Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

28 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить: встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що [PERSON], [INFO], є двоюрідним братом [PERSON], який помер 29 липня 2009 року; визначити [PERSON], [INFO], додатковий строк тривалістю шість місяць для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті брата [PERSON], померлого 29 липня 2009 року. Позов мотивований тим, що після смерті двоюрідного брата позивача [PERSON], померлого 29 липня 2009 року, залишилось майно у виді грошових коштів по компенсаційному рахунку № 91551/980 на суму 1521,74 грн, щодо яких заповідальне розпорядження не складалося. У передбачений законодавством шестимісячний строк заяви на прийняття спадщини не подав, так як не знав про наявність вказаного майна, що вважає поважною причиною пропуску вказаного строку. Факт заявлених родинних відносин вбачається з матеріалів справи, показів свідків, які будуть допитані в судовому засіданні та витягів з актових записів, які мають бути витребувані судом, на підставі чого даний факт підлягає встановленню в судовому засіданні. Оскільки визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини вирішується виключно в судовому порядку, позивач заявив відповідну вимогу. На судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Пояснив, що надання додаткового строку для прийняття спадщини необхідне для прийняття спадщини у виді грошових коштів, які належали двоюрідному брату на час смерті та які не були визнані відумерлою спадщиною. Представник Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області на судовому засіданні щодо підстав позову не заперечував, однак заявив про неналежність відповідача, на підставі чого у задоволенні позову просив відмовити. Вказав, що сільська рада не має наміру визнавати спадщину у виді грошових коштів відумерлою та не заперечує проти визнання на неї права позивача. [PERSON] не заперечував проти задоволення позову, вказавши, що будучи двоюрідним братом померлого не має інтересу до вказаних грошових коштів. Пояснив, що [PERSON] є двоюрідним братом [PERSON], що є загальновідомим і ніколи під сумнів не ставилося. Допитаний на судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що є сином позивача та знає, що [PERSON] є двоюрідним братом [PERSON], якому на час смерті належало майно у виді грошових коштів про які родичі померлого дізналися нещодавно із документів, що зберігалися у позивача. Допитаний на судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є двоюрідним братом [PERSON], про що він завжди знав виходячи з поведінки вказаних осіб та характеру їх відносин. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, перевіривши наведені сторонами обставини, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. 29\~липня 2009 року помер [PERSON], що підтверджується актовим записом № 12 зробленим 01 серпня 2009 року виконавчим комітетом Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області. На момент смерті йому належали кошти в сумі 1521,74 грн, які є грошовими заощадженнями по компенсаційному рахунку № 91551/980 відкритому в ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо яких заповідальне розпорядження не складалося. [PERSON] є двоюрідним братом [PERSON], оскільки батько останнього є рідним братом матері [PERSON] [PERSON], у яких спільний батько [PERSON] При цьому, [PERSON] помер 01 грудня 1972 року, [PERSON] помер 23 червня 1983 року, [PERSON] померла 19 січня 1992 року, [PERSON] помер 29 липня 2009 року. Вказані обставини підтверджені показами свідків та такими доказами. Актовим записом про народження № 23 складеним 20 грудня 1952 року Брускинською сільською радою Великоолександрівського району Херсонської області відповідно до якого Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Актовим записом про народження № 109 складеним 03 березня 1948 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Великоолександрівського районного управління юстиції у Херсонській області відповідно до якого Батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Актовим записом про смерть № 1 складеним 20 січня 1992 року Виконавчим комітетом Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області відповідно до якого [PERSON] померла 19 січня 1992 року. Актовим записом про смерть № 19 складеним 25 червня 1983 року Виконавчим комітетом Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області відповідно до якого [PERSON] померла 23 червня 1983 року. Актовим записом про смерть № 28 складеним 03 грудня 1972 року Виконавчим комітетом Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області відповідно до якого [PERSON] померла 01 грудня 1972 року. Актовим записом про смерть № 140 складеним 19 травня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області відповідно до якого [PERSON] помер 15 травня 2015 року. Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 13 липня 2018 року спадкової справи після смерті [PERSON] 29 липня 2009 року не заводилось. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Так, частиною першою статті 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною третьою вказаної статті визначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно з розясненнями наданими пленумом Верховного суду України в постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку, що спадкоємець, який не звернувся до нотаріуса у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, має право прийняти спадщину у вказаний спосіб у випадку доведення перед судом поважності причин його пропуску. Суд вважає, що позивачем, як спадкоємцем пятої черги за законом, було пропущено шестимісячний строк на прийняття спадщини з поважної причини, адже він не знав про вказану спадщину, про неприйняття спадини у виді грошових коштів іншими спадкоємцями та про не визнання вказаної спадщини відумерлою, що обєктивно виправдовує неподання ним відповідної заяви. Позивач дізнався про вказані обставини лише в травні 2018 року, а до суду звернувся у серпні місяці. При цьому слід зазначити, що висновок про поважність причин пропуску вказаного строку дає суд у кожному конкретному випадку, виходячи з особливих обставин справи, дій спадкоємця, обставин смерті спадкодавця, наявності інших спадкоємців, їх поведінки та поведінки органів місцевого самоврядування, яка мала місце впродовж існування неоформленої спадщини. Наведене положення закону також свідчить про наділення суду дискреційними повноваженнями при вирішенні вказаного питання, який на власний розсуд кваліфікує наведені позивачем причини поважними або неповажними, які завадили останньому звернутись вчасно до нотаріуса. Будь-які обмеження при цьому законодавчо не встановлені, а отже суд враховуючи наведене має ухвалити у справі законне, і найголовніше справедливе рішення, яким буде досягнуто справедливий баланс прав та інтересів сторін. Позивачу не було відомо про наявність неоформленої спадщини, що залишилась після смерті спадкодавця, у виді вказаних грошових коштів, а отже у нього не було і підстав для звернення до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини. Оскільки причин пропуску вказаного строку може бути безліч, законодавець і надав можливість суду вирішувати таке питання, в кожному випадку виходячи з «поважності» причин без будь-яких обмежень. Суд вважає, що отримання позивачем інформації про неприйняття наявного спадкового майна відповідачем в порядку встановленому законом є достатньою підставою для подання відповідної заяви після спливу значного проміжку часу, враховуючи те, що відповідне право після смерті спадкодавця не було реалізоване відповідачем або органами місцевого самоврядування, а отже права та інтереси вказаних осіб жодним чином не будуть порушені. Крім того, ухвалюючи рішення у справі суд керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», на необхідність застосування якої звернула увагу [PERSON] Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року 310/11534/13-ц. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважних причини, а отже не позбувся можливості оформлення прав на неї, так і відповідача, який таке право не набув у порядку встановленому законом та не заявив про свої права на неї. Твердження представника відповідача про неналежність відповідача в особі Брускінської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області суд вважає необґрунтованими, оскільки орган місцевого самоврядування залучається до участі у справі за позовом спадкоємця в разі відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку, виходячи з наданих йому повноважень щодо визнання спадини відумерлою, про що були надані відповідні розяснення у п.24 пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» де визначено наступне: «Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved