Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

28 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила виселити [PERSON], посилаючись на наступні обставини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2016 р., вона є власником житло- вого будинку по [ADDRESS]. Її колиш- ній співмешканець - відповідач у справі, проживає у вказаному будинку, а вона, через конфлікти та образи з боку відповідача мусила покинути належний їй будинок та орендувати житло у іншому на- селеному пункті. Відповідач створив всі умови щоб вони не проживали разом, влаштовував пос- тійні сварки та скандали, через що вона покинула власне житло та зверталась за захистом до право- охоронних органів. Вона має намір розпорядитись своїм майном, а відповідач чинить їй перепони та не хоче звільняти будинок, який йому не належить, хоча він навіть не зареєстрований у ньому. За захистом своїх прав власника вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу роз- глянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду сп- рави. Відповідач двічі у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи за місцем проживання сповіщався належним чином - про що свідчать поштові повідомлення (а.с.26, 27). Відомостей про поважність причин його неявки суд не має і вважає, що він не з'явився без по- важних причин. Також суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін, з ухваленням заочного рішен- ня. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта не- рухомості (копії на а.с.4-6), [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] Одеської області. Довідкою виконкому Трапівської сільської ради Татарбунарського району № 609 від 14.07. 2017 р. (а.с.7) підтверджується, що в будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За результатами заяв [PERSON] від 29.03.2016 р. та 30.07.2016 р. про вчинення проти- правних дій щодо неї [PERSON], працівниками Татарбунарського відділу поліції АВП ГУ НП в Одеській області встановлено, що факти протиправних дій не знайшли свого підтвердження (а.с.8-10). Як визначено ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряд- жатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Даний конституційний принцип закріплено також ст.321 ЦК України. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та роз- порядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім влас- никам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як передбачено ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приват- ній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого прожи- вання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборо- нені законом угоди. Принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на без переш- кодне користування своїм майном та право власника володіти, користуватися і розпоряджатися на- лежним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, закріплений у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку Україна ратифікувала Законом від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року». За змістом ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість по- рушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.109 ЖК УРСР, виселення із займаного житлового приміщення допускається з пі- дстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], право власності набуте нею правомірно - отримано у спадщину від свої матері. Це її право ніким не оспорювалось і воно є непорушним. Але, у даному будинку без законних підстав проживає відповідач, який там не зареєстрова- ний, не перебуває у родинних стосунках з позивачем, і в якого відсутні будь-які права на зазначену нерухомість. Зазначені обставини утворюють перешкоди у здійсненні позивачем права користування, воло- діння, розпорядження зазначеним житлом. Вирішити це питання у несудовому порядку позивач не має можливості у зв'язку з відмовою відповідача добровільно виселитися із зазначеного будинку. За таких обставин, суд має захистити права власника і усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності належним їй будинком за згаданою адресою шляхом виселення [PERSON] з зазначеного будинку. Також, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК Ук- раїни. На підставі викладеного,

Outcome: approved