Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

27.12.2019р. до суду надійшла позовна заява Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до [PERSON] про відшкодування витрат державного бюджету. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 22.10.2019 [PERSON] було видворено за межі території України на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 04.09.2019р. [PERSON] надавала сприяння у перебуванні на території України [PERSON] , який був нелегальним мігрантом на той час, шляхом надання йому власного житла для проживання. [PERSON] була обізнана, що [PERSON] був нелегальним мігрантом та знаходився на території України з порушенням міграційного законодавства та 28.10.2019р. на неї накладено адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 206 КУпАП, а саме: порушення порядку надання іноземцям та осіб без громадянства житла, транспортних засобів та сприяння в наданні інших послуг. Під час примусового видворення [PERSON] у Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області у зв`язку з цим виникли витрати у розмірі 13668 грн. 08 коп., які [PERSON] добровільно не сплатила бюджету, тому позивач просить стягнути з відповідача на користь держави зазначені витрати. Представник позивача Трубіцин К.Р., який діє на підставі довіреності, у письмовій заяві позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального Кодексу України. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04.09.2019р. у справі №263/12213/19 [PERSON] було примусово видворено за межі території України. Згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення № ПН МДО 000131 від 28.10.2019р. за ст. 206 КУпАП (порушення порядку надання іноземцям та осіб без громадянства житла, транспортних засобів та сприяння в наданні інших послуг) на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до акту про фактично здійснені витрати на примусове видворення [PERSON] від 28.10.2019р. за рахунок державного бюджету вказані витрати склали 13668,08 грн. Згідно з квитанцією про відправлення [PERSON] за місцем проживання надіслано листа за № 1401.5-19336/14.1-19 від 28.11.2019, в якому їй запропоновано в досудовому порядку добровільно сплатити витрати бюджету на примусове видворення іноземця. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч. 2 ст. 32 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон), визначено порядок відшкодування витрат, пов`язаних із примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства, а саме фізичні або юридичні особи, які запрошували чи приймали іноземців та осіб без громадянства, влаштовували їх незаконний в`їзд, проживання, працевлаштування, сприяли в ухиленні від виїзду після закінчення строку перебування, за рішенням суду в установленому законом порядку відшкодовують витрати, завдані державі внаслідок видворення зазначених іноземців та осіб без громадянства. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону до кошторису витрат, необхідних для виконання рішення про примусове видворення іноземця та особи без громадянства, включається вартість:проїзних квитків для іноземця та особи без громадянства та осіб, які його супроводжують;послуг з утримання іноземця та особи без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні;послуг з ідентифікації особи;послуг з оформлення документів та вчинення інших дій, пов`язаних із примусовим видворенням, тощо. На підставі вищенаведеного, суд вважає позовні вимоги про відшкодування витрат державного бюджету обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зважаючи на те, що позов підлягає задоволенню, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1921 грн.

Outcome: approved