Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

27.11.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 19.03.2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кравець О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2516. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 30 липня 2014 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № 2009107350, відповідно до якого позивач отримав кредит у сумі 24101,56 грн. строком до 30.07.2017 року. 19.03.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 2516, про стягнення з [PERSON] за кредитним договором № 2009107350 від 30.07.2014, укладеного між ним та первісним кредитором - ПАТ «ОТП Банк», право вимоги яким було відступлене новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відповідно догодо говору факторингу № 13/06/16 від 13.06.2016 року, яке вподальшому 29.01.2019 уклало договір факторингу № 29/01/19-2 із ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс», яке набуло право нового кредитору до [PERSON] за кредитним договором. Виконавчий напис від 19.03.2020 року був винесений нотаріусом з порушеннями, оскільки відсутні документи, які підтверджують безспірність заборгованості, при цьому заборгованість, у тому числі і зі сплати процентів за користування кредитом, стягнуто нотаріусом за період з 29.01.2019 року по 28.02.2020 року, тобто вже після спливу строку дії договору кредитування. А відповідно до положень Цивільного Кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Таким чином, позивач вважає, що відповідач не мав права після спливу строку дії договору кредитування - 30.07.2017 року, нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Одночасно з поданням позовної заяви [PERSON] подав до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.11.2020 р. позов [PERSON] був залишений без руху, у зв`язку із його невідповідністю вимогам ст. 175, 177 ЦРК України. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 30.11.2020 р. заява [PERSON] , про забезпечення позову повернута позивачеві у зв`язку із її невідповідністю вимогам ст. 151 ЦПК України. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. 14.01.2021 р. позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про забезпечення його позову. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18.01.2021 р. заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню шляхом зупинення стягнення за виконавчим провадженням № 63098641, відкритому приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Шиндель Володимира Анатолійовича на підставі виконавчого напису № 2516, вчиненого 19.03.2020 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кравець О.О. про стягнення з [PERSON] на користь на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРАЙМ АЛЬЯНС» заборгованості, до набрання законної сили рішенням у справі. 15.02.2021 позивачем була подана до суду заява про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» на його користь в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом грошові кошти в сумі 1150 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.05.2021 р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено судовий розгляд. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти прийняття заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву подано не було, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Кравець О.О. про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлялась своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив, пояснення щодо позову, заяви чи клопотання до суду не надходили. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Шиндель В.А. про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив, пояснення щодо позову, заяви чи клопотання до суду не надходили. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідачів свідчить про їх небажання захищати свої процесуальні права. Приймаючи рішення про ухвалення заочного рішення, суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана поведінки відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника». Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 30 липня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № 2009107350, відповідно до якого позивач отримав кредит у сумі 24101,56 грн. строком до 30.07.2017 року Вподальшому право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлене новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відповідно догодо говору факторингу № 13/06/16 від 13.06.2016 року, який, у свою чергу, 29.01.2019 уклало договір факторингу № 29/01/19-2 із ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс», яке набуло право нового кредитору до [PERSON] за цим кредитним договором. 19.03.2020 р. приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кравець О.О. вчинено виконавчий напис за № 2516, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором 2009107350 від 30.07.2014 року, укладеним ним із ПАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав і обов`язків якого є ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс». Стягнення заборгованості проводиться за період з 29 січня 2019 року по 28 лютого 2020 року. Сума заборгованості складає 32051,82 грн., в тому числі: заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) - 24101,56 грн.; заборгованість по відсоткам - 7950,26 грн. Витрати за вчинення виконавчого напису складають 400 грн. Відповідно до постанови приватного виконавця Шиндель В.А. у ВП №63098641 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 03.11.2020 з пенсії [PERSON] , згідно довідки №2000-0405-8/16621 від 03.02.2021 виданої ГУ Пенсійного фонду України в Харківській області, відраховано 1150,32 грн. Відповідно до статті 18 Цивільного Кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі за текстом - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Так, згідно статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі за текстом - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Крім того, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом, який наданий до 30.07.2017 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 30.07.2017 року позивач мав, зокрема, повертати Банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з одночасно з погашенням суми отриманого кредиту згідно графику. Починаючи з 30.07.2017 року, позивач мав обов`язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане, банк не мав право після 30.07.2017 року нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. В той же час, з виконавчого напису нотаріуса вбачається, що стягнення заборгованості, у тому числі і за процентами, проводиться за період з 29 січня 2019 року по 28 лютого 2020 року, тобто вже після погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, після 30.07.2017 року нарахування процентів у розмірі, вказаному в договорі, є необґрунтованим, що потягло за собою безпідставне стягнення за виконавчим написом нотаріуса заборгованості з процентів. Вказані обставини є такими, що підтверджують, що виконавчий напис вчинено з порушенням вищевказаних норм законодавства. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно вимого позивача про стягнення з ТОВ «Фінансова Компанія «Прайм Альянс» грошових коштів в сумі 1150, 32 грн. суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.1212 ЦК України, на яку правомірно посилається позивач, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Із аналізу ст.1212 ЦК України, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Суд вважає, що під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Позивачем, як передбачено ст.444 ЦПК України, до позову долучено документи, які підтверджують те, що суму, списано з пенсії позивача на підставі рішення приватного виконавця. Відповідно до ч.1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Врахувуючи, що відповідачем не наведено доводів та не надано жодних доказів на підтвердження існування договорних відносин або інших зобов`язань з позивачем, як на підставу отримання ним грошових коштів в сумі 1150 грн. 32 коп., суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача суми сплаченого ним судового розміру, що складає 1261,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved