронної пошти відповідача було спрямовано листи про необхідність явки до судових засідань. Незважаючи на прийняті судом заходи, представник відповідача у судове засідання не з?явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачем недобросовісно здійснюються його процесуальні права, у звязку з чим, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду позивача, суд вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності представника відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до положення ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так з мотивувальної частини рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2016 року, яке набуло чинності 06 вересня 2016 року, вбачається, що [PERSON] з 16 травня 1977 року до 02 лютого 2001 року працювала у ВАТ «Содовий завод». На час її звільнення з підприємство, ВАТ «Содовий завод» мав перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 1154,11 грн., що підтверджено рішенням Словянського міського суду Донецької області від 22 жовтня 1997 року, яка була виплачена їй у травні 2016 року /а.с.4-6/. Цим же рішенням з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на користь [PERSON] індексацію заробітної плати за період з 01 липня 1997 року по 01 травня 2016 року у сумі 13477,81 грн. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини другої статті129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людей і основоположних свобод 1950 року. Згідно частини 2 статті 2 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємства, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до довідки № 01-23/577 від 14 вересня 2016 року, виданої ліквідатором ВАТ «Содовий завод», рішення суду від 25.08.2016 р. про стягнення індексації у сумі 13477,81 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13834,80 грн. виконати не є можливим, оскільки заборгованість ВАТ «Содовий завод» з заробітної плати станом на 01.09.2016 р. складає 4080,0 тисяч гривень /а.с.7/. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відкрите акціонерне товариство «Слов?янський керамічний комбінат» визнано 04 вересня 2003 року банкрутом, введена ліквідаційна процедура, ліквідатором підприємства призначено [PERSON] Крім того, встановлено, що виконавчий документ - виконавчий лист № 2/243/2797/2016 за рішенням Словянського міськрайонного суду від 25.08.2016 року не виконаний. Відповідно до ч.2 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше. Згідно з абз. 15 ч.1 статті 25 «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на ліквідатора покладено обовязок щодо реалізації майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом. Згідно з ч.2,3 ст.111 ЦК України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої статтею 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливу місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи.\~\~ Відповідно до ч.2 ст. 152 ЦК України та ч.2 ст.3 ЗУ «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов?язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов?язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов?язаних з діяльністю товариства тільки в межах належних їм акцій. До акціонерів не можуть застосовуватись будь-які санкції, що обмежують їх права. У відповідності ст.1 Закону України «Про господарскі товариства» господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об?єднання майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Відповідно д ч. 1 ст. 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Субсидіарна (додаткова) відповідальність виникає у випадках, передбачених договором або законом. Суть субсидіарної відповідальності полягає у залученні поряд з основним боржником додатково (субсидіарного) боржника. Частиною 1 ст. 176 ЦК України визначено, що держава, автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов?язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Із заявлених позовних вимог убачається, що фактично [PERSON] у судовому порядку повторно ставиться питання про стягнення індексації заробітної плати у сумі 13477 грн. 81 коп., але вже з іншого відповідача Фонду державного майна України, в той час як повинно бути виконане, у порядку передбаченому чинним законодавством, судове рішення з цього ж питання. Відповідно до положень частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із наданих позивачем доказів на підтвердження заявлених позовних вимог убачається, що [PERSON] було надано суду відповідь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, відповідно до якої 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод» обліковується у Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області як державний пакет акцій /а.с.3/. Таким чином, відповідач по справі - Фонд державного майна України не є органом управління відкритим акціонерним товариством «Содовий завод», з якого за вищевказаним судовим рішенням підлягає стягненню на користь [PERSON] індексація заробітної плати, тому Фонд навіть не може бути належним відповідачем по цій справі. Позивачем у порядку положень статті 33 ЦПКУкраїни не ставилося перед судом питання щодо заміни неналежного відповідача або про залучення до участі у розгляді справи іншої особи як співвідповідача. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову [PERSON] до Фонду державного майна України про стягнення індексації заробітної плати у сумі 13477 грн. 81 коп., оскільки законом не передбачена додаткова (субсидіарна) відповідальність Фонду державного майна України поряд із відповідальністю ВАТ «Содовий завод» і який не є правонаступником товариства. При зверненні до суду позивачем не проводилася сплата судового збору, виходячи із положень статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Outcome: dismissed