Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

27 серпня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 1995 року, шлюб зареєстрували у Маріупольському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Донецької області, актовий запис № 1479. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Шлюбні відносини фактично припинені з 2012 року, у зв`язку із тим, що склались неприязні стосунки, перестали розуміти один одного, між подружжям виникла відчуженість, втрачено почуття любові і взаємоповаги, різні погляди на життя. Відповідачка стала часто виїжджати на заробітки за межі м. Маріуполя. Сумісне господарство не ведеться, разом не мешкають, вважає що подальше збереження сім`ї не можливо. Просив суд розірвати шлюб, на примирення не згоден, вважає, що подальше збереження сім`ї не можливо. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач до судового засідання не з`явилась, повторно, про день та час розгляду справи повідомлялась за місцем реєстрації, проте повістки про виклик до суду повернулись назад, без отримання адресатом. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим повторно Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), від 27 серпня 2020 року, актовий запис № 1479. Відповідно до положеньст.51 Конституції України, ч.1ст. 24 Сімейного Кодексу України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст.18, п. 3 ст.51, ч. 3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Відповідно до ч.1ст. 110 СК України, один із подружжя має право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст.ст. 110,112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved