Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

27.04.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання частки неповнолітньої дитини у приватизованій квартирі батька та примусовий обмін, яка ухвалою від 28.04.2016 року була залишена без розгляду. 10.05.2016 року після усунення недоліків надійшла нова позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання частки неповнолітньої дитини у приватизованій квартирі батька та примусовий обмін. Викладені в позовній заяві вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого мають дитину доньку Міріам, [INFO]. Після розірвання шлюбу [PERSON] ухиляється від батьківського обовязку щодо матеріального забезпечення дитини та створення належних умов житла. Фактично дитина проживає з [PERSON] у кімнаті площею 7,8 кв.м., в якій проживають інші власники квартири, а [PERSON] проживає один в трикімнатній квартирі. [PERSON] пропонувала [PERSON] здійснити обмін його квартири для забезпечення дитину житлом. Оскільки добровільно вирішити це питання неможливо, [PERSON] просить закріпити 1/2 частку кооперативної квартири за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 за неповнолітньою дитиною [PERSON] і зобовязати [PERSON] внести відповідні зміни у Державний реєстр прав власності з метою примусового обміну житлового приміщення. В судовому засіданні 07.07.2016 року позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому позивачка та її представник пояснили, що відповідач, маючи у власності трикімнатну квартиру, зобовязаний забезпечити житлом свою неповнолітню дитину, від утримання якої він ухиляється. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на те, що він неодноразово пропонував, щоб дитина проживала в його квартирі та заповів цю квартиру дитині. В судовому засіданні 27.07.2016 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивачка просить суд ухвалити рішення, яким скасувати приватизацію спірної квартири та зобовязати відповідача внести відповідні зміни, оформивши квартиру у встановленому порядку у спільну сумісну власність відповідача та його неповнолітньої дитини [PERSON] Проте, діюче законодавство не передбачає такого поняття як «уточнення позовних вимог», а подана в судовому засіданні 27.07.2016 року заява фактично є заявою про зміну предмету та підстав позову, що за вимогами ч. 1 ст. 31 ЦПК України можливо лише до початку розгляду справи по суті. Розгляд справи по суті розпочався в судовому засіданні 07.07.2016 року. Тому заява позивачки «Про правове обґрунтування уточнення позовних вимог», подана 27.07.2016 року, не підлягає розгляду. Отже, предметом цього судового розгляду є позовні вимоги про закріплення 1/2 частки кооперативної квартири за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 за неповнолітньою дитиною [PERSON] і зобовязання [PERSON] внести відповідні зміни у Державний реєстр прав власності з метою примусового обміну житлового приміщення, що заявлені позивачкою 10.05.2016 року після усунення недоліків позовної заяви. Заслухавши позивачку, її представника, відповідача, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували у шлюбі, який розірвано, про що зроблено актовий запис № 73 від 26.07.2011 року (свідоцтво про розірвання шлюбу 1-СГ № 074578). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку Міріам, [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження 1-СГ № 264999. Дитина зареєстрована за місцем проживання відповідача в трикімнатній квартирі за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 (довідка ЛКП «Житловик-С» № 710 від 02.03.2016 року). В позовній заяві, яку було підтримано позивачкою та її представником в судовому засіданні 07.07.2016 року, позивачка просить закріпити 1/2 частку цієї квартири за неповнолітньою дитиною [PERSON] і зобовязати відповідача внести відповідні зміни у Державний реєстр прав власності з метою примусового обміну житлового приміщення. Вирішуючи позов, суд виходить з наступного. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого 31.08.1994 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації, вказана квартира зареєстрована на праві власності за [PERSON]. Доказів того, що [PERSON] та відповідач це одна й та сама особа, в судовому засіданні не надано. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права власності на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.07.2016 року, право власності на квартиру за адресою: м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 54/17 ні за ким не зареєстровано. Тобто, належних доказів того, що відповідач в передбаченому діючим законом порядку є власником спірної квартири, не надано. Крім того, позивачкою та її представником не надано належного обґрунтування позовних вимог, не зазначено, на підставі норми якого закону передбачено можливість «закріпити 1/2 частку квартири за неповнолітньою дитиною». Наведені в позовній заяві норми ЖК України та СК України не передбачають такої можливості. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності особи є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В тому разі, якби право власності відповідача на спірну квартиру було оформлено в передбаченому законом порядку, позбавити відповідача права на частку в його власності можливо було б лише на підставах, передбачених главою 25 «Припинення права власності» ЦК України. Жодних обставин, які б свідчили про наявність передбачених цієї главою підстав позивачкою та її представником не наведено і не доведено. Також можливість передати право власності на нерухоме майно передбачена в ст. 190 СК України. Але така можливість може бути реалізована лише в добровільному порядку шляхом укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у звязку з передачею права на нерухоме майно. Посилаючись на ст. 80 ЖК України щодо необхідності примусового обміну, позивачкою не доведено підстав, які б свідчили про необхідність цього обміну. Крім того, ця стаття регулює відносини з приводу користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Спірна квартина до такого житлового фонду не відноситься. Судом враховано, що неповнолітня [PERSON] зареєстрована у вищезазначеній квартирі та має право користуватися нею. В разі порушення цього права, позивачка може звернутися до суду з відповідним позовом, в якому ставити вимоги про вселення, про порядок користування житлом та таке інше. Подібних позовних вимог заявлено не було, доказів порушення з боку відповідача права дитини на користування житлом суду не надано. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тобто, судові витрати можуть бути відшкодовано позивачці лише в разі задоволення позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, у суду немає підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки понесених нею судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed