Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

27 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності у порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] у с. Миколаїв Радехівського району Львівської області помер її батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15.09.2015 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області. Відповідно до заповіту, посвідченого 16.11.2005 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за №113, померлий [PERSON] усі належні йому майнові та немайнові права заповів своїй дочці - [PERSON] . У склад спадкового майна увійшло право власності на земельні ділянки загальною площею 0,9939 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області та на які виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії III-ЛВ № 081666. Також, до складу спадкового майна увійшло право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 11.01.2005 року та право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що посвідчується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 26.12.2013 року. Окрім цього, мати [PERSON] , поданою заявою, посвідченою виконкомом Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованою в реєстрі за №165 від 25.11.2019 року підтвердила, що житловий будинок [ADDRESS] було зведено [PERSON] за власні кошти і такий не є об`єктом спільної сумісної власності. У органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини вона не зверталася, оскільки вважала, що спадкові права після смерті батька набула автоматично шляхом проживання із ним. Так само не зверталася і до нотаріуса із заявою про відмову прийняття спадщини. Таким чином, позивач пропустила визначений законодавцем строк для прийняття спадщини і вагомих причин, за наявності яких можна було б клопотати про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, не має. Зазначає також, що після її нещодавнього звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивачу в усній формі було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав наведених мною вище, а також із мотивів, що у позиції її мами - [PERSON] (відповідача у справі) стосовно будинку або ж іншого майна вбачається оспорювання (не визнання) її права на спадкове майно, оскільки мама не подала відповідної заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлені строки, а відтак її право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту лише в судовому порядку. За таких обставин, більш дієвих заходів для забезпечення реалізації своїх майнових прав, окрім як звернення до суду, вона не має. Просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що [PERSON] постійно проживала по [ADDRESS] разом із батьком [PERSON] до дня його смерті, тобто до [INFO] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на земельну ділянку загальною площею 0,9939 га, яка складається з двох земельних ділянок площами 0,9199 га із кадастровим номером 4623983000:05:000:0845 та 0,0740 га із кадастровим номером 4623983000:07:000:0835, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4623983000:01:006:0053, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.3-6). Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася. Представник позивача подав в адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с.52). Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає (а.с.51). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.ч.1-2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] у віці 77 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 15 вересня 2015 року Виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області (а.с.12). Родинні відносини позивача та відповідача зі спадкодавцем підтверджуються наступними документами: копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого повторно 16 червня 1992 року; копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого від 03 лютого 1966 року, відповідно до якого між [PERSON] та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу « [PERSON] ») 3 лютого 1966 року зареєстровано шлюб (а.с.9,14). З копії заповіту, посвідченого 16 листопада 2005 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області, вбачається, що [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що за законом буде мати право, заповів своїй дочці [PERSON] (а.с.15). Відповідно до копії Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №081666, виданого 24 січня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №12608, встановлено, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9939 га, що складалася з двох земельних ділянок:, площею 0,9199 га та площею 0,0740 га, належала на праві приватної власності [PERSON] (а.с.16-16 зворот). Згідно копії витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4612816542020 від 18.03.2020 року та №НВ-4612824192020 від 19.03.2020 року, земельна ділянка площею 0,9199 га має кадастровий номер 4623983000:05:000:0845, а земельна ділянка площею 0,0740 га - кадастровий номер 4623983000:07:000:0835 (а.с.21-29). З копії дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] від 01.03.2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської сільської ради Львівської області від 11.01.2005 року №6, а також копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО №464390, номер витягу: 7029961 від 18.04.2005 року, вбачається, що будинок [ADDRESS] належав на праві приватної власності [PERSON] (а.с.17-18). Також з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 26.12.2013 року та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 15510082 від 26.12.2013 року, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка з кадастровим номером 4623983000:01:006:0053, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.19, 20-20 зворот). Згідно даних, викладених у довідці Миколаївської сільської ради Радехівського району Львівської області №541 від 10.08.2020 року, [PERSON] , який помер [INFO] , до дня смерті проживав і був зареєстрований в [ADDRESS] . На день смерті разом з ним за вказаною адресою була зареєстрована дружина - [PERSON] , а також проживала без реєстрації дочка - [PERSON] . Заповіт від імені померлого виконкомом Миколаївської сільської радиРадехівського району посвідчувався за №113 від 16.11.2005 року (а.с.30). З копії заяви [PERSON] , посвідченої 25 листопада 2019 року секретарем виконкому Миколаївської сільської ради Раехівського району Львівської області Вілінським В.В., вбачається, що відповідач [PERSON] стверджує, що будинок [ADDRESS] зведено [PERSON] за власні кошти і не є об`єктом спільної сумісної власності (а.с.31). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що наявна суперечність між зареєстрованим та фактичним місцем проживання спадкоємця, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом встановлення факту спільного проживання спадкодавця зі спадкоємцем на момент відкриття спадщини та визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, визнання права власності на земельні ділянки та житловий будинок в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved