Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

28.02.2018 року до суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідача [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та до [PERSON] районної державної адміністрації. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні сторін на 14.05.2018 року . 14.05.2018 року проведене підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду на 14.05.2018 року Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 14 травня 2018 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог просить визнати за нею право власності на земельну ділянку (пай) як члена колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» в с. Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 03.05.1994 року по 19.03.1996 року він був членом КСП «Україна» с. Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. У 1996 році землі КСП «Україна» були розпайовані. Тому він як член КСП набув право на земельну частку (пай) згідно п. 2 Указу Президента України «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність підприємствам та організаціям». Згідно листа відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області він дізнався, що був включений в списки до Державного акту про право колективної власності на землю КСП «Україна» [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 2 ВД 0016 від 06.03.1996 року, але не значиться у списках до книги реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай), що видаються членам КСП, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не надав. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації в Дніпропетровській області в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, пояснивши, що в позовній заяві позивачем допущена помилка так як до [PERSON] районної державної адміністрації в Дніпропетровській області з проханням виділити земельну ділянку позивач не звертався, а звертався з запитом до управління держгеокадастру. Без ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] районна державна адміністрація в Дніпропетровській області земельну ділянку (пай) позивачеві не виділить. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши учасників розгляду справи,Ж вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,що позивач працював та був членом КСП «Україна» з 03.05.1994 року по 19.03.1996 року, що підтверджується записом в трудовій книжці. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» проводилось у березні 1996 році. Державний акт серії ДП № 0016 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» виданий 06 березня 1996 року, що підтверджується відповіддю відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області . Таким чином на час паювання земель позивач працював та був членом КСП «Україна». Судом встановлено, що позивач значиться, у додатку до Державного Акту про право колективної власності на землю у списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» як такий, що має право на земельну частку (паю). Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), особи, власники сертифікатів на право на земельну частку /пай/, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Відповідно до ч.1 ст. 2 вищевказаного Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/ є сертифікат на право на земельну частку /пай/виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Відповідно до ч.2 ст.2 вищевказаного Закону України, документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Оцінюючи наведені вище докази судом встановлено, що позивач має право на отримання земельної ділянки (паю), так як працював та була членом КСП на час розпаювання земель сільськогосподарського призначення даного господарства тобто на 06.03.1996 року. Був включений до списків осіб, що мають право на отримання земельної ділянки (паю). На даний час позивач має намір отримати земельну ділянку (пай). Відповідачами дане право позивача визнається. Так як будь-яких заперечень з цього приводу не надано. Суд зазначає, що отримавши право на земельну частку (пай) в судовому порядку, позивач, відповідно зі ст.ст. 1,3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), від 05.06.2003 року має намір виділити її в натурі /на місцевості/ для ведення товарного сільгоспвиробництва. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ № 7 від 16.04.2004 року визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Судом встановлено наявність права у позивача на земельну частку /пай/ без визначення меж цієї частки в натурі / на місцевості/ із земель, які перебували у колективній власності реформованого КСП «Україна» згідно з розмірами розпаювання земель. Виходячи з вищевикладеного суд у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, а саме визнання права, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо визнання такого права за позивачем. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704.80 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, так як не вбачає вини відповідачів у порушенні права позивача.

Outcome: approved