Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

27 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» звернулося до суду з позовом до [PERSON] В про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі кредитного договору №BLаЖГА00054686 від 21 липня 2011 року відповідач отримав кредит на поточні потреби у сумі 30 000 грн., зі сплатою 15% річних, строком до 21 липня 2014 року. Пунктом 2.4.2 загальної частини вказаного кредитного договору визначено, що проценти та комісію за управління кредитом позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення кредиту відповідно до платежів, передбачених у графіку погашення заборгованості за кредитом. Згідно з п. 2.5.2. загальної частини договору, позичальник зобовязується не пізніше дати, встановленої у графіку, поповнювати рахунок банку, визначений у п. 6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту, шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах, не менших за суми платежів, встановлених у графіку, а також у сумах комісії за управління кредитом. У відповідності до п. 4.3 договору у випадку прострочення позичальником сплати за графіком, банк має право вимагати від останнього додатково сплатити пеню. Відповідач не виконує належним чином свої зобовязання щодо своєчасного і в повному обсязі повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 13 серпня 2015 року у нього утворилася заборгованість по кредитному договору №BLаЖГА00054686 в загальній сумі 33 525 грн. 96 коп., яка складається із наступного: 6 951 грн. прострочена сума кредиту, 609 грн. 29 коп. прострочені відсотки, 1 435 грн. 16 коп. прострочена комісія, 24 530 грн. 51 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач не вчиняє дій, спрямованих на повернення кредитних коштів, ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» просить стягнути із відповідача вказану суму боргу. У судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» [PERSON] позов підтримала. Крім того, в матеріалах справи мається заява останньої про розгляд справи в її відсутність (а. с. 113). Відповідач [PERSON], будучи належним чином сповіщеним про час, день і місце розгляду справи, у судове засідання жодного разу не зявився без повідомлення причин (а. с. 36, 50, 59, 88, 103, 121, 131, 144, 149). Представник відповідача за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] у судовому засіданні 15 лютого 2016 року проти позову заперечував у звязку з тим, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача пені у заявленому розмірі, а з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості не зрозуміло за який період вона нарахована. Крім того, на думку представника відповідача, вказаний розрахунок взагалі не може бути доказом існування заборгованості, так як згідно зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» документами які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості є документи первинного бухгалтерського обліку. Також, представник відповідача вважає, що спірні правовідносини мають регулюватися Законом України «Про захист прав споживачів», який встановлює підвищені гарантії захисту громадян у взаємовідносинах з банками, а на банки покладає додаткові зобовязання. Зокрема, умова кредитного договору про встановлення відповідальності позичальника у виді пені може бути визнана недійсною у разі порушення принципів, передбачених ст. 3 ЦК України. Окрім викладеного вище представник відповідача зазначив, що в ПАТ «ВіЕйБі Банк» розпочата процедура ліквідації, відділення банку в м. Суми закриті, у позовній заяві не вказані реквізити для сплати платежів, буд-які повідомлення з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором [PERSON] не надходили, а тому останній не мав можливості сплатити заборгованість за кредитом та відсотками. В подальшому, будучи належним чином повідомленим про час, день і місце розгляду справи, представник відповідача - адвокат [PERSON] у судові засідання не зявлявся, зокрема, у судове засідання, призначене на 29 лютого 2016 року без повідомлення причин, а в судове засідання, призначене на 24 березня 2016 року у звязку із зайнятістю в судовому процесі по іншій справі в Зарічному суді м. Суми, призначеному на 10 годину. В даному випадку суд відмічає, що розгляд даної справи був призначений на 10 годину 30 хвилин в режимі відеоконференції із Зарічного районного суду м. Суми, а тому повістка про виклик до цього ж суду на 10 годину не є безумовним доказом відсутності у адвоката [PERSON] можливості прийняти участь у розгляді даної справи о 10 годині 30 хвилин. До цього, адвокат аналогічним чином, посилаючись на зайнятість у інших судових процесах, надсилав клопотання про відкладення судових засідань у даній справі, у тому числі й призначених за його клопотаннями у режимі відеоконференції із Зарічного районного суду (а. с. 38, 46, 47, 52, 82, 84, 89, 93, 100, 104, 110, 130, 146). У звязку з викладеними обставинами, суд розцінює вказану поведінку сторони відповідача як зловживання своїми процесуальними правами, спрямоване на затягування судового розгляду справи і неповага до суду. Крім того, суд враховує, що в судовому засіданні 15 лютого 2016 року представник відповідача вже висловлював свою думку з приводу заявленого позову. А у випадку, якщо у нього виникли додаткові заперечення проти позову, він не був позбавлений можливості викласти їх у письмовому вигляді. Заслухавши пояснення сторін, повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно зі ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що 21 липня 2011 року між сторонами в справі було укладено договір банківського обслуговування №BLаЖГА00054686, у відповідності до якого ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» надав [PERSON] грошові кошти на поточні потреби в національній валюті України, в сумі 30 000 грн., у формі відкличної не відновлюваної кредитної лінії в обмін на зобовязання останнього повернути кредит та сплатити банку плату за користування кредитними коштами, комісію та можливі штрафні санкції, в порядку і на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, що можуть бути укладені в майбутньому і що становитимуть невідємну частину цього договору. Строк кредитування становить: з дня фактичного надання кредиту на умовах договору включно по 21 липня 2014 року. Строк кредитування може бути змінено на підставі домовленості сторін та/або на умовах цього договору. Моментом повного виконання боргових зобовязань позичальником за цим договором є день зарахування на відповідні рахунки банку в повному обсязі суми кредиту, нарахованих процентів за користування ним, інших плат, передбачених договором та штрафних санкцій, які можуть бути застосовані до позичальника внаслідок невиконання або неналежного виконання ним умов договору. Місцем виконання договору є місцезнаходження банку. За користування кредитом встановлюється плата у вигляді процентів, які нараховуються за процентною ставкою в розмірі 15% річних (п. п. 2, 3 спеціальної частини та п. п. 1.4, 1.5 загальної частини договору). Відповідно до п. 4 спеціальної частини та п. 1.6 загальної частини зазначеного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом у розмірі 1,75% від суми кредиту (а. с. 8-15). Факт виконання банком зобовязань по кредитному договору в частині надання [PERSON] кредитних коштів у сумі 30 000 грн. підтверджується меморіальним ордером №901407 від 21 липня 2011 року (а. с. 134). З графіку погашення заборгованості за кредитом, який є невідємною частиною означеного кредитного договору, вбачається обовязок відповідача сплачувати заборгованість за кредитом, процентами та комісією частинами у строк не пізніше 21 числа кожного місяця до 21 липня 2014 року у розмірі 1 565 грн. на місяць (а. с. 16) Підписуючи договір, [PERSON] погодився з його умовами у повному обсязі, дійсність кредитного договору не оспорював, а навпаки, частково вносив платежі на його виконання. Таким чином, суд вважає, що сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, а тому ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що [PERSON] припинив виконувати свої зобовязання за кредитним договором №BLаЖГА00054686 від 21 липня 2011 року і сплачувати заборгованість з 22 жовтня 2013 року, внаслідок чого станом на 13 серпня 2015 року у нього утворилася заборгованість, зокрема, 6 951 грн. прострочена сума кредиту, 609 грн. 29 коп. прострочені відсотки і 1 435 грн. 16 коп. прострочена комісія (а. с. 6-7). Зазначений розрахунок є належним і допустимим доказом існування у відповідача вказаної вище заборгованості. Свого розрахунку сторона відповідача не надала. Таким чином, судом встановлено, що у добровільному порядку відповідач не вчиняє дій, спрямованих на повернення банку кредитних коштів, а відтак, позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення з [PERSON] 6 951 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 609 грн. 29 коп. заборгованості по відсоткам і 1 435 грн. 16 коп. заборгованості за комісією, а всього 8 995 грн. 45 коп. підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача стосовно того, що спірні правовідносини мають регулюватися Законом України «Про захист прав споживачів», а також що в ПАТ «ВіЕйБі Банк» розпочата процедура ліквідації не є підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог. Посилання представника відповідача на те, що останній не мав можливості сплачувати заборгованість по кредиту, оскільки у банку розпочата процедура ліквідації, а тому він не знав, на який рахунок необхідно вносити кошти, є безпідставними, оскільки в судовому засіданні, представник банку підтвердила, що зазначений у кредитному договорі рахунок не змінювався і відділення банку, в якому укладався договір, до цього часу працює і приймає платежі. Щодо позовних вимог банку про стягнення з відповідача пені суд приходить до наступних висновків. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. У відповідності до ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені умовами договору або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою, зокрема, є пеня, тобто грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України). Згідно з п. 9 спеціальної частини та п. 4.3 загальної частини договору банківського обслуговування у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені становить 0,50%. Пеня розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів) (а. с. 8-15). З наявного у матеріалах справи розрахунку вбачається, що банк нараховував відповідачу за кожний місяць пеню у розмірі 0 грн. В той же час загальний її розмір вказує 24 530 грн. 51 коп. (а. с. 6-7). У судовому засіданні 29 лютого 2016 року представнику позивача суд у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України розяснював обовязок надати розрахунок заборгованості по пені як того вимагає ст. 549 ЦК України (за кожний день прострочення виконання) і попереджав про можливі наслідки невчинення відповідної процесуальної дії. Але ПАТ «ВіЕйБі Банк» своїм правом не скористався і всупереч ст. 60 ЦПК України належних і допустимих на підтвердження своїх вимог щодо стягнення з відповідача пені не надав. Тому, згідно ст. 58 ЦПК України суд не може прийняти вказаний розрахунок як належний доказ наявності у відповідача заборгованості по пені. Інші належні і допустимі докази нарахування відповідачу пені за порушення виконання зобовязань за кредитним договором суду надані не були. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення [PERSON] заборгованості по пені. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягають 487 грн. 20 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial