Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

28.12.2020 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що він є власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , в якій також зареєстрований [PERSON] однак останній не проживає за вказаною адресою з моменту реєстрації. Відповідач в оплаті комунальних послуг участі не бере, його особистих речей в будинку не має, що підтверджується актами КСН «Новоселівка». У зв`язку з чим позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08.02.2021 відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. У порядку, передбаченому ст. 279 ЦПК України, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні за участю осіб до суду не надходило. Суд розглянув справу в порядку ч.5 ст. 279 ЦПК України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та за відсутності клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін. При цьому, позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. Однак своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався. У судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив,про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходив, тому суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-8772 від 15.11.1990 на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 32267255. Згідно з інформацією про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 19.12.2020 № 10-13.07-2433 в будинку [ADDRESS] зареєстровано 3 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки № 613 до складу сім`ї [PERSON] входить його дружина [PERSON] . Згідно з актом про фактичне проживання від 17.12.2020, виданого комітетом самоорганізації населення «Новоселівка», за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та фактично проживає [PERSON] , [INFO] та дружина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту від 08.04.2015, виданого комітетом самоорганізації населення «Новоселівка», за адресою: [ADDRESS] з 13.01.2015 зареєстрований [PERSON] , однак фактично за адресою реєстрації не проживав. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Відповідно до вимог статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, суд дійшов до висновку, що є підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач не наполягав на стягненні з відповідача сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви до суду, тому суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору. На підставі ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved