Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

26 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», або відповідач), в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001675 від 27.10.2015 року, стягнути з відповідача 51 510 грн. (51000 грн. - сума сплачена за договором; 510 грн. - комісія за послуги банку), а також відшкодувати судові витрати. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що 27.10.2015 року між ним та відповідачем, у представництві у м. Житомир був укладений вищевказаний договір, відповідно до якого предметом фінансового лізингу став трактор МТЗ 892, вартість якого станом на час укладання договору відповідно до п. 8.2 договору становила 510 000 грн. У той же день у відділенні банку ПАТ «Кредобанк» у м. Житомир, позивач сплатив авансовий платіж у розмірі 51 000 грн. на рахунок відповідача та 510 грн. комісії за послуги банку. Позивач зазначає, що підчас підписання договору його ніхто не попередив та не роз'яснив, що він підписує договір фінансового лізингу, а не договір купівлі-продажу та після підписання не надав жодного додатку до договору, чим, на його думку, відповідач порушив ч. 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України. Крім того, протягом довготриваливого терміну, він не міг отримати предмет фінансового лізингу, а саме трактор МТЗ 892, вартістю 510 000 грн., тому був змушений звернутися до відповідача із претензією про розірвання договору та повернення коштів, оскільки відповідач не виконав умови договору. Однак у червні 2016 року отримав відповідь, що договір вважається розірваним з 31.05.2016 року, а кошти відповідач повертати не бажає, тому що вважає їх «адміністративним платежем». Позивач стверджує, що вказаний договір укладено внаслідок обману, щодо його правової природи, оскільки він мав на меті придбати трактор згідно оголошення в інтернеті. Консультант відповідача підтвердив, що ціна трактора 510 000 грн. та пояснив, що після сплати авансового платежу у розмірі 51 000 грн. трактор буде доставлено за місцем його (позивача) проживання протягом 3-5 днів, де буде підписаний акт прийому-передачі, і тоді потрібно сплатити решту суми за трактор протягом року, але трактор позивач так і не отримав. Крім того, відповідач створив усі умови при яких він (позивач) - сільський мешканець з іншої області (с. Тригради, Окнянського району Одеської області, а договір був підписаний у м. Житомир), був реально позбавлений можливості оцінити інформацію, оскільки працівники ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» квапили його прийняти рішення, посилаючись на різні обставини, то на обмеження кількості товару, то на підвищення ціни, а також змусили його здійснити перший платіж ще до підписання спірного договору. Позивач посилаючись на Закон Украйни «Про захист прав споживачів» вважає, що у діях відповідача є нечесна підприємницька діяльність, яка полягає у створенні умов, при яких, він був позбавлений можливості виважено та об'єктивно оцінити умови договору. Крім того, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.Окрім цього, вказаний договір не був нотаріально посвідчений, що є обов'язковим атрибутом його чинності відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України. Позивач, повідомлений належним чином у судове засідання не з'явився, надав заяву, згідно якої просив розглядати справу у його відсутності, наполягаючи на задоволенні позову. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причини неявки суд не сповістив, з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. Оскільки у судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, тому суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Судом встановлені наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи 27.10.2015 року між представником Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] укладено у простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 001675, згідно умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати трактор МТЗ 892 у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а.с.7-12). 27.10.2015 року [PERSON] сплатив відповідачу перший платіж у розмірі 51 000 грн. в якості авансового платежу за договором № 001675 від 27.10.2015 року, при цьому розмір комісії за послуги банку склав 510 грн. (а.с. 20). Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України № 723 від 16.12.1997 року Про фінансовий лізинг (далі - Закон №723) та Законом України № 2664 від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664). Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до вимог ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (не прямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 10.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що Лізинговий платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця, відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає : відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження Договору в розмірі 7 відсотків. Пунктом 10.3. зазначеного вище договору фінансового лізингу визначено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 330 доларів 82 центів, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, що, відповідно, становить 7939,68 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу Лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати Додаток №3 до даного договору. Пунктом 17.2. Договору фінансового лізингу передбачено, що підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеними умовами та змістом Договору і Додатків до нього. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Разом з тим, вищевказаний спірний договір не був нотаріально посвідчений, що є обов'язковим атрибутом його чинності. Дана позиція зазначена у правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-2766цс14 від 16.12.2015року. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Положеннями ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Згідно з ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. З договору фінансового лізингу №001675 від 27.10.2015 року вбачається, що в розділі «визначення термінів» - адміністративний платіж - це як першочерговий одноразовий адміністративний платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Пунктом п.3.2.7 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу, або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу. Тобто положення договору передбачають можливість на випадок, якщо відповідач не зможе виконати свої зобов'язання та придбати предмет лізингу не повертати позивачу адміністративний платіж у розмірі 51000 грн. Згідно з п.8.2 договору сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 21250,00 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення його договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 510000 грн. з ПДВ. Пунктом 8.3 договору визначено, що сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Тобто, вартість предмета лізингу, зазначена у п.п.8.2 та 8.3 договору не є остаточною і може коригуватися в залежності від транспортного засобу, який буде поставлено та зміни обмінного курсу. При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Пунктом 12.1 договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати договір за власним бажанням. В такому випадку поверненю підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець у тримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, якщо відповідач не поставить позивачу предмет лізингу і позивач вирішить розірвати договір у зв'язку з неможливістю його виконання відповідачем, останній має право утримати в себе 40% лізингових платежів та адміністративний платіж у розмірі 51000 грн. Пунктом 12.13 договору визначено, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, який був придбаний лізингодавцем для передачі у користування. Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця по реєстрації та страхуванню предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний з зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів до штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій (п. 12.1, 12.13). За ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011, справа № 1-26/2011 виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). Виходячи з наведеного, при вирішенні спору між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, справа № 1-26/2011 та слід врахувати, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу. Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, згідно з ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем за його послуги у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Несправедливі умови спірного договору, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є підставою для задоволення позову. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6 - 2766 цс 15, та від 11.05.2016 року. Згідно ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору [PERSON] сплатив на рахунок товариства 51 000 грн. та 510 грн. комісію банку. Як зазначено в ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням вищевказаного, суд вважає, що підлягає задоволенню вимога позивача у частині визнання недійсним договору та стягнення суми, яку позивач сплатив на виконання недійсного договору. Разом з тим, не можна погодитись зі стягненням коштів, понесених позивачем по сплаті послуг банку, оскільки такі витрати несуть сторони при проведенні банківських платежів і їх відшкодування не передбачено діючим законодавством. Задовольняючи позовні вимоги позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial