Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

27 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що [PERSON], яка померла [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, є її матір»ю та встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 14 березня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією на ім»я [PERSON] дійсно належить [PERSON], яка померла [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], яка померла [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 3,9374 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, посвідченої державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого Томашпільською районною державною адміністрацією Томашпільського району Вінницької області 14 березня 2003 року . Даний позов обґрунтований наступним. [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області померла- [PERSON], яка доводилася позивачу матір»ю. Але в свідоцтві про її народження ім'я по батькові матері помилково зазначене як «[PERSON]» замість «[PERSON]». Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивач зазначає, що вона є спадкоємцем матері за законом. По питанню оформлення спадщини на земельну ділянку [PERSON] звернулася до Томашпільської державної нотаріальної контори щодо вирішення питання про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно на ім'я спадкодавця. Крім того, під час зібрання необхідних документів для оформлення спадщини, з'ясувалося, що в державному акті ім'я по батькові її матері помилково зазначено як «[PERSON]» замість «[PERSON]». В судовому засіданні [PERSON] позовну заяву підтримала, посилаючись на обставини зазначені в ній. Просить позов задовольнити. Представник Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, голова сільської ради надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнають та просять розглянути справу за відсутності їхнього представника. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що [PERSON], яка померла [INFO] в с. Олександрівка Томашпільсьокго району Вінницької області, являлася матір»ю [PERSON]. Суд, заслухваши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І-.АМ № 294194, виданного 02 червня 2014 року виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області померла- [PERSON] (а.с. 7). У свідоцтві про народження серії [NUMBER] [PERSON], її матір'ю записано [PERSON] (а.с.8). Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] позивачка 14 лютого 1990 року зареєструвала шлюб з [PERSON], взявши прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с.25). Як вбачається у державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] прізвище ім'я по батькові записано- [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 106 від 19 березня 2018 року [PERSON] є дочкою [PERSON], яка померла [INFO] (а.с. 10). Як вбачається з довідки № 104 від 19.03.2018 року, виданої виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради про те, що [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] одна і та ж сама особа (11). Як вбачається з довідки № 108 від 26 березня 2018 року, виданої виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданий 14.03.2003 року [PERSON] дійсно належить [PERSON]. Отже, викладені у позовній заяві твердження [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, зокрема, підтверджені належними та допустимими доказами. Оскільки, судом встановлено та доведено, що [PERSON], яка померла [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, є матір»ю [PERSON], [INFO], уродженки с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області та державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 14 березня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією на ім»я [PERSON] дійсно належить [PERSON], яка померла [INFO] в с. Олександрівка Томашпільського району Вінницької області, дані факти підтвердилися у судовому засіданні довідками сільської ради, показами свідка, встановлення факту має для позивача юридичне значення і впливатиме на оформлення спадщини, тому позовна вимога про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] в с. Олександрівка померла [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 105 від 19 березня 2018 року, після смерті [PERSON], померлої [INFO] залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки розміром 3,9374 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради, посвідченої державним актом серії [NUMBER]. Спадкоємцем зазначеного майна за законом залишилися дочка [PERSON], син [PERSON], дочка [PERSON], яка спадщину пррийняла, так як спільно проживала з матір»ю.(а.с.12). Як вбачається з заяви про відмову про прийняття спадщини [PERSON], останній відмовляється від спадщини після смерті матері на користь сестри [PERSON] (а.с.26). Як вбачається з заяви про відмову про прийняття спадщини [PERSON], остання відмовляється від спадщини після смерті матері на користь сестри [PERSON] (а.с.27). Згідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно вимог ст.. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 16 березня 2018 року на заяву позивача, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно на ім'я спадкодавця (а.с. 30). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Так, відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської районної державної нотаріальної контори від 11 квітня 2018 року на запит суду від 28 березня 2018 року, спадкова справа після смерті [PERSON], померлої [INFO] не заведена (а.с.36). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 396 ЦК України, в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до статей 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 2.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 3.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі застосуванні норми права до спірних прапвовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.6. Якщо одна із сторін визнала пред»явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторонни ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано дані позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладаєтьсяна сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за ним же. На підставі викладеного,

Outcome: approved