Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

26 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просить скасувати арешт від 14.07.2004 року за № 65036, накладений Бориспільською міською державною нотаріальною конторою, на квартиру [ADDRESS] ; стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Вимоги обґрунтовано тим, що позивач є одноособовим власником квартири [ADDRESS] . У 2016 році позивачу стало відомо, що на вищевказану квартиру Бориспільською міською державною нотаріальною конторою накладено арешт від 14 липня 2014 року за № 65036 на підставі постанови Виконавчої служби м Бориспіль від 28 квітня 2004 року за № 5976-02, яку винесено на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 26 квітня 2004 року за № 2-59. Підставою винесення постанови про накладення арешту на майно боржника стала заборгованість чоловіка позивача в розмірі 5873,50 грн. Проте, чоловік позивача [PERSON] не є власником квартири. Позивач зверталась до Бориспільського міськрайонного відділу виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із вимогою скасування арешту. У відповідь позивачу рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна тягне за собою порушення інтересів позивача у сфері права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ухвалою суду від 15 липня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено судове засідання. Сторонам розяснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Позивач, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи до суду не з`явилася, натомість подала до суду заяву, якою просила розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та при вирішенні спору покладається на думку суду. Представник третьої особи Бориспільського міськрайонного відділу виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи до суду не з`явився, заяв чи клопотань до суду не направив. Третя особа [PERSON] надав суду заяву, якою позовні вимоги підтримав та просив розгляд справи проводити у його відсутність. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є. (а.с. 6). Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (далі - Державний реєстр прав) за № 69184924 від 29 вересня 2016 року на все майно, що належить [PERSON] , Бориспільською міською державною нотаріальною конторою накладено арешт від 14. Липня 2014 року за № 65036 на підставі постанови Виконавчої служби м Бориспіль від 28 квітня 2004 року за № 5976-02, яку винесено на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 26 квітня 2004 року за № 2-59 (а.с. 5). 16 лютого 2017 року позивач зверталася до Бориспільського міськрайонного відділу ДВС із запитом щодо надання інформації щодо арешту належного їй майна з проханням зняти арешт (а.с. 7). У відповідь на заяву [PERSON] 23 травня 2017 року Бориспільський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області листом за № 12869 повідомив, що згідно бази автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 23 травня 2017 року незавершені виконавчі проваджен-ня щодо [PERSON] на примусовому виконанні у відділі не перебувають. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виконавчою службою м. Бориспіль згідно постанови № 5976-02 від 28 квітня 2004 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та рекомендовано звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна (а.с.8). На підставі наведеного суд приходить висновку, що наявний арешт порушує права позивача, так як вона не має можливості реалізувати свої права, як власник. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно п. 6 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна органом державної виконавчої служби можливе в разі отримання державним виконавцем рішення суду про скасування заходів забезпечення позову, раніше застосованих судом у відношенні даного майна. Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, не упереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. Згідно вказаного Закону України державний виконавець зобов`язаний використовувати наданні йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, він знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Тобто, законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке накладено арешт. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. У матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна, яке належить на праві власності [PERSON] . На час розгляду справи виконавчих проваджень по відношенню [PERSON] у відділі ДВС не перебуває, що вказує на незаконність перебування майна під арештом, однак унеможливлює звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved