Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

28 квітня 2015 року Орган опіки та піклування Іллічівської райадміністрації Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідачки про відібрання у неї її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], без позбавлення її батьківських прав, та стягнення з неї аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідачка має малолітню доньку [PERSON], [INFO]. 23 квітня 2015 року до Іллічівської райадміністрації Маріупольської міської ради надійшло повідомлення від адміністрації Маріупольського слідчого ізолятору про те, що в їх закладі з 15 квітня 2015 року утримується відповідачка [PERSON], [INFO], засуджена Апеляційним судом Донецької області за ч.2 ст.190 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі. [PERSON] прибула до слідчого ізолятору разом з дитиною [PERSON]. 20 квітня 2015 року відповідачці лікарем фтизіатром медичної частини Маріупольського слідчого ізолятору було встановлено діагноз ВДТБ (20.04.2015) верхньої долі лівої легені (інфільтративний) Дестр-, МБТ+, М0, К0, Гіст0, Рез0, Кат1, Ког (2/15). [PERSON] страждає на активну форму туберкульозу з бацило виділенням, що потребує розєднання матері з дитиною за епідеміологічними показниками. Дитині не була проведена вакцинація БЦЖ через відсутність вакцини. Дитина потребує консультації дитячого фтизіатра, котрий вирішить питання про обстеження та лікування дитини. [PERSON] відмовляється від госпіталізації доньки у лікарню. Перебування матері разом з дитиною є реальною загрозою життю та здоровю малолітньої дитини. 24.04.2015 року колегією Іллічівської райадміністрації Маріупольської міської ради прийняте рішенням про негайне відібрання малолітньої [PERSON], однак відповідачка відмовилась віддати дитину, що зумовило необхідність звернення до суду з даним позовом. На підставі викладеного, просила відібрати у відповідачки її малолітню доньку [PERSON], [INFO], без позбавлення її батьківських прав, та стягнути з неї аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що має доньку [PERSON], [INFO]. Відомості про батька до актового запису про народження дитини були внесені з її слів на підставі ст. 135 СК України. 27 лютого 2015 року її було засуджено вироком Апеляційного суду Донецької області за ч.2 ст. 190 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі. 15 квітня 2015 року її було доставлено до Маріупольського слідчого ізолятору разом з донькою для відбування покарання, де на теперішній час вона і перебуває. Лікарі не показували їй жодного результату аналізу, який підтвердив би наявність у неї захворювання туберкульозу. Себе хворою вона не вважає, а тому її перебування з дитиною не загрожує життю та здоровю її доньки. Дочку передавати для обстеження стану здоровя дитини категорично не згодна, доки їй не доведуть, що сама вона дійсно хвора. Вважає, що адміністрація Маріупольського слідчого ізолятору хоче відібрати у неї дитину. Просила не відбирати у неї дитину. Представник третьої особи [PERSON], який працює начальником медичної частини Маріупольського слідчого ізолятору, пояснив суду, що відповідачка прибула до Маріупольского СІ 15.04.2015 року. З наявних супроводжувальних документів був наданий висновок ФЛГ участок затемнення у верхній долі зліва. Оскільки в ізоляторі проводиться ретельне обстеження, у [PERSON] двічі були взяті аналізи мокроти, направлені до протитуберкульозного диспансеру. Обидва результати підтвердили наявність туберкульозу. 20.04.2015 року лікарем фтізіатром виставлено діагноз ВДТБ верхньої долі лівої легені. Відповідачка страждає на активну форму туберкульозу з бацило виділенням, що потребує розєднання її з дитиною для проведення обстеження як матері, так і дитини. Провести їх спільне обстеження не можливе, оскільки у місті Маріуполі відсутній заклад для хворих на туберкульоз, де може знаходитись матір з дитиною, є лише окремі доросле відділення та дитяче відділення. Дитина згідно медичних документів не вакцинована БЦЖ, відповідачка увесь час проводить з дитиною, маску не надіває. При цьому вона відмовляється приймати призначене їй лікування. Вважає, що є всі підстави для задоволення позову, оскільки подальше перебування дитини з відповідачкою загрожує її здоровю та життю. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги Органу опіки та піклування. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги Органу опіки та піклування Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради підтримав у повному обсязі та вважав за необхідне відібрати у [PERSON] її малолітню доньку [PERSON], [INFO], без позбавлення її батьківських прав, а також стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки існує реальна загроза життю та здоровю малолітньої дитини і таке рішення буде відповідати інтересам дитини. Суд, вислухавши сторони, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Органу опіки та піклування Іллічівської райадміністрації Маріупольської міської ради до [PERSON] про відібрання у неї її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], без позбавлення її батьківських прав, та стягнення з неї аліментів на утримання доньки підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 липня 2014 року народилась [PERSON], матірю якої є відповідачка у справі (а.с. 9). Відомості про батька дитини до актового запису про народження дитини [PERSON] були внесені зі слів відповідачки на підставі ст. 135 СК України (а.с. 10). [PERSON] вироком Апеляційного суду Донецької області від 27 лютого 2015 року засуджена за ч.2 ст. 190 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі (а.с. 11-12). Вирок суду набрав законної сили 27 лютого 2015 року, про що 05 березня 2015 року було направлено розпорядження Приморського райсуду м.Маріуполя Донецької області про виконання вироку суду (а.с. 13). 15 квітня 2015 року [PERSON] було доставлено до Маріупольського слідчого ізолятору разом з донькою для відбування покарання, де на теперішній час вона і перебуває. Їй зараховано у строк покарання період тримання під вартою з 25 січня 2014 року по 23 вересня 2014 року, що становить 7 місяців 28 днів. Кінець строку 17 листопада 2015 року. Фактично відбула покарання із зарахуванням 8 місяців 6 днів. Невідбутий строк покарання станом на 23 квітня 2015 року складає 6 місяців 24 дні. (а.с. 14). З виписки з амбулаторної карти №268/15 на заарештовану [PERSON], [INFO], вбачається, що 16.04.2015 року вона була оглянута терапевтом медичної частини Маріупольського СІ, встановлено діагноз «лівостороння верхньодолева пневмонія. Туберкульоз лівої легені?», призначено лікування. 16 та 17 квітня 2015 року проведено додаткове обстеження аналізу на мокротиння БК. Результат мікроскопії мокроти від 16.04.2015 року БК1+, від 17.04.2015 року БК2+. 20 квітня 2015 року після повторної консультації лікаря фтизіатра [PERSON] встановлено діагноз - ВДТБ верхньої долі лівої легені (інфільтративний) Дестр-, МБТ+, М0, К0, Гіст0, Рез0, Кат1, Ког (2/15). [PERSON] страждає на активну форму туберкульозу з бацило виділенням, що потребує її розєднання з донькою за епідеміологічними показниками. Дитині не була проведена вакцинація БЦЖ через відсутність вакцини. Дитина потребує консультації дитячого фтизіатра, котрий вирішує питання про обстеження та лікування дитини. (а.с. 15). 23 квітня 2015 року Службами у справах дітей Іллічівської райадміністрації та Приморської райадміністрації були вжиті заходи щодо можливого вирішення питання щодо госпіталізації дитини з метою подальшого її влаштування, проведено профілактичну бесіду із [PERSON] про необхідність медичного огляду її доньки [PERSON] та у разі необхідності її лікування. [PERSON] відмовилась від госпіталізації доньки у лікарню. (а.с. 16,17). Рішенням голови Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] № 90 від 24 квітня 2015 року було ухвалено негайно відібрати малолітню [PERSON], 10 липня 2014 року, у матері [PERSON], [INFO], до вирішення питання про відібрання дитини без позбавлення матері батьківських прав у судовому порядку, про що останню було повідомлено у присутності комісії. [PERSON] відмовилась від госпіталізації доньки для проходження медичного огляду, про що був складений відповідний акт (а.с. 5, 18). Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових або інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та врахувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України. Частиною 1 ст. 18, ч.2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» та ч.1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ця ж норма і пролонгована ч.2 ст. 150 СК України, відповідно до якої батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. У Декларації прав дитини прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Судом встановлено, що перебування відповідачки, хворої на туберкульоз активної форми з бацило виділенням, разом з малолітньою донькою, загрожує життю та здоровю дитини. Вжиті заходи з боку Служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації щодо госпіталізації малолітньої дитини та її обстеження не принесли позитивних результатів. Відповідачка відмовляється віддати дитину для проведення медичного обстеження та у разі необхідності для госпіталізації та лікування. При цьому, враховуючи стан здоровя відповідачки, а саме що вона страждає на активну форму туберкульозу з бацило виділенням, те, що вона весь час знаходиться разом з дитиною, суд вважає такі дії відповідачки безвідповідальними. Враховуючи виняткові обставини, діючи в інтересах малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що у відповідачки [PERSON] слід відібрати малолітню доньку [PERSON], [INFO], без позбавлення її батьківських прав. При цьому суд зазначає, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Згідно ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав, суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Ця ж норма і пролонгована ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», відповідно до якої позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. З цих підстав позов в частині стягнення з відповідачки аліментів на утримання малолітньої доньки також підлягає задоволенню. У звязку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач був звільнений від сплати судового збору та його вимоги задоволені, то ці витрати підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: approved