Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

27.04.2016 року на адресу суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, в якому позивач зазначала наступне. Сторони перебували у шлюбі, який 05.10.2015 року було розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], який постійно проживає разом з позивачем. Позивач має намір здійснювати короткотривалі поїздки разом із малолітнім сином за межі України з метою оздоровлення, відпочинку, навчання тощо. Тому позивач має намір, виїхати з сином, [PERSON], [INFO], за кордон, а саме з 01.08..2016 р. по 31.08.2016 р. до Російьскої Федерації з метою відвідування родичів, щоб він мав змогу побачити родичів, у період з 01.09.2016 року по 30.09.2016 року до тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, з туристичною та оздоровчою метою та щоб син мав змогу побачити рідних бабусю та дідуся. На думку позивача такі подорожі матимуть неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, а також позивач має можливість оздоровити сина в морській та гірській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Але не зважаючи на це, відповідач [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. На письмове звернення щодо виїзду за кордон, не відповідає, а в усній формі не надає жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди його батька - [PERSON], в супроводі матері - [PERSON] в період з 01.08..2016 р. по 31.08.2016 р. до Російської Федерації та у період з 01.09.2016 року по 30.09.2016 року до тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим. Позивач надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, без проведення фіксації судового процесу, підтримала викладене в позовній заяві, наполягала на позовних вимогах, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з'явився, причину неявки суду не сповістив, про день і час слухання справи повідомлявся завчасно, у встановленому законом порядку, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу заочно по наявних матеріалах у відсутність відповідача. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району у судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить суд розглядати позов за відсутності представника органу та проти задоволення позову не заперечує . Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Запорізькій області, який проживає разом з матір'ю. Відповідач нотаріального дозволу на вивіз дитини не надає. Нормами ст.141 СК України закріплено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права на можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ч. 2 ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В преамбулі Конвенції про права дитини, що прийнята 44-ю сесію Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради № 789 від 27.02.1991 року, зазначено, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. Ст.313 ЦК України передбачає, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти річного віку має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), опікунів в їх супроводі або в супроводі уповноваженої особи. Ст.141 СК України передбачає, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини, яка прийнята 44-ю сесією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1989 року та ратифікована Україною 27.02.1991 року, держави- учасницi забезпечують право дитини не розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадкiв, коли компетентнi органи згiдно за судовим рiшенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих iнтересах дитини. Частина 2 ст. 10 Конвенції визначає, що дитина, батьки якої проживають у рiзних державах, має право пiдтримувати на регулярнiй основi, за виключенням особливих обставин, особистi вiдносини i прямi контакти з обома батьками. 3 цiєю метою i вiдповiдно до зобов'язання держав-учасниць за пунктом 2 статтi 9 держави-учасницi поважають право дитини та її батькiв залишати будь-яку країну, включаючи власну, i повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну дiють лише такi обмеження, якi встановленi законом i необхiднi для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралi населення або прав i свобод iнших осiб, i сумiснi з визнаними в цiй Конвенцiї iншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків та згідно даних, які містяться у матеріалах справи вона зареєстрована [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації матері. Діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Так, порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 року, постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не потрібна у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним з таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, в який, згідно Правил, записано дитину, яка прямує в його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підписів яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідач в судове засідання не з'явився, заперечень на позов не подав, будь-яких доказів, які б спростували обставини викладені позивачкою в позовній заяві суду не представив. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими способами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Відповідно до Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно з ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі державного кордону України для тимчасового перебування, а також те, що дитині необхідне оздоровлення та відпочинок, і позивачка має можливість супроводжувати сина за межі державного кордону України та забезпечити їй там нормальне перебування та догляд, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі державного кордону України до в період з 01.08.2016 р. по 31.08.2016 р. до Російської Федерації та у період з 01.09.2016 року по 30.09.2016 року до тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим без згоди та супроводу батька [PERSON] Це буде сприяти забезпеченню гарантованих державною прав та інтересів дитини, виходячи з принципів належного забезпечення догляду дитини, доступу її до культурних та духовних цінностей. На підставі викладеного та

Outcome: approved