Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

29.05.2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить: визнати за нею право власності та виділити в натурі 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а також визначити порядок користування земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період часу з 08.06.1991 року по 09.06.2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу сторонами побудований одноповерховий житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 125,1 кв.м., житловою 87,7 кв.м., право власності на який оформлено на відповідача. Житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, яка була виділена відповідачу у власність рішенням Гонтово-Ярської сільської ради Валківського району Харківської області. Зазначає, що в 2013 році за свій рахунок провела внутрішній капітальний дизайнерський ремонт, а саме: розширення туалетної кімнати за рахунок знесення стіни між кімнатами літ.1-8, 1-9, її ремонт облицювання плиткою, встановлення сантехнічного обладнання; повний ремонт всіх стін, перегородок та стелі штукатурення, облицювання, оздоблення, фарбування; заміна електропроводки та електроосвітлювальної арматури; повна заміна підлоги, плінтусів, всіх дверей. Повністю обладнала будинок меблями. Придомову територію засадила дорогими декоративними кущами та деревами, збудувала зону «барбекю». На весь ремонт витратила близько 350\~000 грн. 09.06.2015 року у зв`язку із розлученням позивач разом із донькою [PERSON] була вимушена покинути спірний житловий будинок, де відповідач продовжує проживати і використовувати все спільно набуте майно. Після розлучення сторони домовилися спільно продати житловий будинок в порядку добровільного поділу майна подружжя і отримані грошові кошти розділити для придбання кожному житла, проте відповідач в подальшому самоусунувся від виконання цієї домовленості. Наполягає, що будинок збудований за час шлюбу, тому вона має право на половину домоволодіння, але відповідач відмовляється вирішити питання його поділу в досудовому порядку, створив нову сім`ю, яку поселив до будинку, тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом та вимагати поділити будинок в судовому порядку, так як разом з донькою бажає в ньому проживати. При виділі належної їй частки в натурі просить врахувати значний вклад в ремонтно-будівельних роботах спірного житлового будинку, інтереси спільної доньки, яка повністю знаходилась на її утриманні, в тому числі і під час навчання. Враховуючи, що її вклад в ремонтно-будівельних роботах є більшим, вважає, що її частка у житловому будинку може біти збільшена, оскільки до проведення будівельних робіт вартість домоволодіння становила 42\~274 грн., після проведення капітального ремонту та відновлення побудов його вартість значно збільшилася. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 19.07.2018 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. 13.08.2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов визнає частково. Підтвердив, що дійсно під час шлюбу був побудований спірний житловий будинок з надвірними будівлями, але весь ремонт, на який вказує позивач, був зроблений в період шлюбу за сумісні кошти. До того ж, в супереч ч.2 ст.83 ЦПК України позивач не надає жодних доказів на підтвердження своїх слів. Категорично заперечив щодо збільшення частки позивача при поділі будинку. Повідомив, що в 2001 році позивач змінила місце роботи і стала працювати в м. Харкові, куди згодом переїхав і він. Факти того, що в 2013 році сторони вирішили проводити в будинку ремонт, а розлучилися тільки в 2015 році, на його думку, спростовують твердження позивача про те, що вона була вимушена покинути житловий будинок. Не розуміє про які інтереси спільної доньки може йти мова, якщо в 2015 році їй було 23 роки. Крім того вважає, що набуття батьками права власності на нерухомість не створює у дітей права власності на неї. Не заперечує проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, але йому не зрозуміло чому на будівельно-технічну експертизу покладається визначення можливості збільшення її частки у праві спільної сумісної власності, що суперечить позову та не є компетенцією експерта. 18.09.2018 року позивач надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що відзив на позовну заяву не несе будь-якого конструктиву щодо вирішення даного спору, незважаючи на те, що більше пів року вона намагалась вирішити спір в позасудовому порядку, що не дало позитивного результату в зв`язку із відмовою відповідача, якого все влаштовувало, адже в його користуванні знаходився увесь будинок. За клопотанням представника позивача [PERSON] з урахуванням думки всіх учасників судового розгляду, які не заперечували, ухвалою суду від 27.11.2018 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 25.11.2019 року надійшов висновок експерта за результатами судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №28616/11859/11860 від 12.08.2019 року, відповідно до якого поділ в натурі домоволодіння, що є спільною сумісною власністю, а саме житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] у відповідності до розміру частки кожного із співвласників Ѕ, не надається можливим. На розгляд суду запропоновано три варіанти порядку користування житловим будинком та надвірними будівлями з відступом від ідеальних часток та розрахунком компенсації, а також три варіанти порядку користування земельною ділянкою згідно з частками у спільній сумісній власності (1/2). Після ознайомлення з висновком судового експерта 20.12.2019 року позивач уточнила позовні вимоги, просить застосувати 2-й варіант порядку користування житловим будинком та надвірними будівлями з відступом від ідеальних часток та розрахунком компенсації. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на узгодження сторонами 2-го варіанту поділу майна подружжя. Представник відповідача позов визнала. Вказала, що даний варіант найбільше забезпечує права кожної сторони. Оскільки відповідач визнав позов, суд за результатами підготовчого провадження вправі ухвалити рішення відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.06.1991 року по 09.06.2015 року, від якого мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що у відповідності до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, так як визнано всіма учасниками справи. Як вбачається із Проекту забудови земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , дозволеної рішенням виконкому Гонтово-Ярської сільської Ради народних депутатів №52 від 27.12.1992 року, забудовником являється [PERSON] . Згідно Акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарчих будівель індивідуального забудовника від 11.11.1996 року, затвердженого рішенням виконкому Гонтово-Ярської сільської Ради народних депутатів від 11.11.1997 року №9, комісія прийняла в експлуатацію індивідуальний житловий будинок [PERSON] , що збудований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок з надвірними будівлями належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право приватної власності на жилий будинок, виданого 31.03.1997 року виконкомом Гонтово-Ярської сільської Ради народних депутатів на підставі рішення вказаного виконкому від 11.02.1997 року за №9, записаний в реєстрову книгу №5 за реєстровим №339 та технічним паспортом на жилий дім індивідуального житлового фонду, складений 29.07.1998 року, інвентарний №118, реєстровий №5-339. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-06-00-042888, виданого 24.01.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №78, на підставі рішення V сесії Гонтово-Ярської сільської Ради народних депутатів XXII скликання від 22.09.1995 року [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,25 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, з урахуванням вимог ч.4 ст.334 ЦК України виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з\~положеннями ч.ч.3,4\~ст.355\~ЦК України\~право спільної\~власності виникає\~з підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. (ст.68 СК України) Згідно положень ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Як зазначено в ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до рекомендацій, викладених у п.п.22-24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається\~із матеріалів\~справи,\~спірний житловий\~будинок з\~надвірними будівлями\~придбано сторонами\~в період\~шлюбу. За таких обставин суд вважає, що воно належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Реєстрація нерухомості на ім`я відповідача, не позбавляє права позивача на 1/2 частину цього майна. Враховуючи, що сторони домовилися про порядок поділу нерухомого майна та користування земельною ділянкою в добровільному порядку у відповідності до запропонованого судовим експертом варіанту №2, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, що відповідає будівельно-технічним, земельно-технічним та оціночно-будівельним нормам. Оскільки відповідач визнав позов з уточненнями повністю, суд вважає можливим у відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved