Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

27.12.2014 [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсними кредитного договору № 36-05/06/11/11/304/2006/129 від 17.07.2006, договору поруки № 36-05/06/11/11/304/2006/129 від 17.07.2006, договору іпотеки від 17.07.2006. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 17.07.2006 між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 36-05/06/11/11/304/2006/129, в порядку забезпечення виконання зобовязань по якому були укладені наступні договори на його основі: договір поруки № 36-05/06/11/11/304/2006/129 від 17.07.2006 та договір іпотеки від 17.07.2006. Згідно п. 1.1. кредитного договору № 36-05/06/11/11/304/2006/129 від 17.07.2006 банк надав [PERSON] кредит в сумі 22 500,00 дол. США, що складали на той момент еквівалент 113 625,00 грн. за офіційним курсом НБУ на дату укладення. Вважають, що кредитний договір № 36-05/06/11/11/304/2006/129 від 17.07.2006 суперечить нормам ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме: він був укладений [PERSON] під випливом помилки, містить несправедливі умови, укладений зі застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики, порушує принцип рівності сторін, не містить усіх істотних умов (деталізованої загальної вартості кредиту для споживача із розрахунком остаточних сум його погашення в майбутньому, чіткої річної відсоткової ставки, порядку сплати кредиту і нарахованих відсотків). Зазначають, що в порушення норм ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитний договір: не містить орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з його оформлення; не містить графіку платежів та детального розпису загальної вартості кредиту для [PERSON], як споживача послуг відповідача; пунктом 1.5. договору покладено обовязок на [PERSON] укласти договір страхування предмета іпотеки лише в акредитованій відповідачем страховій компанії; п. 5.1., 5.2. розділу 5 передбачає наявність обовязків та відповідальності лише у позичальника, а тому вважають умови кредитного договору несправедливими. Вказують, що п. 1.3.1. кредитного договору встановлена відсоткова ставка в розмірі 10 % річних, проте у взаємозвязку з п. 3.4. порядок нарахування відсотків за користування кредиту здійснюється за фактичну кількість днів у періоді, де зазначається 360 днів у році. Таким чином, передбачений кредитним договором порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами є таким, що вводить [PERSON] в оману та прихованого маніпулювання відсотковою ставкою за користування кредитними коштами. Зазначають, що за минувший період з моменту укладення кредитного договору в 2006 році і станом на сьогоднішній час, ними вже було виплачено 21 332,28 дол. США, тобто близько 95 % від одержаної за кредитним договором суми 22 500,00 дол. США, проте виявилося, що з даної суми на погашення тіла кредиту було зараховано лише 514,05 дол. США, а додатково необхідно сплатити ще 46 160,78 дол. США і фактично виплатити подвійний розмір суми 22 500 дол. США, яка була отримана за кредитним договором. Просять при розгляді справи врахувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011, та позицію Верховного Суду України, закріплену у постановах від 19.03.2014 по справах № 6-14цс14 та № 6-20цс14. Вказують, що кредитним договором передбачалось отримання валюти доларів США у сумі 22 500 на придбання нерухомого майна, однак [PERSON] в касі банку був наданий лише грошовий еквівалент зазначеної суми в гривнях, а саме: 113 625,00 грн. Зазначають, що про порушеннях своїх прав дізналися лише після предявлення ПАТ КБ «Надра» позову до них про стягнення заборгованості за кредитним договором в жовтні 2014 року. Діями банку було введено позивачів в оману, що мало наслідком та спричинило укладення кредитного договору в результаті помилки. У разі задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору, мають бути визнані недійсними і похідні від нього договори, укладені на його основі та на його виконання. У судовому засіданні позивачі та представник позивача [PERSON] [PERSON], підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, посилаючись на викладені у позові та у письмових поясненнях (а.с.155-158) обставини, та врахувавши статус позивачів як слабкої сторони у договорі споживчого кредитування, які підлягають особливому правовому захисту державою. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у письмових запереченнях (а.с.61-64). Просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступник підстав. Судом встановлено, що 17.07.2006 між ВАТ комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра» (а.с.37-40), та [PERSON] було укладено кредитний договір № 36-05/06/11/11/304/2006/129 (а.с.14-16) /надалі-Договір/, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 22 500 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.2. кредит надається для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 3238 від 17.07.2006, що укладений між позичальником та [PERSON], згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно житловий будинок № 28, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Рудого. Згідно п. 1.3. кредитного договору, за користування та управління кредитом: встановлено відсоткову ставку у розмірі 10 % відсотків річних; плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п.1.1. цього договору. Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит строком до 17 липня 2036 року. Надання кредиту відбувається лише за умови надання позичальником відповідного забезпечення виконання своїх зобовязань по цьому договору, а саме підписання та нотаріального оформлення договору іпотеки нерухомого майна. Відповідно до п. 3.3.1 позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.п. 1.3.1, 1.3.2 цього договору платежі шляхом здійснення перерахування мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідно платежу складає 272,75 доларів США 75 центів. Також встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором позичальника перед банком, між ВАТ комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра» (а.с.37-40), та [PERSON] 17.07.2006 було укладено договір поруки № 36-05/06/11/13/304/2006/129 (а.с.17-18), відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за неналежне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору № 36-05/06/11/11/304/2006/129 від 17.07.2006. Відповідно до п. 1.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають як солідарні боржники. Крім того, в забезпечення виконання зобовязань позичальника перед банком за кредитним договором № 36-05/06/11/11/304/2006/129 від 17.07.2006, між ВАТ комерційний банк «Надра», правонаступником якого виступає ПАТ «Комерційний банк «Надра» (а.с.37-40), та [PERSON] 17.07.2006 було укладено договір іпотеки, згідно п. 1 якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобовязання, що витікає з кредитного договору, передає в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Рудого, 28 (а.с.19-22). Як вбачається з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту має бути зазначено, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Міжнародними актами, і зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено також, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору обєктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. В судовому засіданні встановлено і визнається самим представником відповідача, що спірний кредитний договір не містить вищезгаданої істотної умови щодо детального розпису загальної вартості кредиту, що, на думку суду, є порушенням вимог чинного закону і негативно відбивається на інтересах споживача (а.с.132-154). Доводів представника відповідача з приводу того, що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту були затверджені Правлінням НБУ лише 10.05.2007, тобто вже після укладання спірного кредитного договору, суд не приймає до уваги, оскільки відповідач, станом на день укладання спірного договору, не був позбавлений можливості виконати вимоги Закону і у будь-який доступний та зрозумілий для споживача спосіб, самостійно включити в умови Договору положення щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. За таких обставин, враховуючи те, що верховенство права, як принцип судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості і надання ефективного захисту та беручи до уваги те, що справедливим та ефективним повинен бути як судовий процес, так і результат судочинства, суд приходить до висновку, що кредитний договір № 36-05/06/11/11/304/2006/129, укладений 17.07.2006 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Крім того, виконання кредитного договору № 36-05/06/11/11/304/2006/129, укладеного 17.07.2006 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], було забезпечено Договором поруки № 36-05/06/11/13/304/2006/129, укладеного 17.07.2006 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], та Договором іпотеки житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: м. Чернігів, вул. Рудого, будинок № 28, укладеного 17.07.2006 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], які є похідними від основного зобовязання, а тому виходячи з того, що основне зобовязання є недійсним, то і договори, укладені в порядку забезпечення його виконання, також підлягають визнанню судом недійсними. Разом з тим, сама по собі відсутність письмових відомостей про повідомлення споживача перед укладанням спірного кредитного договору про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, на думку суду, не може бути окремою підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки у разі ненадання зазначеної інформації, для субєкта господарювання, який повинен її надати, передбачений окремий вид відповідальності, визначений Законом України «Про захист прав споживачів». Також, суд не вважає достатньою правовою підставою для задоволення вимог позивачів, посилання останніх на відсутність у договорі окремого графіку погашення кредиту, оскільки умовами спірного Договору визначено строк, на який позичальнику наданий кредит та щомісячна сума мінімально необхідного платежу. Крім того, суд не приймає до уваги доводів позивачів щодо помилки або введення їх в оману, оскільки останніми не доведено в судовому засіданні, що така помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення, а також наявності умислу в діях відповідача і сам факт обману. Щодо несправедливості умов спірного кредитного договору, повязаних із навязуванням страхової компанії (п.1.5 Договору) та відсутності відповідальності відповідача кредитодавця (Розділ 5 Договору) то дані доводи позивачів, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки п.1.5. кредитного договору не містить жодного посилання на індивідуально визначену особу, а відповідно наявність письмового договору, сама по собі передбачає застосування відповідальності, встановленої законом, у випадку невиконання його умов кредитодавцем. З приводу нечесної підприємницької практики, обумовленої визначеними в п. 3.4- 3.6 Договору методами нарахування відсотків та прийняття банком виконання позичальником своїх зобовязань, то наявний метод визначення кількості днів для обчислення процентних доходів відповідача передбачений безпосередньо Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління НБУ від 18.06.2003 за № 255. Щодо прийняття банком виконання позичальником своїх зобовязань, то наявний в спірному договорі спосіб є ануїтетним, який погоджений обома сторонами Договору. Позовна давність у даному спорі [PERSON] та [PERSON]. не є пропущеною, виходячи з положення ч.1 ст. 261 ЦК України, за визначенням якої передбачено, що її перебіг починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Оскільки кредитний договір є діючим, а його невідповідність чинному законодавству призвела до порушення прав позивачів у 2014 році (звернення відповідача до суду з позовом до останніх про стягнення кредитної заборгованості), їх звернення до суду було здійснено в межах позовної давності, визначеної законом. Аналогічний підхід до вирішення питання щодо перебігу строку позовної давності прописано у п. 28 постанови Плену Верховного суду України № 9 від 06.09.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір», у розмірі 730 грн. 80 коп., від сплати якого позивачі звільнені. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved