Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

28 січня 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність; зобов'язання вчинити дії; відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 21 січня 2014 року [PERSON] поширив недостовірну інформацію щодо нього шляхом подачі до Прокуратури м. Києва заяви, в якій виклав неправдиву, нічим не підтверджену інформацію. Відповідач звинуватив його в перевищенні ним своїх службових повноважень, використання авторитету та влади та як наслідок перешкоджання господарській діяльність підприємства ПКТТП «Магістраль», вчиненні кримінальних правопорушень. Зауважує, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію та завдала йому моральної шкоди, оскільки зазначена інформація стає відомою великій кількості людей при здійсненні її реєстрації, накладенні резолюцій, безпосередньому розгляді, перевірці та підготовці висновків та відповідей. Відповідачем не надано жодного доказу його протиправної поведінки, а безпідставні звинувачення мали на меті введення в оману громадськості та його дискредитацію як посадової особи. Враховуючи наведене, просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, що поширена [PERSON] щодо перешкоджанню ним господарської діяльності ПКТТП «Магістраль» та у вчиненні кримінальних правопорушень; - зобов'язати [PERSON] у строк не пізніше п'ятнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили подати до Прокуратури м. Києва нову заяву з вимогою відкликати заяву вх. № 207-ЗП від 21 січня 2014 року в зв'язку з тим, що інформація викладена в ній є недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи; - стягнути з [PERSON] на його користь, відшкодування моральної шкоди в розмірі 01 гривні. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, представник відповідача направила до суду заяву про відкладення розгляду справи. Відповідач причини своєї неявки суду не повідомив. Судом причини неявки сторони відповідача визнані неповажними. Представник відповідача також направила на адресу суду письмові заперечення, в яких зазначила, що у відповідності до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Прокуратури м. Києва (або іншого органу) не є розповсюдженням інформації на все суспільство. Інформація викладена в заяві не підлягає розголошенню, оскільки є таємницею досудового слідства, й факти викладені в заяві можна перевірити лише в порядку визначеному КПК України. Також звертає увагу на те, що ст. 9 Закону України «Про звернення громадян» забороняється переслідувати громадян за подання заяви (звернення) до органів державної влади, оскільки звернення з заявою до органів державної влади - це право, яке гарантоване Конституцією України. Крім того, вимога позивача про направлення до прокуратури нової заяви про відкликання старої (в разі задоволення позову) не може бути виконана, оскільки нормами чинного кримінально-процесуального законодавства не передбачено такого права, як відкликання старої заяви, і така заява не може бути розглянута прокуратурою та бути підставою для закриття кримінального провадження (а.с. 27-28). Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 січня 2014 року [PERSON] звернувся до Прокуратури м. Києва з заявою, зареєстрованою за вх. № 207-ЗП від 21 січня 2014 року про кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 206, ст. 356, ч. 2 ст. 355, ст.257, ч. 3 ст. 364 КК України (а.с. 8-11). У заяві міститься інформація про те, що 20 грудня 2013 року невідомими особами було зроблено рейдерське захоплення території за адресою: Київська обл. Обухівський район, с. Підгірці, вул. Васильківська, 1, яка належить підприємству ПКТТП «Магістраль», власником та директором якого є заявник [PERSON] Його не впускають на територію бази, невідомі особи представляються охоронцями ТОВ «Збереження довкілля» і вказують, що діють за наказом прокурора [PERSON] Зазначені вище дії чиняться під керівництвом та на замовлення службової особи прокуратури м. Києва - начальника відділу по дотриманню законодавства та протидії корупції [PERSON], який є рідним братом засновника ТОВ «Збереження довкілля» [PERSON] Його примушують продати підприємство, при відмові погрожують відібрати землю, яка належить ПКТТП «Магістраль». [PERSON] телефонує йому з погрозами, зокрема 17 січня 2014 року та 18 січня 2014 року. У зв'язку з викладеним, [PERSON] просив відкрити кримінальне провадження щодо [PERSON], оскільки боїться втратити свою власність шляхом підробки документів та рейдерського захоплення. Дії [PERSON] носять злочинний характер та підпадають під ознаки злочинів, відповідальність за які передбачена норами кримінального кодексу. Подання цієї заяви, в порядку передбаченому КПК України є законним, внесення відомостей в Реєстр досудових розслідувань на даний час є обов'язковим, так як тільки таким чином можливо зупинити злочини, вчинення яких до сьогодні триває. Будучи службовою особою, яка здійснює функції представника влади, [PERSON] вчинив злочини, вказані в цій заяві за які повинен нести, передбачену законом відповідальність. Незаконні дії [PERSON] містять в собі склад злочинів, зазначених вище, та повинні бути внесені до реєстру досудових розслідувань. У зв'язку з чим, [PERSON] просив належним чином об'єктивно та неупереджено провести перевірку та здійснити всі передбачені законом заходи для відновлення його порушених прав та покарання винних осіб. [PERSON] вважав, що наведене в заяві є фактичними даними про вчинення [PERSON] злочинів, передбачених ч. 3 ст. 206, ст. 356, ч. 2 ст. 355, ст. 257, ч. 3 ст. 364 КК України. Також в своїй заяві [PERSON] просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування за ч. 3 ст. 206, ст. 356, ч. 2 ст. 355, ст. 257, ч. 3 ст. 364 КК України відносно [PERSON] (а.с.8-11). Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтями 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Звертаючись в суд з позовом [PERSON] зазначав, що інформація викладена [PERSON] в заяві № 207-ЗП від 21 січня 2014 року до Прокуратури м. Києва щодо звинувачення його в перевищенні службових повноважень, перешкоджання господарській діяльність підприємства ПКТТП «Магістраль», вчиненні кримінальних правопорушень, є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію та завдає йому моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР). Таким чином, право [PERSON] на звернення до правоохоронних органів гарантовано ст. 40 Конституції України, а тому вимога позивача про визнання інформації, викладеної в заяві до прокуратури недостовірною, не ґрунтуються на законі. Крім того, зі змісту заяви [PERSON] від 21.01.2014 року вбачається, що відповідач повідомляв інформацію про те, що порушується його право. Його заява не мотивована цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність позивача, а вона була подана до прокуратури з метою захисту своїх прав, які відповідач вважав порушеними. Також суд враховує те, що звернення відповідача до правоохоронних органів, які містять певні відомості передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Вбачається, що інформація, яка викладена відповідачем в заяві до прокуратури м. Києва від 21 січня 2014 року не містить наклепів і образ, а є лише реалізацією відповідачем свого конституційного права, яке передбачено ст. 40 Конституції України, тому позовна вимога про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно не підлягають задоволенню й інші вимоги позивної заяви про зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними вимогами, які можуть бути задоволені лише при задоволенні позовної вимоги про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed