Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

29.07.2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», як банком та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір № 014/3665/151533/82, за умовами п.1 якого позичальник отримала кредит в розмірі 50\~000 доларів США строком на 120 місяців до 29.07.2018 року зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 14,35 % річних (а.с.9-13). Сторонами погоджено, що кредит надається позичальникові одноразово з відкриттям позичкового рахунку для обліку заборгованості за № 22031111874 та поточного рахунку для погашення заборгованості та нарахованих процентів, комісій за користування кредитом за № 262041631431 в «[PERSON] Аваль» (п.п.1.1.8, 1.1.9 договору, а.с.9). Відповідно до п.1.3 договору, погашення кредиту здійснюється позичальником шляхом внесення ануїтетних щомісячних платежів по 786,89 доларів США в строк до 29 числа кожного календарного місяця протягом строку дії кредиту. Звертаючись до суду, представник позивача [PERSON] посилалась на те, що під час укладення кредитного договору банком не було надано їй необхідну належну та достовірну інформацію щодо усіх умов, форм кредитування, які надавались на той момент банком, чим порушено її права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Надаючи оцінку обґрунтованості доводів представника позивача та заявлених нею вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом. За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов'язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Згідно\~зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Оскільки з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що укладений між сторонами договір за своїм характером є договором споживчого кредиту, що також визначено п.1.1 договору (а.с.9), він повинен також відповідати вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~якою встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;\~3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору;\~\~7) інші умови, визначені законодавством. Зі змісту оспорюваного\~\~кредитного договору № 014/3665/151533/82 від 29.07.2008 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначені суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання нею договору без будь-яких зауважень чи заперечень. Доводи представника позивача про те, що кредитний договір № 014/3665/151533/82 від 29.07.2008 року укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді щодо умов укладення кредиту, не проведено належну переддоговірну роботу з [PERSON] як споживачем, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Так, в пункті 15.7 кредитного договору, підписаного позивачем [PERSON], чітко зазначено, що перед укладенням договору вона повідомлена в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «[PERSON] Аваль», орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»), та позичальник не має зауважень, претензій щодо наданої інформації, яка є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною (а.с.12-зворот). Таким чином, при укладенні договору з боку ПАТ «[PERSON] Аваль» виконало вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Твердження представника позивача про те, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не зазначено розпису загальної вартості кредиту, не ґрунтуються\~\~на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки сукупна вартість кредиту, в процентному та грошовому виразі, вказана в додатках № 1, 2 Графіку повернення кредиту та інших платежів та Розрахунку сукупної вартості кредиту, які є невідємними частинами договору, що також визначено в п.3.5 кредитного договору (а.с.10). Вказані додатки також підписані [PERSON] при укладенні договору. Доказів в спростування вказаних обставин та доведення наведених доводів позивачем та її представником не надано. Доводи представника позивача щодо отримання [PERSON] кредиту в меншому розмірі, аніж передбачено умовами кредитного договору, та в національній валюті, суд оцінює критично з огляду на відсутність доказів в їх підтвердження. Крім того, початково в позовній заяві представник [PERSON] зазначила, що позичальник сплатила 62\~000 доларів США в рахунок погашення кредиту, тобто повністю погасила тіло кредиту та частково проценти за користування ним, натомість в судовому засіданні зазначила, що фактично отримала кредит близько 1500 доларів США, однак в національній валюті України, що логічно не узгоджується та є свідченням наміру сторони ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи. В той же час, на підставі поданої та підписаної позичальником [PERSON] заяви про видачу готівки за № 04FY37879 від 29.07.2008 року (а.с.64), подання якої відповідає п.6.4 кредитного договору (а.с.10-зворот), вона отримала кредит в розмірі 50\~000 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № bn від 29.07.2008 року (а.с.65). За фактом отримання кредиту, на виконання п.1.3.1, 3.1 договору того ж дня [PERSON] сплатила комісійну винагороду за надання їй кредиту в погодженому сторонами розмірі 1\~000 доларів США, свідченням чому є квитанція № 04FY37782 від 29.07.2008 року із зазначенням в ній призначення платежу «внесення готівки для сплати комісії за користування кредитом», платник [PERSON] (а.с.64). Враховуючи, що вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди, суд приходить до висновку про дійсність укладення між сторонами кредитного договору із погодженням всіх його істотних умов, з дотриманням вимог законодавства України, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а тому доводи представника позивача про не укладення договору є неспроможними. Поміж іншим, однією з підстав, на які посилалась представник позивача в обґрунтування предявлених нею вимог, остання зазначила, що оспорюваний кредитний договір було вчинено під впливом обману з боку ПАТ «[PERSON] Аваль», яке не надало належної інформації як споживачеві з приводу особливостей укладення кредитного договору в іноземній валюті, можливих ризиків укладення, що стало наслідком підписання [PERSON] договору, який містить умови, що не відповідають її внутрішній волі і переконанням. Однак, суд критично оцінює позицію представника позивача щодо укладення кредитного договору під впливом обману, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, ст.230 ЦК України\~закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.п.19, 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно\~зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону\~ України «Про захист прав споживачів»\~встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, повязані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, [PERSON] на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішила оформити кредит саме в іноземній валюті доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаною та повідомленою про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які вона як позичальник несе сама (що визначено в п.п.15.5, 15.6 договору, а.с.12-зворот), суд приходить до висновку про відсутність дій з боку відповідача, які б свідчили про введення позивача в оману при укладенні оспорюваного кредитного договору. Позивачем та її представником також не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для [PERSON] чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. За даних обставин, всі наведені представником позивача твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2\~статті 5 цього Декрету. Норма ч.2 ст.32 Закону України «Про [PERSON] України» містить заборону щодо випуску та обігу інших грошових одиниць на території України як нерозривної сукупності дій по їх випуску та подальшому обігу, а не як двох різних операцій - випуску або обігу. Адже стаття 44 цього ж закону закріплює за НБУ повноваження у сфері валютного регулювання, тим самим містить презумпцію правомірності використання валютних цінностей на території України у порядку, встановленому законодавством України. Таким чином,\~закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України. Так, неспроможними є доводи представника позивача щодо неможливості надання ПАТ «[PERSON] Аваль» кредиту в іноземній валюті, оскільки на момент укладення оспорюваного кредитного договору 29.07.2008 року ВАТ «Райффайзен Банк» мало ліцензію №10 від 11.10.2006 року, та відповідні дозволи до неї, видані [PERSON] Банком України на здійснення банківських операцій, у тому числі в іноземній валюті (а.с.34-36), в той час як мораторій на видачу кредитів в іноземній валюті, введений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року на момент укладення оспорюваного договору не діяв. Враховуючи правомірність надання ПАТ «[PERSON] Аваль» кредиту [PERSON] в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобовязань в іноземній валюті з відкриттям окремого рахунку (п.п.1.1, 1.3, 7.9 договору), що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду не існує правових підстав ставити під сумнів право ПАТ «[PERSON] Аваль» здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобовязань з [PERSON] в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобовязань в валюті надання кредиту. З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог представника [PERSON] [PERSON] Підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача суд не вбачає у звязку з відмовою у задоволенні позову по суті предявлених вимог, адже як визначено в п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст.267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення; недоведеність вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст.141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалення рішення на користь відповідача, у звязку з чим витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed