Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

27 листопада 2015р. (л.с.1-7 т.1), 01 грудня 2015р. позов залишено без руху, 16 грудня 2015 р. позивачі подали уточнений позов л.с.25-30 т.1, до Суворовського районного суду м. Одеси звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «[PERSON] бюро технічної інвентаризації», Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання незаконною і скасування реєстрації права власності на житловий будинок, в якому просили: 1) Визнати незаконним, недійсним і скасувати повністю свідоцтво про право власності на житловий будинок №109-в по вулиці 8-го Березня у місті Одесі на імя [PERSON], так як будинок №109-в по вулиці 8-го Березня у місті Одесі на праві власності належить [PERSON] 2) Визнати незаконною, недійсною і скасувати повністю реєстрацію права власності на житловий будинок №109-в по вулиці 8-го Березня у місті Одесі на імя [PERSON] 21 грудня 2015 р. ухвалою суду провадження відкрито. Л.с.32 т.1. В процесі розгляду справи позивачі неодноразово змінювали склад учасників справи, уточнювали свої позовні вимоги та просили суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення їх права власності з боку відповідачів, в результаті протиправних дій яких на теперішній час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищезазначений будинок зареєстровано за [PERSON], що суперечить даним КП «БТІ» ОМР про те, що власником зазначеного будинку станом на 31.12.2012 року є [PERSON] З огляду на це, позивачі вважають, що їх право власності на нерухоме майно внаслідок незаконних спільних дій відповідачів порушене, а тому воно підлягає судовому захисту. В остаточному варіанті позивачі звернулись з позовними вимогами до [PERSON], Одеської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР за участю третіх осіб без самостійних вимог ТОВ «[PERSON] бюро технічної інвентаризації», Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції л.с.167-173 т.1 і л.с.44-48т.2, якими просили: 1) визнати незаконним, недійсним та скасувати повністю свідоцтво про право власності на житловий будинок №109-в по вулиці 8-го Березня у місті Одесі на імя [PERSON]; 2) визнати незаконною, недійсною і скасувати повністю реєстрацію права власності на житловий будинок №109-в по вулиці 8-го Березня у місті Одесі на імя [PERSON]; 3) зобовязати зареєструвати право власності на житловий будинок №109-в по вул. 8-го Березня в м.Одесі за [PERSON] з внесенням відомостей про реєстрацію права власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги повністю підтримали і просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність у позивача [PERSON] порушення прав, оскільки ним не надано до суду жодного відповідного доказу, а також на відсутність спору, оскільки [PERSON] визнає факт співпадіння адрес. При цьому представник наголошувала, що має місце технічна помилка, яка призвела до подвійної реєстрації права власності на два відокремлених обєкта нерухомого майна за однією і тією ж адресою по вул. 8-го Березня, 109-в в м. Одесі, і що це питання може бути вирішено позасудово шляхом спільного звернення власників житлового будинку до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, на що відповідач [PERSON] згодний і готовий до спільних дій, направлених на усунення співпадіння адрес та приведення правовстановлюючих документів у відповідність з фактичними даними. Одночасно представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] наполягала на тому, що позивач [PERSON] взагалі не є належним позивачем, оскільки вона юридично не є співвласником будинку № 109-в по вулиці 8-го Березня у місті Одесі, а будинок належить виключно позивачу [PERSON] з підстав, які не розповсюджуються на правовідносини подружжя, за якими [PERSON] і вважає себе співвласником житлового будинку 109-в по вул. 8-го Березня в м. Одесі. Інші учасники справи до судового засідання не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважав за необхідне розгляд справи провести за відсутності незявившихся учасників справи. З'ясувавши обставини справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши осіб, присутніх в судовому засіданні, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України в чинній редакції Закону № 1401-VIII від 02.06.2016 року юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто в такий спосіб законодавець надає право звертатися до суду за захистом лише за наявності реального спору. Однак в виниклих правовідносинах суд не вбачає спору, оскільки всі учасники, крім позивачів, визнають, що має місце технічна помилка, яка може бути виправлена позасудово шляхом звернення зацікавлених осіб до компетентних органів з відповідними заявами. Зокрема, позивачі мають право звернутися до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, до повноважень якої, відповідно до п. 2.4 Положення про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради, належить вирішення питання щодо присвоєння або зміни адреси обєктів нерухомого майна, розташованих на території району. Проте позивачі таким правом не скористались, до органу місцевого самоврядування з метою виправлення помилки з будь-якими заявами не звертались, що підтверджує відсутність в позивачів підстав для звернення до суду. Таким чином, суд вважає, що позивачі передчасно звернулись з позовом до суду, а, крім того, доказів того, що право власності позивачів порушено, [PERSON], [PERSON] та їх представником не надано. В судовому засіданні було встановлено, що жодна особа, в тому числі відповідачі по справі, не порушують прав [PERSON] та [PERSON] у володінні, користуванні та розпорядженні будинком №109-в по вул. 8-го Березня в м. Одесі , який знаходиться у власності [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, який, відповідно до технічного паспорту від 26.03.2016 року, має загальну площу 58,9 кв.м, житлову площу 36,6 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 552 кв.м., а за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 243,8 кв.м, житловою площею 118,2 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 735 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 21.04.2014 року. З довідки КП «БТІ» ОМР від 23.06.2015 року, виданої державному нотаріусу Четвертої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], випливає, що право власності на житловий будинок №109-в по вул. 8 Березня в м. Одесі за [PERSON] було зареєстроване 15.09.1983 року на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Одесі від 02.06.1983 року, справа № 2-452. З довідки КП «БТІ» ОМР від 22.09.2016 року, виданої [PERSON], випливає, що станом на 31.12.2012 року за [PERSON] право власності на нерухоме майно за адресою по вул. 8 Березня, №109-в у м. Одесі не зареєстроване, і що реєстрація за зазначеною адресою здійснена 15.09.1983 року за іншою фізичною особою. Згідно відповіді КП «Право» на запит адвоката [PERSON] від 23.11.2016 року, відомості про адресу №109-в по вул. 8-го Березня в м. Одесі були внесені до адресного реєстру міста Одеси 24 квітня 2014 року на підставі замовлення гр. [PERSON] на отримання послуг з ведення Адресного реєстру від 17.04.2014 року за №1534. Отже, інформація про право власності [PERSON] міститься в бумажному носії - реєстраційній книзі, яка зберігається в КП «БТІ» ОМР, де раніше здійснювалася реєстрація прав власності на нерухоме майно, а право власності [PERSON] зареєстроване вже в електронній формі - в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Зазначені обставини свідчать про те, що оскільки площі житлових будинків за адресою по вул. 8 Березня, №109-в у м. Одесі, земельних ділянок, на яких вони розташовані, їх конфігурації та склад, час реєстрації права власності є різними, то [PERSON] та [PERSON]М не є володільцями одного і того ж будинку, і що, фактично, має місце співпадіння адрес, яке сталося з причин наявності різних реєстрів прав на нерухоме майно і відсутності у органу місцевого самоврядування повної інформації щодо адрес в Адресному реєстрі міста Одеси, який був сформований у 2009 році на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №809 від 28.07.2009 року. З вищенаведеного суд робить висновок про те, що доводи позивачевої сторони щодо порушеного права власності на житловий будинок не заслуговують на увагу, оскільки є необгрунтованими і спростовуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. Думка адвоката [PERSON] щодо відсутності у [PERSON] права звертатися до суду з даним позовом є слушною, оскільки судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] належить право власності на житловий будинок № 109-в за адресою: вулиця 8-го Березня у м. Одесі на підставі рішення Ленінського народного суду м. Одеси від 02.06.1983 року по цивільній справі №2-452/1983, зареєстрованого 18.09.1983 року в КП «ОМБТІ та РОН» під №16459 в книзі 166, стор.50, інв. справа №25696, кв. 1156. Згідно з текстом судового рішення по справі № 2-452/1983, [PERSON] набув право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після померлого 22.01.1982 року [PERSON] За [PERSON] право власності на зазначений житловий будинок ніколи не було зареєстровано, а спадкові правовідносини на правовідносини подружжя, якими обґрунтовувала свою позицію [PERSON], не розповсюджуються і не породжують будь-яких прав у подружжя спадкоємця, тож, вона ані юридично, ані фактично не має право власності, відтак, позовні вимоги щодо захисту її права власності на житловий будинок є незаконними і судовому захисту не підлягають. Тобто суд не вбачає будь-якого порушення прав позивачі [PERSON] та [PERSON], що є підставою для відмови у позові. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 03.09.2014 року по справі № 6-84цс14, з урахуванням вимог ст. 15 ЦК України на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів... Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 10 ЦПК України : «Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права…». Згідно норм статті 76 ЦПК України : « Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи…» Доводи позивачів щодо неможливості [PERSON] розпорядитися власним майном суд не приймає до уваги, оскільки зазначений факт, у відповідності до положень ст. 76-80 ЦПК України, не підтверджений позивачами належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, отже, є недоведеними. Враховуючи те, що обидва власника набули право власності на житлові будинки з законних підстав, їх право володіння, користування і розпорядження законне, не обмежене, [PERSON] набув право власності на житловий будинок за адресою, яка була свій час призначена органом місцевого самоврядування і [PERSON] набув право власності на житловий будинок за адресою, яка була заздалегідь зарезервована органом місцевого самоврядування у відповідності до Правил ведення Адресного реєстру міста Одеси, у сторін по справі існує можливість усунення співпадіння адрес позасудовим шляхом через звернення до органів місцевого самоврядування, до компетенції яких входить вирішення таких питань. Окрім того, скасування права власності [PERSON], яке було зареєстроване за тією ж адресою, що і житловий будинок [PERSON], у цьому випадку буде мати наслідки непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, оскільки, фактично, співпадіння адрес відбулося з вини органів публічної влади. Положенням ч. 2\~ст. 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до частини першої\~ст. 9 Конституції України\~чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року\~ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Суд\~також приймає\~до уваги\~той факт,\~що протягом\~всього розгляду\~справи сторона\~відповідача неодноразово\~висловлювала пропозиції\~щодо позасудового\~врегулювання співпадіння\~адрес,\~проте сторона\~позивача безпідставно\~ухилялася від\~можливості врегулювати\~виниклу ситуацію\~позасудовим шляхом. Стаття 3 ЦК України встановлює загальні засади цивільного законодавства , а саме : неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом ; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом ; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Стаття 13 ЦК України передбачає , що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція ; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов,язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки встановлені законом.. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи зазначене, суд не знаходить процесуальних та правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON], тому у їх задоволенні відмовляє. Всі судові витрати, понесені відповідачем [PERSON], підлягають стягненню солідарно з позивачів [PERSON] та [PERSON]

Outcome: dismissed