Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

28.01.2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що будинок [ADDRESS] належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.11.2013 року. В належному йому будинку 03 травня 2018 року зареєстрована відповідачка та неповнолітні діти. Відповідачка була дружиною його сина, та шлюб між ними розірвано 27 вересня 2019 року. Відповідно до рішення суду про розірвання шлюбу неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу проживають з відповідачкою, а син [PERSON] 29.05.2011 року - проживає з батьком. В будинку відповідачка з дітьми не проживає з 17 квітня 2019 року. На даний час проживає з іншим чоловіком, з яким зареєструвала шлюб. Таким чином, відповідачка перестала бути членом сім`ї позивача. Речей чи іншого майна, які належать відповідачці, в будинку немає. Таким чином, відповідачка в добровільному порядку залишила будинок, де вона зареєстрована і виїхала на інше місце проживання. За даними, що маються, вона придбала будинок і проживає в ньому з дітьми та своїм новим чоловіком. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Ніякої домовленості між сторонами по справі про збереження за нею право на проживання на тривалий час не було. Таким чином, [PERSON] вважає, що відповідачка, втратила право на проживання в належному йому будинку. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи оповіщена відповідно до вимог ст. 130 ЦПК України. Заяв про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відзив на позов не надала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.11.2013 року № 12733483. Згідно копії будинкової книги та довідки виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області № 840/03.01-26 від 02.02.2021 р. відомо, що за даною адресою з 03.05.2018 р. зареєстрована [PERSON] , [INFO] , колишня невістка позивача, яка там фактично не проживає з 17.04.2019 р., що підтверджується актом про не проживання від 08.10.2020 р. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст. 405 ЦК України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Реєстрація відповідача у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачка з квітня 2019 року не проживає в будинку [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибула в інше житло, то суд вважає, що вона вважається такою, що втратила право користування ним.

Outcome: approved