Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

27 травня 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Волинського національного університету імені Лесі Українки (далі - відповідач, ВНУ ім. Лесі Українки), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] (далі - треті особи), про визнання права користування житловим приміщенням та реєстрацію місця проживання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1989 року на підставі ордеру про вселення позивач, його батьки (треті особи) та сестра були вселені у сімейну секцію гуртожитку [ADDRESS] . Позивач вказує, що 15 червня 2014 року знявся з реєстрації місця проживання у цьому житловому приміщенні, оскільки виконував бойові завдання в зоні бойових дій на Сході України, але він не втратив інтересу до житла та вважає, що має право повторно вселитися у ньому та зареєструватися. На неодноразові звернення до відповідача, він не дозволяє йому зареєструвати своє місце проживання у гуртожитку. Посилаючись на порушення своїх житлових прав позивач просить визнати за ним право користування житловим приміщення та реєстрацію місця проживання у гуртожитку [ADDRESS] . 02.07.2021 року відповідач Волинський національний університет імені Лесі Українки подав відзив на позовну заяву (а.с. 30-33), в якому зазначив, що позивач був вселений до спірного житлового приміщення разом із членами сім`ї, вказаними в ордері, зареєструвався в ньому, а відтак ордер був реалізований та втратив свою силу. Жодним нормативно-правовим актом не передбачені підстави для повторної реєстрації особи за вже реалізованим ордером. Надалі, 15.06.2014 року позивач залишив місце проживання у спірному приміщенні, а 08.10.2015 року за власним бажанням знявся з реєстраційного обліку. Вважає, що посилання позивача на положення ст. 65 ЖК України є безпідставними, оскільки дані правовідносини регулюються іншими нормами ЖК України, а саме ст.ст. 127-29 ЖК України. Крім того, з 26.09.2019 року позивач є власником квартири [ADDRESS] . Таким чином, вважає, що за позивачем [PERSON] не може бути визнано право користування спірною житловою площею у гуртожитку № 6 без будь-якого правового зв`язку з Університетом та за умови наявності в позивача власного житлового приміщення. Просить у задоволенні позову відмовити. 28.07.2021 року позивачем до суду подано відповідь на відзив відповідача (а.с. 5055). зазначивши, що позивач звертається до суду не з позовом про надання йому окремого житла за ордером для вселення в гуртожиток за відповідним рішенням Університету, не просить поновити його право на житло, що виникло на підставі вселення його у спірне приміщення за ордером, не доводить факту збереження за ним право на житло на час тимчасової відсутності - [PERSON] просить визнати за ним право на житло, яке набуто ним з інших підстав, а саме: право на вселення в житло як члена сім`ї наймача, зі згоди своїх батьків. Безпідставним є посилання відповідача на втрату позивачем право на житло в спірному приміщенні, оскільки визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням можливо лише на підставі рішення суду. Проте таке рішення щодо [PERSON] відсутнє. 29.07.2021 року від третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] надійшли спільні письмові пояснення (а.с. 56-57), в яких зазначили спірне житлове приміщення було надано [PERSON] в 1989 році у зв`язку з роботою у Луцькому педінституті, правонаступником якого відповідач. Житло було надано на склад сім`ї з п`яти осіб, в тому числі і на позивача, який на той час був неповнолітнім. У зв`язку з участю в АТО, позивач в 2014-2019 роках в спірному приміщенні не проживав, з реєстрації знявся. Після повернення до м. Луцька знову вселився до них у сімейний гуртожиток з їхньої згоди.Вказують, що позивач постійно проживає з ними, доглядає їх, а іншого місця проживання не має Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні та в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та вказала, що позивач добровільно знявся з місця проживання у гуртожитку та нового ордера не отримував. Також вказує, що відповідач забезпечений іншим житлом. Треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, у спільній заяві просять суд слухати справу за їх відсутності, позовні вимоги задовольнити (а.с. 56-57). Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що 25 серпня 1989 року позивач, треті особи [PERSON] , [PERSON] (батьки позивача), [PERSON] (сестра позивача) та [PERSON] (померла) отримали від Луцького педагогічного інституту, правонаступником якого є відповідач ВНУ ім. Лесі Українки, ордер на вселення у житлове приміщення в гуртожитку [ADDRESS] (а.с.9). Позивач вказує, що добровільно 15 червня 2014 року знявся з реєстрації місця проживання у цьому житловому приміщенні. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтями 127-129 ЖК Української РСР визначено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. З вищенаведених положень житлового законодавства слідує, що єдиною правовою підставою для вселення та реєстрацію місця проживання у гуртожитку є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації, або органом місцевого самоврядування. В розглядуваному випадку, позивач, за власною волею 15 червня 2014 року знявся з реєстрації місця проживання у гуртожитку, тобто, втратив інтерес до користування наданим йому раніше житловим приміщення. Підстав повторно визнавати за ним право користування та реєстрації у гуртожитку суд не вбачає, оскільки ордеру на повторне вселення у це житлове приміщення позивачу не надавалося, а відповідні позовні вимоги він не заявляє. Крім того суд зазначає, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач має у приватній власності квартиру за адресою [ADDRESS] , тобто, він забезпечений житлом. За цією ж адресою відповідач був зареєстрований до 10 лютого 2021 року, а подальше самостійне зняття ним з місця реєстрації не свідчить про його право на повторне вселення у гуртожиток відповідача. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 127-129 ЖК України,

Outcome: dismissed