Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

27.03.2018р. позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про визнання незаконним та скасування наказу № 57-ос від 01.03.2018 р., поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 07 серпня 2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву в порядку ст.49 ЦПК України, в якій просить зобовязати Городоцьке обєднане управління Пенсійного фонду України Львівської області провести перерахунок призначеної йому пенсії із врахуванням розміру заробітної плати, за час вимушеного прогулу. Позов мотивує тим, що з 30 листопада 2000 р. його було призначено начальником відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Городоцькому районі. 03 серпня 2010р. звільнено в порядку переведення в Городоцьку районну державну адміністрацію на посаду першого заступника голови РДА. З 01 вересня 2014р. він знову продовжив роботу у Фонді на посаді виконуючого обовязки начальника відділення виконавчої дирекції. Однак, у звязку із злиттям Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань і Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та утворення Фонду соціального страхування України з 01.08.2017р. займав посаду начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в порядку переведення. Стверджує, що зауважень до його роботи та очолюваного ним колективу у керівництва не було. 01.03.2018 р., наказом № 57-ос [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області його було звільнено із займаної посади у звязку з скороченням чисельності та штату працівників, про що зроблено запис у трудову книжку. Вважає своє звільнення з роботи незаконним, а вказаний наказ про звільнення таким, що підлягає скасуванню, оскільки його особисто не попереджали про звільнення у звязку з скороченням чисельності та штату працівників і не запропонували жодної вакантної посади при тому, що до настання його пенсійного віку залишилось менше шести місяців. Також посилається на те, що його звільнення не може бути законним, оскільки відповідачу слід було керуватися ст.42 КЗпП України, яка визначає за якими принципами обирається особа, яка має бути звільнена за скороченням штату. Відповідачем проігноровано вимоги Кодексу законів про працю України, так як при його звільненні не враховано переважне право на залишення на роботі, не перевірив наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.03.2018 тобто з моменту його звільнення по день поновлення на роботі з розрахунку 1027 грн. 77 коп. за один день. Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 30.03.2018 р. відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в суді заперечив проти задоволення позову [PERSON], з мотивів наведених у письмовому відзиві. Додатково пояснив, що позивач був особисто попереджений про зміни в організації виробництва і праці, зокрема про можливе майбутнє вивільнення. Позивач переважним правом на залишення на роботі не користувався, а штатна чисельність працівників скоротилась на 111 посад, тому перевести [PERSON] на іншу роботу не виявилось можливим. \~\~\~\~Заслухавши пояснення\~сторін, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як вбачається із копії трудової книжки позивача [PERSON] дійсно був 01 серпня 2017р. призначений на посаду начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в порядку переведення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Городоцькому районі, згідно наказу №5-ос від 31.07.2017р. (а.с.7-8) Наказом № 57-ос від 01.03.2018 р. [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області [PERSON] 01 березня 2018 року було звільнено з посади начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області у звязку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ, з подальшим проведенням перерахунку нарахованих та виплачених сум належних йому при звільненні, з врахуванням допомоги по тимчасовій непрацездатності та компенсацію за 4 календарні дні щорічних відпусток за період з 30.12.2017 по 01.03.2018 (а.с.6) Судом встановлено, що відповідачем не запропоновано позивачу всіх наявних вакантних посад та не запропоновано іншу роботу в управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в секторі страхових виплат та матеріального забезпечення чи страховим експертом з охорони праці, що згідно наданого відповідачем штатного розпису станом на 01.01.2018р. в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області мало місце в Городоцькому відділенні. 02.05.2018р. відповідачем подано відзив на позовну заяву [PERSON], у якій вказує, що позивача за його згодою з 01.08.2017р. було переведено на посаду начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника. Про майбутнє вивільнення позивач повідомлявся належно. У звязку з тимчасовою непрацездатністю з 21.12.2017 по 28.02.2018 [PERSON] було звільнено із займаної посади 01.03.2018р. оскільки штатна чисельність працівників скоротилась на 111 посад, в тому числі Городоцького відділення на 3 посади, перевести позивача на іншу роботу не виявилось можливим. Однак, суд знаходить сумнівним твердження представника відповідача про попередження позивача про вивільнення, оскільки попередження [PERSON] як керівника, несло загальний інформаційний характер. Таким чином, в суді встановлено, що відповідачем не вжито передбачених законодавством заходів щодо попередження особисто [PERSON] про зміну в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці, чим порушено вимоги ст.ст.40,\~49-2 КЗпП України, що свідчить про незаконне звільнення позивача із займаної посади та є підставою поновлення його на роботі. Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ч.1ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд, на виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, проте останні, відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України, скористались на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Працівник вважається звільненим з роботи без законних підстав тоді, коли не доведено наявності обставин, за якими його звільнено, або коли не доведено вчинення ним дій, за які його звільнено, або коли за такі дії закон не передбачає можливості звільнення. Якщо власник або уповноважений ним орган порушив чинні правила щодо звільнення працівника з роботи, він підлягає поновленню на роботі. Особливо це стосується випадків, коли йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Суд має перевірити, чи дотримано порядок звільнення працівника з мотивів, які послужили підставою для розірвання трудового договору, викладених власником або уповноваженим ним органом у наказі про звільнення. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Представник відповідача, просить відмовити позивачу у вимозі про стягнення середньомісячної заробітної плати за вимушений прогул з посиланням на те, що позивач отримував допомогу в центрі зайнятості, а наразі отримує пенсію. Судом встановлено, що звільнення Петрова відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, а тому його трудові права підлягають захисту шляхом поновлення його на роботі на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеному в Постанові від 25 травня 2016 року у цивільній справі № 6-511 цс 16. Оскільки відповідачем не було проведено оплату позивачеві вимушеного прогулу, наявні беззаперечні підстави для поновлення порушеного права останнього у судовому порядку шляхом стягнення на його користь середнього заробітку. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата, яка згідно п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Положеннями ч.1 ст.77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Останніми двома календарними місяцями роботи позивача, що передують його звільненню, є листопад, грудень 2017р., оскільки Петров знаходився на лікарняному з 21.12.2017 р. по 28.02.2018. Виплати за листопад становлять 7843.99 грн., за грудень з надбавками та преміями 35322.26 грн. Сума, виплачена позивачу в грудні 2017 року включає також вихідну допомогу при звільненні 10291.19 грн. Згідно п.п. б, п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати, до яких належить і вихідна допомога. Тому, для обрахунку середньомісячної заробітної плати слід приймати виплати за грудень в сумі 15788 грн. (35322.26 грн. - 10291.19 грн.- 5000 грн. одноразову премію - 4243.07) В листопаді та грудні 2017 року в позивача було 22 робочі дні. Тому, 7843.99 грн. + 15788 грн. / 2місяці = 10741.81 грн., що є середньомісячною заробітною платою. 10741.81. / 22дні = 488.26 грн., що є середньоденною заробітною платою. (а.с.34-37) Крім того, у звязку з тимчасовою непрацездатністю позивача з 21.12.2017 по 28.02.2018 (а.с.33) йому було проведено перерахунок заробітної плати за грудень 2017 та зменшено заробітну плату на суму 3836,40 грн. за дні його тимчасової непрацезатності. Вимушений прогул\~з 01.03.2018\~р.\~по 31.08.2018\~р.\~-\~85 робочих дні. Таким чином, середній заробіток який підлягає стягненню на користь позивача складає: 42075 грн. (сорок дві тисячі сімдесят пять грн.) з утриманням з цієї суми податків і інших обовязкових платежів. За таких підстав, позовна вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню частково, а саме без врахування вихідної допомоги при звільненні під час обрахунку суми, яка підлягає до стягнення, без премії та одноразової премії. З огляду на викладене, оскільки на підставі рішення суду позивача поновлено на роботі, на його користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач просив зобовязати Городоцьке обєднане управління Пенсійного фонду України Львівської області провести перерахунок призначеної йому пенсії із врахуванням розміру заробітної плати, за час вимушеного прогулу. Однак ця вимога не підлягає задоволенню, з огляду на те, що не є належним способом захисту в даному позові. Відповідно до вимог ст.430 ЦПК України, суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за один місяць. На виконання вимог ст.141\~ЦПК України з відповідача необхідно стягнути 1410 грн. судового збору на користь держави.

Outcome: partial