Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

27 грудня 2018 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вони являються власниками житлового будинку [ADDRESS] , який належить їм на підставі договору дарування від 24 грудня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Голубовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2-710. У вказаному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - їх батько, який з 31 грудня 2013 року виїхав з будинку та проживає за іншою адресою, не сплачує комунальні платежі по утриманню будинку, будь-яких особистих речей в будинку не має і взагалі житлом не цікавиться, його точне місце проживання невідоме. Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідач залишається зареєстрованим у належному позивачам будинку, добровільно знятися з реєстрації не бажає, в такий спосіб створює позивачам перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст. 391,405 ЦК України, позивач просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 січня 2019 року відкрито провадження у справі. Позивачі в судове засідання не з`явилися, надавши суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої позов підтримують у повному обсязі та не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, а також шляхом опублікування оголошення на веб-порталі судової влади України, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивачів, провів заочний розгляд справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачі є власниками житлового будинку [ADDRESS] , яка належить їм на підставі договору дарування від 24 грудня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Голубовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2-710. (а.с. 9-11). Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно довідки про склад сім`ї № 2609 від 02 липня 2018 року (а.с. 19), в зазначеному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі - [PERSON] , 1961 року народження, який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім`ї власників, та був зареєстрований в будинку зі згоди власника. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суду подано акт від 27 жовтня 2018 року, складений головою квартального комітету за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає в житловому будинку [ADDRESS] з 31 грудня 2013 року (а.с. 18). Між тим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Як зазначають у своєму позові [PERSON] та [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належному їм на праві власності будинку, заважає їм вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачами та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved