Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

27.03.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України, треті особи слідчий прокуратури Харківської області Жеваго Вадим Віталійович, прокурор прокуратури Харківської області [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяною бездіяльністю органів досудового розслідування під час досудового розслідування кримінального провадження № 42017220000001385 та просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду в розмірі 125650 грн., завдану тривалою бездіяльністю відповідача. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.09.2017 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова було зобов`язано відповідача внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 11.09.2017р. 29.11.2017 відповідач надіслав позивачу відповідь про те, що відомості за його заявою внесено до ЄРДР за №42017220000001385. Після чого жодних слідчих дій проведено не було. 19.02.2018 р. слідчий прокуратури Харківської області Жеваго В.В. виніс постанову про закриття кримінального провадження №42017220000001385. 06.03.2018 р. ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 19.02.2018 скасовано. Таким чином, на думку позивача, своїми тривалими неправомірними діями відповідач завдав моральної шкоди, а тому просить суд позов задовольнити, захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяною йому неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінальної справи №42017220000001385, а також стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 125650 грн. Представником Державної казначейської служби України надано відзив з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки правові підстави для застосування норм ст.ст. 1174, 1176 відсутні. Представник прокуратури Полтавської області просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки твердження позивача про наявність моральних страждань не ґрунтуються на вимогах ст.82 ЦПК України та підлягають доведенню на загально визначених підставах згідно ст.81 ЦПК України. Процедура розгляду скарги та форма прийнятого слідчим суддею рішення не передбачає встановлення протиправної поведінки та вини органу досудового розслідування. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог, зазначивши про відсутність належних доказів спричинення моральної шкоди. Треті особи до в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно зі статтею 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України,\~відповідно до\~приписів якої,\~кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу,\~при цьому,\~способами захисту\~цивільних прав\~і інтересів\~можуть бути:\~визнання права;\~визнання правочину\~недійсним;\~припинення дії,\~яка порушує\~право;\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення;\~примусове виконання\~обов`язку в\~натурі;\~зміна правовідношення;\~припинення правовідношення;\~відшкодування збитків\~та інші\~способи відшкодування\~майнової шкоди;\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди;\~визнання незаконними\~рішення,\~дій чи\~бездіяльності органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їхніх посадових\~і службових\~осіб.\~Суд може\~захистити цивільне\~право або\~інтерес іншим\~способом,\~що встановлений\~договором або\~законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено\~матеріалами справи,\~11\~вересня 2017\~року [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~звернулись до\~ Прокуратури Харківської області із заявою про вчинення злочину в порядку ст.214 КПК України (а.с. 13-14). З листа Прокуратури Харківської області від 18.09.2017 за вих. № 15/3-76-15 встановлено, відомості за вказаною заявою до ЄРДР не внесено (а.с. 12). 11.09.2017 року Червонозаводським районним судом м. Харкова постановлено ухвалу, якою зобов`язано уповноважених осіб Прокуратури Харківської області внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] від 11.09.2017 року (а.с. 15). 29.11.2017 слідчим Прокуратури Харківської області внесено відомості до ЄРДР за № 42017220000001385 за заявою [PERSON] за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 364 КК України (а.с. 10). Постановою слідчого прокуратури Харківської області Жеваго В.В. від 19.02.2018 р. кримінальне провадження № 42017220000001385 від 29.11.2017 за ч. 1 ст. 364 КК України - закрито (а.с. 8-9). 06.03.2018 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 25.04.2019 року скасовано (а.с.20-21). Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правової позиції, яка при встановленні аналогічних обставин викладена Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача про завдання йому тривалих моральних страждань неправомірними діями, бездіяльністю посадовими особами органу досудового розслідування знайшли своє підтвердження в матеріалах справи. Так, [PERSON] були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до правоохоронних та судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, що підтверджується самим встановленим ухвалами суду. Суд вважає, що позивач [PERSON] достатньо не обґрунтував, з чого саме він виходив при визначенні суми відшкодування і чому саме така сума в розмірі 125650 гривень, яка ним заявлена, є достатньою для компенсації спричинених йому фізичних та моральних страждань. Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Outcome: partial