Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

28.09.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, повернення стягнутих коштів. В якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 15.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. і зареєстрований в реєстрі за № 1205, про стягнення з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» не сплаченої в строк заборгованості за № 260527184 від 24.06.2014 року в сумі 58247,87 гривень та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти у сумі 58247,87 гривень. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що нещодавно виявила, що з її заробітної плати проводиться стягнення, згідно розпорядження від 08.05.2018 року виконавче провадження №56303494, згідно виконавчого напису №1205 від 15.03.2018 року зробленого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. З вказаної постанови вбачається, що виконавче провадження № 56303494 відкрите за заявою відповідача про примусове виконання виконавчого напису вчиненого 15.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., який зареєстровано в реєстрі за № 1205. За змістом виконавчого напису нотаріуса, з позивачки, як з боржника за кредитним договором № 260527184 від 24.06.2014 року укладений із ПАТ «Перший український міжнародний банк», стягнути на користь відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 58247,87 гривень. Вважає, що відповідач протиправно реалізовує в позасудовому порядку своє право на примусове виконання зобов`язання по кредитному договору. Однак, виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. протиправно, без належних на то правових підстав, за вимогами відповідача, що є неправомірними, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом за захистом свого права власності на грошові кошти та майно, з огляду на таке. Позивачка вважає, що виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. протиправно, без належних на то правових підстав, з порушенням закону «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, за вимогами відповідача що не є безспірними та на документі, який не є нотаріально посвідчиним. На переконання позивачки, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. з огляду на надані йому відповідачем документи не мала належних і достатніх підстав кваліфікувати безспірними як вимоги відповідача так і борг, для стягнення якого останння просила вчинити виконавчий напис. Така безспірність не була підтверджена належними документами відповідно до законодавства, натомість надані документи вочевидь вказували на необхідність додаткового з`ясування підстав для нарахування боргу та його розміру. Нотаріус, маючи відповідне право, не діяв у передбачений законодавством спосіб для з`ясування відповідних обставин, хоча перед вчиненням виконавчого напису зобов`язаний був перевірити наявність підстав для цього. На підставі наведеного позивачка, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28.09.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання. В судове засідання, призначене на 24.11.2021 року позивачка [PERSON] та її представник не з`явилися. Представник позивачки [PERSON] надіслав на адресу суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності та відсутності позивачки, крім того просив стягнути з відповідача на користь позички понесені нею витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи, в сумі 3300,00 грн. та подав відповідні докази. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. в судове засідання не з`явилася, про місце та час судового розгляду повідомлена належним чином. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК). Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15.03.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1205, за яким пропонується стягнути з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» не сплаченої в строк заборгованості за кредитним договором № 260527184 від 24.06.2014 за період з 12.03.2017 по 12.03.2018 роки в сумі 58247,87 гривень. Судом встановлено, що приватним виконавецем виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. підставі виконавчого напису №1205 від 15.03.2018 року було відкрито виконавче провадження №56303494 від 03.05.2018 року за заявою відповідача. Також, з матеріалів справи вбачається, що на підставі вчиненого виконавчого напису №1205 від 15.03.2018 року приватним виконавецем виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. 08.05.2021 року було винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. 14.11.2021 року приватним виконавецем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням. Таким чином між сторонами виник спір у сфері кредитних правовідносин. При вирішенні даного спору суд керується нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про виконавче провадження», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цими актами є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) та постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік документів № 1172). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (підпункт 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Відповідно до підпункт 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. За змістом наведених норм при вирішенні питання про видачу виконавчого напису нотаріус зобов`язаний перевірити чи пред`явлена вимога у межах встановленого законом строку давності. Звернути стягнення в судовий чи позасудовий спосіб кредитор має право виключно у строки, передбачені статтею 257 ЦК України. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами другою, третьою статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (підпункт 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Зокрема, пунктом 2 Переліку документів № 1172 встановлено, що для одержання виконавчого напису подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до підпункту 5.1 пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів (підпункт 5.2 пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Якщо за борговим документом необхідно провести стягнення частинами, виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або на виписці з особового рахунку боржника; у цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій (підпункт 5.3 пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктами 7.1, 7.2, 7.3 пункту 7 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, у справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису. При кожному наступному вчиненні виконавчого напису за одним і тим самим зобов`язанням повторне подання копії документа, що встановлює заборгованість, не вимагається. У цих випадках нотаріус вимагає подання двох примірників витягу з особового рахунку та оригіналу зобов`язання. Один примірник витягу з виконавчим написом і оригінал зобов`язання повертаються стягувачу, а другий примірник залишається у нотаріуса. Виходячи із системного аналізу викладених положень Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів № 1172, вбачається, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), який встановлює заборгованість, тобто на оригіналі кредитного договору або на витязі (виписці) з особового рахунку боржника. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17 та Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 207/1587/16 (провадження № 14-12559св18), 12.12.2018 у справі № 205/6301/16-ц (провадження 61-30321св18). Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №2 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05.07.2017 по справі №754/9711/14-ц, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які, згідно із відповідним Переліком, є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що при вчиненні оспорюваного виконавчого напису нотаріусом не було дотримано встановлену законом процедуру, а саме нотаріус не переконався у безспірності заборгованості та застосував норми законодавства, які на момент вчинення виконавчого напису на підставі рішення суду були визнані нечинними. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису не забезпечено справедливий баланс інтересами позивача та суспільства, що не відповідає нормі, викладеній у першому реченні частини 1статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню мають бути задоволені в повному обсязі. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Частиною 1 ст.1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи, що підставою отримання відповідачем Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» суми у розмірі 58247,87 грн. було стягнення з [PERSON] на підставі виконавчого напису, який визнаний такими, що не підлягає виконанню, вищевказана сума вважається такою, що підлягає поверненню, оскільки правова підстава її набуття відповідачем згодом відпала. У випадку, якщо у [PERSON] дійсно існує заборгованість перед відповідачем - Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», така повинна бути погашена у інший спосіб, аніж шляхом утримання коштів, стягнутих у виконавчому провадженні №56303494. З огляду на викладене, враховуючи те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не були враховані обставини, які спростовують безспірність заборгованості між сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню у повному обсязі. З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростував доводи викладені позивачем. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивачка просить стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи, в сумі 3300 гривень. Судом установлено, що 21 вересня 2021 року [PERSON] уклала з адвокатським бюро «ВОЛКОВ ТА ПАРТНЕРИ», в особі керуючого Бюро - адвоката Волкова С.В. договір про надання правничої допомоги. На підтвердження вказаної суми витрат представник позивача надав договір про надання правової допомоги, укладеного 21.09.2021 року між адвокатом Волковим С.В. та Поляковою Л.П., в якому сторони домовилися, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити гонорар в розмірі та на умовах, визначених Договором. Факт надання правової допомоги підтверджується актом приймання-передачі правничої допомоги від 23.2021 року на суму 3300,00 грн. та наданої представником позивача оригіналом квитанції до прибуткового касового ордера від 23.11. 2021 року про сплату [PERSON] на користь адвокатського бюро «ВОЛКОВ ТА ПАРТНЕРИ» 3300 грн. З урахуванням наведених вище вимог ЦПК України, а також наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в розмірі 3300,00 грн. у зв`язку із задоволенням позовних вимог. Вказаний розмір витрат є документально підтвердженим, обґрунтованим, відповідає складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг, значенню справи для позивача. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд відповідно до приписів ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 908 грн., який був сплачений при зверненні до суду з позовом, а також витарти на правову домогу в сумі 3300 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved