Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

27 травня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 1996 року № 2-848, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської нотаріальної контори Сидоренко Л.Н., належить житловий будинок [ADDRESS] . Окрім неї в будинку зареєстрований з 03 жовтня 2000 року її син - [PERSON] , однак він у вказаному житловому будинку не проживає з серпня 2015 року, спірним житлом не цікавиться, позивач сплачує надмірні комунальні послуги, в свою чергу відповідач матеріально утримувати будинок не допомагає, комунальні послуги не сплачує, в зв`язку з цим вона змушена нести додаткові витрати. Будь-яких перешкод у користування житловим будинком [PERSON] вона не чинить. На сьогодні місце проживання відповідача їй не відомо, будь-яких контактів з ним не підтримує. Оскільки він відмовляється знятися з реєстрації в добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в судове засідання викликався в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вважається належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. На підставі ухвали суду від 12 липня 2020 року справа розглядається в порядку заочного провадженняза правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 1996 року № 2-848, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської нотаріальної контори Сидоренко Л.Н. (а.с. 6). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано у Миколаївському обласному бюро технічної інвентаризації за [PERSON] 10 жовтня 1996 року за №403, що підтверджується реєстраційним посвідченням до документу про право власності (а.с. 7). Тобто, вищезазначений житловий будинок є особистою приватною власністю позивачки. Відповідно до довідки виконавчого комітету Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 25 травня 2021 року № 764, у вказаному житловому будинку зареєстрований [PERSON] з 03 жовтня 2000 року по теперішній час (а.с. 9). Вказане також підтверджується довідкою Первомайської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 02 червня 2021 року №829/06-04 (а.с. 14), але не проживає за місцем реєстрації. Згідно з актом про непроживання [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] з серпня 2015 року (а.с. 8). Норми ЦК України регулюють правовідносини щодо проживання та втрати права на користування житлом, що є власністю громадян відносно членів сім`ї власника. Так, відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Главою 6 ЖК України не передбачено законодавчого врегулювання порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право на житлове приміщення, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Враховуючи вищевикладене, на підставі статті 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача за вказаною адресою більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивачки законних підстав на вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved