Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

27.06.2018 року позивач звернулася до суду із вказаною заявою. Посилався на те, що 10.11.1988 року він отримав у власність житловий будинок [ADDRESS]. 20.06.2000 року у вказаному будинку було зареєстровано його сина, [PERSON] та 2015 року у вказаному будинку він не мешкав та не мешкає по теперішній час. Крім цього, відповідач не здійснює плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, вказані витрати несе позивач в повному обсязі. Особистих речей відповідача у зазначеному будинку не має. Вказує, що відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Між позивачем і відповідачем не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж порядок встановлений законом. Оскільки відповідач у будинку не проживає без поважних причин більше одного року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, вважає що він втратив право користування вказаним житлом. Отримання рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, необхідне для зняття відповідача з реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІV, так як кількість зареєстрованих осіб впливає на розмір оплати за комунальні послуги та оформлення субсидії, у зв'язку з чим був вимушений звернутися до суду. Позивачк в судове засідання не з'явився, але подав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає, у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, що вбачається з почтового повідомлення про отримання судової повістки, про причину неявки суд не інформував, тому суд визнає причину неявки відповідача неповажною і вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін, з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 268 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З копії паспорту серії [NUMBER], виданого Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області 15.08.1997 року на ім'я [PERSON], [INFO], що є наявною у справі вбачається, що він зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Факт того, що позивач має сина, [PERSON], [INFO], підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Із свідоцтва про право приватної власності від 10.11.1988 року вбачається, що власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], є [PERSON]. З акту обстеження житлово-комунальних умов, який видано депутатом Миколаївської сільської ради встановлено, що станом на 15.06.2018 року за адресою: [ADDRESS] також зазначено, що разом із ним зареєстрований його син - [PERSON], який з 2015 року не мешкає за вказаною адресою, його речі у будинку відсутні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Аналіз наведених доказів дає суду підстави визнати, що позивачка є власницею будинку № 77, розташованого по вул. Шияна у с. миколаївка Волноваського району Донецької області, де він зареєстрований та мешкає. Відповідач по даній справі є його сином, з червня 2000 року був зареєстрований в будинку, та з 2015 року його син у вказаному домоволодіння не мешкає. Враховуючи, що відповідач добровільно залишив будинок і не мешкає у ньому без поважних причин більше одного року, його особистих речей і спального місця в будинку не має, не знявся з реєстрації, до суду за викликом не з'явився, заперечень не надав, що дає право суду визнати, що він перешкоджає позивачу як власнику будинку користуватися і розпоряджатися своїм майном, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання стягнення судових витрат позивач не ставить. На підставі ст.ст. 386 ч.2, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved