Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

28.03.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 21.07.2016р.(а.с. № 3-5, 50-51). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.07.2016р. між ним і [PERSON] був укладений договір позики в простій письмовій формі, на підставі якого він передав відповідачці грошові кошти в сумі 20 800 дол.США, на умовах повернення до 31.12.2016р. та до 31.03.2017р. двома рівними частинами. Перша частина позики не була повернута у встановлений строк до 31.12.2016р., а тому порушення строку повернення частки потягло за собою відповідальність, встановлену пунктом 7 договору у вигляді виникнення права дострокової вимоги повернення всієї суми позики з 01.01.2017р. Станом на день подання позову сума позики не повернута, письмова вимога позивача про повернення залишилася без виконання, що зумовило звернення до суду із даним позовом. Посилаючись на норми ст.ст. 625, 1046 ЦК України, просить вимоги задовольнити і стягнути з відповідачки заборгованість з основної суми боргу, що у перерахунку на національну валюту станом на 01.01.2017р. становить 561 163грн.22коп., 40% річних в сумі 46 737грн.88коп. та обумовлену договором пеню за період з 01 по 15 січня 2017р. в сумі 84 174грн.48коп., а всього 692 075грн.58коп. Представник позивача - [PERSON].(діє на підставі довіреності від 05.04.2017р. - а.с. № 16) 23.11.207р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. № 47). Представник відповідачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 05.04.2017р. - а.с. № 41) також 23.11.2017. надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та без участі відповідачки, в задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю (а.с. № 49). Відповідачка 19.09.2017р. надала письмові заперечення на позов (а.с. № 36-37), в яких вказала, що дійсно вона укладала вищевказаний договір позики з позивачем, на підставі якого отримала у борг 20 800 дол.США. Але кошти повернула повністю, зокрема, 20.01.2017р. та 28.02.2017р. повернула по 10 400 дол.США, тобто двома рівними частинами. На її питання щодо отримання розписки про повернення боргу позивач обіцяв оформити розписку, але обіцянки не дотримався, а наразі бажає стягнути кошти з урахуванням 3% річних. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. З урахуванням письмової заяви відповідачки від 19.09.2017р. та заяви її представника від 23.11.2017р. (а.с. № 36-37, 49), з яких вбачається, що позовні вимоги стороною відповідачки не визнаються, отже позиція [PERSON] суду відома, суд вважає за можливе винесення рішення суду на загальних засадах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Ухвалою від 19.09.2017р. суддя Ткаченко Н.В. відмовила у прийнятті зустрічної позовної заяви про стягнення боргу за договором позики від 28.02.2017р., оскільки ці вимоги не взаємопов'язані із позовними вимогами про стягнення боргу за договором позики від 21.07.2016р., які є предметом позову у справі № 201/4633/17 (а.с. № 43-44). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідачки, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.07.2016р. між сторонами був укладений договір позики в простій письмовій формі, на підставі якого позивачем передано відповідачці грошові кошти в сумі 20 800 дол.США (а.с. № 6). Згідно із п. 2 договору факт одержання грошей підтверджується розпискою на цьому договорі, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Пунктом 3 договору обумовлено терміни повернення позики, а саме: до 31.12.2016р. половину, що становить 10 400 дол.США, до 31.03.2017р. повернути іншу половину, що становить 10400 дол.США. Повернення здійснюється за адресою: [ADDRESS], яка вважається місцем виконання договору. Відповідно до п. 4 позика передається готівкою позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні договору. Позика є безпроцентною. Згідно із п. 6 договору якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, а також 40 процентів річних від простроченої суми. Відповідно до п. 7 у разі порушення строку сплати першої частки позики (10 400 дол.США) до 31.12.2016р., строк сплати другої частини позики змінюється і вважається таким, що настав 01.01.2017р. і з 01.01.2017р. позикодавець має право вимагати повернення всієї суми позики. Пунктом 10 встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує факт одержання ним позики. Як зазначає позивач, зобов'язання щодо повернення боргу відповідачкою виконані не були, а тому він 21.01.2017р. направив на її адресу вимогу про повернення боргу в сумі 25 992,88 дол.США, з яких 20 800 дол.США основний борг, пеня в розмірі 1% - 4 680 дол.США та нараховані 40 % річних в сумі 512,88 дол.США (а.с. № 7, 8). Вимога повернута без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання (а.с. № 9). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стосовно доводів відповідачки про повернення боргу, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Статтею 545 ЦК України визначено підтвердження виконання зобов'язання. Так, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Враховуючи вищевикладені норми закону, суд не може прийняти посилання відповідачки про повернення нею боргу, оскільки жодних належних та допустимих доказів у порядку ст.ст. 11, 60 ЦПК України, зокрема, розписки про повернення боргу, виписки з банківського рахунку на підтвердження зарахування коштів на рахунок позивача тощо, нею не надано. Водночас, рішення суду відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може гуртуватися на припущеннях. В свою чергу, письмовий договір позики від 21.07.2016р., наданий позивачем на підтвердження зобов'язань відповідачки, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України; наявність у позивача оригіналу договору позики (який оглянути судом 23.11.2017р. - а.с. № 48) згідно з положенням ч. 3 ст. 545 ЦК України свідчить про неповернення боргу відповідачкою, тому є підстави для стягнення з неї на користь позивача суми позики за вказаним договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як вбачається з розрахунку суми боргу у позові з урахуванням 40 процентів річних в позовній заяві, сума 40% річних становить 1 732,38 дол.США за період з 01.01.2017р. по 17.03.2017р. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом. Згідно розрахунку обумовленої договором пені в розмірі 1 %, сума пені за період з 01.01.2017р. по 15.01.2017р. (пеня заявляється до стягнення частково) становить 3 120 дол.США. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17 від 01.03.2017р., згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 1 Постанови Правління Національного Банку України від 12.11.2003р. № 496 «Про затвердження Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів» Національний банк України установлює офіційний курс гривні до іноземних валют, міжнародних рахункових та тимчасових грошових одиниць, а також офіційний (обліковий) курс банківських металів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки [PERSON] (а.с. № 50-51) на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики від 21.07.2016р. в розмірі 20 800 дол.США, сума 40 % річних в розмірі 1 732,38 дол.США, сума 1% пені в розмірі 3 120 дол.США, а всього 25 652,38 дол.США, що в перерахунку на національну валюту станом на 23.11.2017р., за умови вартості одного долару США за курсом НБУ 26,6475 грн., становить 683 571грн.80коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог в сумі 683 571грн.80коп., суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 6 835грн. 71коп. (а.с. № 1). Суму 850грн. 05коп. (6 920грн.76коп. - 6 835грн. 71коп.= 6 835грн. 71коп.), сплачену в більшому розмірі, позивач має можливість повернути, подавши відповідну заяву згідно положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved