Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

28 липня 2016 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові зазначив, що на підставі договору № NKXRRC03430047 від 03 серпня 2007 року відповідачка отримала кредит в розмірі 7590,00 грн. зі сплатою за користування кредитом 12 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 03 серпня 2010 року. Згідно умов договору він складається із заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Відповідачка зобов'язань по сплаті кредиту, з урахуванням розміру відсотків, не виконала, платежі у визначеному розмірі та у встановлений термін не внесла, станом на 25 липня 2016 року її заборгованість, з урахуванням судового наказу, виданого Березнегуватським районним судом Миколаївської області 12 січня 2010 року, склала 126354,19 грн., з яких позивач просить стягнути лише 90000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позові зазначив про слухання справи у його відсутність та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання також не з'явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності та заперечення проти позовних вимог позивача через сплив строку позовної давності. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав і обов'язків якого є позивач, та відповідачкою було укладено кредитний договір № NKXRRC03430047 про отримання кредиту, в розмірі 7590,00 грн., зі сплатою за користування кредитом 1 % на місяць на суму залишку заборгованості, щомісячної комісії за надання фінансового інструменту, в розмірі 136,62 грн., з кінцевим терміном повернення 03 серпня 2010 року. Зазначений договір складається із заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.6-10). Згідно п.5.1. умов надання споживчого кредиту, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки. Крім того, у відповідності до заяви позичальника, при порушенні ним зобов'язань із погашення кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 8,5 % в місяць. На виконання вищевказаних умов кредитного договору банк надав відповідачці кредит, однак остання не виконала взятих на себе зобов'язань, не сплатила у встановлений строк суму щомісячних платежів та проценти за користування кредитом, а тому станом на 25 липня 2016 року їй нараховано заборгованість 132949,85 грн., з яких 3829,19 грн. - заборгованість за кредитом, 37274,59 грн. - заборгованість за відсотками, 2322,54 грн. заборгованість за комісією та 89523,53 грн. - пеня (а.с.4-5). Від цієї суми віднімається сума, яка була стягнута судовим наказом Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12 січня 2010 року, в розмірі 9525,44 грн. (а.с.3), тому розмір заборгованості відповідачки становить 126354,19 грн., з якої позивач просить стягнути лише 90000,00 грн.: 35976,81 грн. - заборгованість за відсотками, 1092,96 грн. - заборгованість за комісією та 52930,23 грн. - пеня. Відповідачка суму заборгованості перед позивачем в добровільному порядку не сплачує. Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини із зобов'язального права за кредитним договором. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст.1054 зазначеного Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язуються надати грошові кошти позичальникові в розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачка заперечуючи проти позову звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - 1 рік (ч.2 ст.258 ЦК України). Окрім цього, ч.1 ст.259 зазначеного Кодексу передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.4 ст.267 вказаного Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 5.5. умов надання споживчого кредиту, сторони визначили строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю 5 років. Однак, позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт ) в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності. У справі відсутні докази того, що саме ці умови були складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачка підписувала саме їх, а тому не можна вважати доведеним досягнення сторонами згоди щодо збільшення позовної давності Саме така правова позиція висловлена Верховним судом України у постановах від 11 лютого 2015 р. у справі № 6-240цс14 та від 10 червня 2015 р. у справі № 6-698цс15. Оскільки кошти за кредитом в належному розмірі повернуто не було, вимоги позивача про стягнення процентів за кредитом та пені за порушення відповідачкою зобов'язань підлягають задоволенню у межах строку позовної давності. Згідно п.4.4. умов надання споживчого кредиту, нарахування відсотків здійснюється на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Позивач, звернувшись до суду 28 липня 2016 року (реєстр відправлень (а.с.18), просив стягнути з відповідачки заборгованість за відсотками станом на 25 липня цього ж року, тому з урахуванням вище викладено, вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню за період з 28 липня 2013 року по 25 липня 2016 року за 1077 днів, у розмірі 11545,44 грн. (3829,19 грн. (заборгованість за кредитом) х 0,28% (відсоткова ставка за 1 день) = 10,72 грн. (заборгованість за відсотками за 1 день) х 1077 днів) Вимоги позивача про стягнення з відповідачки пені підлягають частковому задоволенню в межах річного строку позовної давності за 362 дні - з 28 липня 2015 року по 25 липня 2016 року, в розмірі 8347,72 грн. (3829,19 грн. (заборгованість за кредитом) + 11545,44 грн. (заборгованість за відсотками) = 15374,63 грн. х 0,15 % (ставка пені) = 23,06 грн. (пеня за 1 день) х 362 дні) Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки згідно розрахунку зазначена заборгованість, в розмірі 2322,54 грн. утворилася ще 21 грудня 2009 року, а позивач пропустив трирічний строк позовної давності, звернувшись за її стягненням 28 липня 2016 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачку обов'язок по відшкодуванню позивачу судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial