Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

28 грудня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 21.06.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №003/RP6, згідно якого останній отримав кредит на придбання двох квартир в розмірі 189\~225,00 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,50% і терміном погашення до 20.06.2012 року. Цього ж дня в рахунок забезпечення зобовязань за вищевказаним кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №003/rP6, згідно якого поручитель відповідає за виконання зобовязань солідарно з боржником та в повному обсязі. Відповідачі належним чином умов договору не виконують в звязку з чим утворилася заборгованість в розмірі 136\~897,61 дол. США. В звязку з чим просили суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в розмірі 136\~897, 61 дол. США та судовий збір в розмірі 51\~517,31 грн. В судовому засіданні представник ПАТ «Марфін Банк» за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Крім того, просив суд визнати причини пропуску позивачем строку звернення до суду поважними та поновити ПАТ «Марфін Банк» строк для звернення до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №003/RP6 від 21.06.2007 року. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] в задоволенні позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» просила відмовити в звязку з пропуском строку звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] за дорученням [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в звязку з пропуском строку позовної давності. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], представників відповідачів [PERSON] та [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.06.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №003/RP6, згідно якого останній отримав кредит на придбання двох квартир в розмірі 189\~225,00 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 13,50% і терміном погашення до 20.06.2012 року. Цього ж дня в рахунок забезпечення зобовязань за вищевказаним кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №003/rP6, згідно якого поручитель відповідає за виконання зобовязань солідарно з боржником та в повному обсязі. Крім того, судом встановлено, що 16.08.2013 року у звязку з невиконанням умов кредитного договору, банком було подано до Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву про стягнення заборгованості по кредитному договору з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] по кредитному договору № 003/RP6 від 21.06.2007 року. 15.11.2013 року заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави по справі № 554/10431/13-ц стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором на користь банка в розмірі 120 294,17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.07.2013 р. становить 961 511,30 грн.; борг по відсоткам у сумі 28 121,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.08.2013 становить 224 775,15 грн., заборгованість за пенею у сумі 1 483 196,69 грн. 23.05.2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави скасовано заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 15.11.2013 року та призначено справу до загального розгляду. 25.07.2016 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області було задоволено частково апеляційну скаргу представника [PERSON] Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 16.08.2013 року про відкриття провадження по справі скасовано, а матеріали справи направлено до цього ж суду для вирішення питання про відкриття провадження. 27.07.2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором повернуто позивачу, так як дана справа не підсудна Октябрському районному суду м.Полтави. Розяснено позивачу право звернення з даним позовом до Дніпровського районного суду м.Києва чи до Київського районного суду м.Полтави. Судом встановлено, що відповідно до пункту 1.1. кредитного договору №003/RP6 від 21.06.2007 року кінцевим терміном погашення кредиту є 20 червня 2012 року. Отже, перебіг строку, протягом якого банк мав предявити позов до поручителя, почався з 21 червня 2012 року та закінчився 21 грудня 2012 року. Разом з тим, з позовом у даній справі банк звернувся лише 28 грудня 2016 року, тобто після закінчення вказаного шестимісячного строку. Частиною 4 статті 559 ЦК України порука вважається припиненою в звязку із пропущенням кредитором шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання для предявлення вимоги до поручителя. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не предявить вимоги до поручителя. З правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2662цс15 вбачається, що суд повинен самостійно встановлювали факт припинення поруки, незалежно від зявлення або незявлення відповідачем відповідних зустрічних позовних вимог. Також Верховний Суд України звернув увагу на те, що положення частини 4 статті 559 ЦК України не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. У своїй позовній заяві ПАТ «Марфін Банк» стверджує, що будь-які процесуальні строки ним пропущено не було, оскільки 16.08.2013 року він уже звертався до Октябрського районного суду м.Полтави із аналогічною позовною заявою, однак ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.07.2016 року позовну заяву ПАТ «Марфін Банк» повернуто позивачу, так як вказана позовна заява була подана із порушенням правил підсудності. Проте, таке твердження банку є хибним, оскільки: у. відповідності до вимог статті 121 ЦПК України повернута позовна заява вважається неподаною. Таким чином, звернення до суду із позовною заявою, яка в подальшому повернута судом на підставі статті 121 ЦПК України, не може вважатися обставиною, що перериває чи призупиняє шестимісячний строк встановлений частиною 4 статті 559 ЦК України. Виходячи з викладеного, поруку [PERSON]А за договором поруки №00042rР6 від 21.07.2007 року, слід вважати припиненою. Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Звертаючись із позовом у даній справі ПАТ «Марфін Банк» пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Так, у відповідності до пункту 1.1. кредитного договору №003 16/RР6 від 21.06.2007 року кінцевим терміном погашення кредиту є 20 червня 2012 року. Отже, перебіг строку позовної давності у даному випадку почався 21 червня 2012 та закінчився 21 червня 2015 року. Разом з тим, з позовом у даній справі банк звернувся лише 28 грудня 2016 року, тобто після закінчення строку позовної давності. Як уже зазначалося вище, у своїй позовній заяві ПАТ «Марфін Банк» стверджує, що будь-які процесуальні строки ним пропущено не було, оскільки 16.08.2013 року він уже звертався до Октябрського районного суду м.Полтави із аналогічною позовною заявою, однак ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 27.07.2016 року позовну заяву ПАТ «Марфін Банк» повернуто позивачу, так як вказана позовна заява була подана із порушенням правил підсудності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточносгі рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обгрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «ІІономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 323603 п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення. Згідно Правової позиції Верховного Суду України від 02.12.2015 року №6-895цс15 встановлено, що за змістом статті 257, частини 2 статті 264, частини 4, 5 статті 267 ЦК України, частини 1 статті 118, частини 1 статті 122 ЦПК України перебіг позовної давності шляхом пред»явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем було пропущено строк для звернення до суду без поважних причин, то в задоволенні його позовних вимог до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити в звязку з пропуском строку звернення до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed