Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

27.03.2019 року Вуїв О.В. в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту постійного не проживання їх разом із [PERSON] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини після смерті останньої та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначає, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшла земельна ділянка загальною площею 5.80 га, яка складається з двох земельних ділянок - 1,8675 га., кадастровий номер [NUMBER] , та 3,9302 га., кадастровий номер [NUMBER] , надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Заповіт на випадок смерті [PERSON] не робила, тому спадкоємцями за законом першої черги стали її діти: позивач [PERSON] та відповідачі - [PERSON] та [PERSON] , інших спадкоємців першої черги немає. Позивач в шестимісячний строк з дня смерті матері звернулась із заявою до приватного нотаріуса Кучерової Г.А. про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу №6/17 від 27.02.2017 року, відповідачі такої заяви не подавали. Приватний нотаріус Кучерова Г.А. відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що відповідачі були зареєстровані за місцем реєстрації їх матері за адресою: [ADDRESS] . Однак зазначає, що на час смерті спадкодавця відповідачі не проживали за вказаною адресою. Разом з тим, [PERSON] та [PERSON] відповідно до положень чинного законодавства є такими спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , оскільки зареєстровані разом з нею на час відкриття спадщини, але не звернулися до нотаріуса протягом 6-ти місяців після відкриття спадщини, тому позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про спадщину на цілу частку в спадковому майні, просила про задоволення позову в судовому порядку. Ухвалою суду від 29.03.2019 року позовну заяву прийнято та призначено до підготовчого судового засідання на 18.04.2019 року в порядку загального позовного провадження, витребувано у приватного нотаріуса Кучерової Г.А. відомості про те, хто звертався з заявою про прийняття (чи відмову від) спадщини після смерті [PERSON] ; ухвалено про дослідження в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2-1185/10; викликати в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] (а.с.36). 10.05.2019 року через канцелярію Вознесенського міськрайонного суду надійшла позовна заява в новій редакції від представника позивача - адвоката Вуїв О.В. про визнання відповідачів такими, що не прийняли спадщину після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] та визнання права власності на земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1.8675 га та 3.9302 га в порядку спадкування, відповідно до положень ч 3 ст. 49 ЦПК України (а.с.52-57). Ухвалою суду від 13.05.2019 року прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту не проживання спадкоємця за місцем реєстрації разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання особи такою, що не прийняла спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 29.05.2019 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду на 26.07.2019 року. Позивач [PERSON] в судове засідання 26.07.2019 року не з`явилась, натомість її представник Вуїв О.В. повністю підтримала позовні вимоги, зазначила, що відповідачі позов визнають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, направили до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим розглядати справу без участі вказаних осіб. Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] в м. Вознесенську Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , актовий запис №427 (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 23.12.1977 року [PERSON] народилася [INFO] , батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.21). Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 19.02.1987 року [PERSON] народився [INFO] , батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 20.06.1972 року [PERSON] народилася [INFO] , батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20.02.1993 року, прізвище після реєстрації - [PERSON] (а.с.22). Згідно свідоцтва про одруження серія [NUMBER] виданого 12.01.1968 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12.01.1968 року, прізвище після реєстрації - [PERSON] (а.с.28). Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в м. Вознесенську Миколаївської області (а.с.29). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 31.08.2004 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,80 га. в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі розпорядження Вознесенської районної державної адміністрації від 05.07.2004 року №348-р. (а.с.9). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку сформованого 06.02.2019 року земельна ділянка площею 1,8675 га., кадастровий номер [NUMBER] , перебуває у приватній власності [PERSON] (а.с.10-13). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку сформованого 06.02.2019 року земельна ділянка площею 3,9302 га., кадастровий номер [NUMBER] , перебуває у приватній власності [PERSON] (а.с.14-16). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі сформованого 27.02.2017 року приватним нотаріусом Кучервої Г.А., після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] зареєстровано спадкову справу №6/2017 (а.с.17). Згідно відповіді на запит приватного нотаріуса Кучерової Г.А., Відділ ведення реєстру Територіальної громади м. Вознесенська управління надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради, надає довідку про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та копію адресної картки за адресою: [ADDRESS] станом на 11.02.2019 року (а.с.18). Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на підставі ст. 1261 ЦК України є її діти - позивач [PERSON] та відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] . Згідно із положеннями ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3ст. 1268 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, на час відкриття спадщини після померлоїї [INFO] [PERSON] були зареєстровані за місцем проживання спадкодавця відповідно до адресної картки особи в буд. [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 27.10.1990 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації -16.05.2000 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 22.09.2000 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 13.03.2008 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 18.01.1982 року, знята з реєстрації 17.10.2016 року (а.с.20). Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину. Згідно довідки квартального комітету за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] та [PERSON] ,1969 року народження з 27.10.1990 року, але з вересня 1991 року по теперішній час за вказаною адресою він не проживає. На час смерті їх матері [PERSON] 12.09.2016 року яка проживала за вказаною адресою, [PERSON] разом з нею не проживав (а.с.26). Згідно довідки квартального комітету за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] та [PERSON] , 1972 року народження з 16.05.2000 року, але з 08.08.1992 року по теперішній час за вказаною адресою він не проживає. На час смерті їх матері [PERSON] 12.09.2016 року яка проживала за вказаною адресою, [PERSON] , разом з нею не проживала (а.с.27). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили ту обставину, що на час смерті [PERSON] - вересень 2016 року з нею проживала позивач, а [PERSON] та [PERSON] великий проміжок часу - багато років не жили з матір`ю. В судовому засіданні також було досліджено матеріали цивільної справи №2-1185/10, з яких вбачається, що [PERSON] із сім`єю проживала в період з 01.01.2009 року по 01.04.2010 року за адресою [ADDRESS] і заборгувала за комунальні послуги, за що з неї рішенням суду від 17.06.2010 року стягнуто борг. В той же час, відповідно до письмового роз`яснення приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Кучерової Г.А. №197/02-14 від 03.05.2019 року, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що відповідачі були зареєстровані за місцем реєстрації їх матері за адресою: [ADDRESS] , хоча на час її смерті вони не проживали за вказаною адресою. Разом з тим, [PERSON] та [PERSON] відповідно до положень чинного законодавства є такими спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , оскільки зареєстровані разом з нею на час відкриття спадщини, але не звернулися до нотаріуса протягом 6-ти місяців після відкриття спадщини. Тому, нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про спадщину на цілу частку в спадковому майні, а лише на 1/3 частку (а.с.62). Тобто судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини були зареєстровані за адресою спірного будинку, однак постійно не проживали з померлою [PERSON] Та обставина, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] постійно не проживали за місцем реєстрації не свідчить про те, що вони не прийняли спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч. 3ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч. 3ст. 1268 ЦК України. За ч. 3ст. 1268 ЦК України тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається. Таким чином, зважаючи на те , що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК Україниє житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. У ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване натериторії адміністративно-територіальноїодиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізованісоціальніустанови,закладисоціального обслуговуваннята соціального захисту, військові частини. За змістом гл. 10 розділу 11 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 затвердженого наказом Міністерства 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (діяв на момент відкриття спадщини) при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва (п. 4.1). Згідно п 4.8. частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком ( п. 4.11). Згідно п 1.13 глави 10 місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, або іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (копія актового запису про смерть, домова книга тощо). Відповідно до п. 3.21. гл 10 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 3.22. гл. 10 передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. На день смерті [PERSON] з нею були зареєстровані як позивач, так і відповідачі, що підтверджується довідкою відділу ведення реєстру територіальної громади м. Вознесенська від 11.02.2019 року, яка є належним доказом у справі і фактично визнається відповідачами. Доводи відповідачів про те, що на час відкриття спадщини вони проживали за іншою адресою і відповідно не прийняли спадщину після смерті матері суд сприймає критично, оскільки спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. ч. 1, 3ст. 1268 ЦК України). З урахуванням викладеного вимоги позивача про встановлення факту не проживання відповідачів за місцем реєстрації разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] та визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що не прийняли спадщину після смерті матері не підлягають задоволенню. З приводу визнання за позивачем права власності, то дана вимога підлягає задоволенню частково з урахуванням її частки в спадковому майні, з урахуванням кількості спадкоємців, тобто у розмірі 1\\3 частини. Частиною 1ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Згідно з абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Матеріали справи вказують на те, що позивач належним чином прийняв спадщину, тому суд вважає, що [PERSON] має право на спадкування тільки 1/3 частки спадкового майна. Позивачем з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст 176 ЦПК України сплачено судовий збір, на відшкодування якого в порядку ст. 141 ЦПК України [PERSON] не очікує.

Outcome: partial