Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

27 березня 2003 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] після її смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На час смерті матері вона проживала разом з нею у спірній квартирі та була там зареєстрована, а тому вважає, що фактично прийняла спадщину. В 2002 році вона з поважних причин була вимушена тимчасово проживати за іншою адресою, оскільки доглядала за хворою сестрою. В березні 2003 року вона дізналась, що [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру та без її згоди продав квартиру, в той час як їй за законом належить право власності на ? частину квартири. З урахуванням остаточно уточнених позовних вимог просила суд визнати за нею право на спадкове майно у вигляді ? частини спірної квартири внаслідок фактичного прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] з моменту відкриття спадщини - [INFO]; визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом та фактичного прийняття спадщини; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Волноваською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] від 26 грудня 2002 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 27 грудня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON]; перевести на неї права та обов'язки покупця ? частин спірної квартири та одночасно право власності на цю частину квартиру; визнати за нею право власності на всю квартиру; включити її до реєстру прав власності у Державній реєстраційній службі та зареєструвати її право власності на квартиру; вселити її у вказану вище квартиру та зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод в реалізації права користування житловим приміщенням; визнати недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, а саме: від 07 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], від 05 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], від 09 липня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; виключити з реєстру прав власності на спірну квартиру [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб внаслідок відчуження квартири; виселити з спірної квартири та зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, які були вселені та зареєстровані в спірній квартирі на підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу; визнати [PERSON] недобросовісним продавцем, а [PERSON] - недобросовісним покупцем спірної квартири. В серпні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 10 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: визнано свідоцтво про право власності на спадщину від 26 грудня 2002 року, засвідчене Волноваською державною нотаріальною конторою та видане на ім'я [PERSON] на квартиру розташовану в [ADDRESS] частково недійсним в розмірі ? частини спірної квартир; визнано договір купівлі-продажу від 27 грудня 2002 року, засвідчений Волноваською державною нотаріальною конторою стосовно квартири розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнано право власності за [PERSON] на ? частину спірної квартири розташованої в [ADDRESS]; переведено на [PERSON] права та обов'язки покупця спірної квартири розташованої у [ADDRESS]; вселено [PERSON] в спірну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS]. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. В задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Додатковим рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 18 грудня 2013 року четвертий пункт резолютивної частині рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 10 жовтня 2013 року викладено в наступній редакції : перевести на [PERSON] права та обов'язки покупця спірної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] у розмірі ? частини спірної квартири. З зазначеним рішенням не погодився прокурор Мар'їнської міжрайонної прокуратури, що діє в інтересах [PERSON], приніс апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення суду, зазначивши про заміну покупця [PERSON] позивачем [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири від 27.12.2002 року та в інших документах про реєстрацію квартири , а також про стягнення з позивача (з депозитного рахунку ТУ ДСА в Донецької області грошові кошти в сумі 2146,50 грн.), визнати недійсним договори купівлі-продажу квартири від 07.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON], від 05.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON], від 09.07.2009 року між [PERSON] та [PERSON], виселити зі спірної квартири та зняти з реєстрації [PERSON] у зв'язку з позбавленням права власності на житлове приміщення, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оскільки порушено переважне право [PERSON] на покупку ? частини спірної квартири, остання на доказ свого бажання і можливості купівлі ? частин спірної квартири перерахувала на депозитний рахунок ТУ ДСА в Донецькій області грошові кошти у розмірі ? частин спірної квартири у розмірі 2 146,50 гривень, про те суд в своєму рішенні не зазначив про заміну покупця позивачем в договорі купівлі-продажу та в інших документах про реєстрацію будинку, а також про стягнення з позивача на користь відповідача сплаченої останнім суми, тобто визнаючи договір купівлі-продажу квартири від 27.12.2002 року недійсним, не застосував норми права, які необхідно було застосувати. Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 07.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON], існувала заборона відчуження спірної квартири накладена ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 23 червня 2006 року, тому ця угода може бути визнана недійсною. Також з зазначеним рішенням також не погодилась представник позивача [PERSON], що діє в інтересах [PERSON], принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині порушений та не відновлених судом першої інстанції законних прав [PERSON] скасувати та ухвалити нове, яким одночасно з переведенням прав та обов'язків покупця на [PERSON] ? частини квартири -визнати за останньою право власності на ? частини спірної квартири, визнати за [PERSON] право власності на всю спірну квартиру, включити [PERSON] в реєстр прав власності, виключити [PERSON] із реєстру прав власності, виселити та зняти з реєстрації у спірній квартирі [PERSON], визнати [PERSON] недобросовісним продавцем, а [PERSON] недобросовісним покупцем спірної квартири, визнати недійсними наступні незаконні договори купівлі-продажу спірної квартири, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції належним чином не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладені в ухвалі від 14.12.2011 року не виконав вимоги ст. 114 ЦК України (1963 року). Також суд не врахував, що [PERSON] перерахувала на депозитний рахунок ТУ ДСА у Донецькій області за ? частини спірної квартири грошові кошти у розмірі 2146,50 грн. Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні точно не зазначив в якій саме частині визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири та не врахував, що при переведенні на [PERSON] прав та обов'язків покупця на ? частину квартиру у останньої виникло право власності на зазначено майно та безпідставно відмовив в задоволені цих позовних вимог. Також незаконним є рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про визнання недійсними усіх наступних договорів купівлі-продажу. Крім того судом не розглянуто питання про недобросовісність продавця [PERSON] та добросовісного покупця [PERSON] Судом застосований Закон, який не підлягав застосуванню, оскільки правовідносини між сторонами виникли у період дії Цивільного Кодексу 1963 року. Також рішення суд містить описки та арифметичні помилки. Також з зазначеним рішенням не погодились відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], принесли апеляційну скаргу в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволені позову [PERSON] відмовити у повному обсязі, а позов [PERSON] задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є немотивованим та необґрунтованим в ньому не зазначено, на підставі чого суд пришов до висновку про прийняття позивачкою спадщини і якими доказами, це підтверджено. Судом не враховано, що видача свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON] була проведена у відповідності до вимог діючого законодавства, що підтверджено відповідними доказами. Вважають, що оскільки [PERSON] не оформляла своє право на спадщину в нотаріальній конторі, не подавала відповідної заяви про це, їй ніхто не відмовляв у видачі свідоцтва про право на спадщину, то в даному випадку взагалі відсутній спір про право, а отже підстави для задоволення позову відсутні. Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що фактично [PERSON] не вчинила жодних дій направлених на прийняття спадщини, а отже фактично відмовилась від спадщини. Крім того, суд не звернув уваги на вимоги ч.2 ст.550 ЦК України (1963 року) та роз'яснення ч.4 п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Вважають, що у разі встановлення судом того, що [PERSON] і має право на спадщину, то у зв'язку із пропуском нею строку для вступу у спадок, їй повинна бути виплачена лише грошова компенсація за належну їй частку від реалізації спадкового майна. Факт реєстрації [PERSON] у спірній квартирі не свідчить про фактичне прийняття нею спадщини. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2002 року на підставі ст. 48 ЦК України (1963р.) суд не зазначив, якими нормами закону чи іншим нормативним актам не відповідає ця угода, в чому саме полягає незаконність даної угоди. Також незаконним є рішення в частині задоволення позову про перевод на [PERSON] прав та обов'язків покупця., оскільки нею пропущено 3-х місячний строк протягом якого особа має право на звернення до суду з зазначеною вимогою. Прокурор в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги та скарги [PERSON] підтримав просив їх задовольнити, проти доводів апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON], заперечував, просив її відхилити. [PERSON] в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги прокурора підтримала, просила їх задовольнити, проти доводів апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивачка [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності ( а.с. 232 т.6). Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засідання доводи своєї апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, проти доводів апеляційних скарг прокурора та [PERSON] заперечувала. Відповідачка [PERSON] судове засіданні не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності ( а.с.234 т.6). Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 250 т.6). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.227-228 т.6, а.с. 4 т.7). Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності ( а.с.233 т.6). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про свідчить поштове повідомлення (а.с. 5 т.7). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить поштове повідомлення (а.с. 1 т.7). Представник третьої особи Волноваської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори (а.с. 235 т.6). Третя особа приватний нотаріус Волноваського районного нотаріального округу Яценко О.М. в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 229 т.6). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що [PERSON] мала чотирьох дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 1995 року належала у рівних частках - по ? частині на праві приватної власності [PERSON] та його матері [PERSON], яка померла [INFO]. На час смерті [PERSON] у квартирі з 15 березня 1995 року була зареєстрована її дочка [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проживали за межами м. Волноваха. Після смерті матері [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались. У зв'язку з тим, що [PERSON] була інвалідом 1 групи, [PERSON] з 2002 року здійснювала за нею догляд та проживала у м. Маріуполі. У грудні 2002 року [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] і 26 грудня 2002 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину вищевказаної квартири. 27 грудня 2002 року [PERSON] продав спірну квартиру за 2 862 грн. [PERSON], яка зареєструвала у квартирі свою матір [PERSON], а [PERSON] була знята з реєстрації за зазначеною адресою. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що права [PERSON] на отримання спадщини після смерті матері були порушені, [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті матері тільки на своє ім'я незаконно, а [PERSON] є недобросовісним набувачем квартири, а тому порушені права [PERSON] підлягають захисту шляхом визнання недійсним частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2002 року, визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири, переведення за останньою прав та обов'язків покупця на ? спірної квартири та вселення до спірної квартири. В задоволені інших позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Також необґрунтованими є зустрічні позовні вимоги [PERSON] Проте погодитись за таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі не можливо з наступних підстав. Відповідно до ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року - чинного на момент виникнення спірних правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що після смерті [PERSON] спадкоємцями належної її ? частини спірної кварти були - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Згідно із ст.548 ЦК України (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Вимогами ст.553 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] від прийняття спадщини не відмовлялась, на момент відкриття спадщини була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS], тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що [PERSON] мала право на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] в грудні 2002 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не попередивши нотаріуса про наявність інших спадкоємців отримав 26 грудня 2002 року свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст.48 ЦК України (в редакції 1963 року - чинного на момент виникнення спірних правовідносин) по недійсній угоди кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Тому суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 26 грудня 2002 року, засвідчене Волноваською державною нотаріальною конторою та видане на ім'я [PERSON] на квартиру розташовану у [ADDRESS] у розмірі ? частини спірної кварти та визнання за [PERSON] права власності на ? частину зазначеної кварти, доводи апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON] в цій частині є необґрунтованими. Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо вселення [PERSON] в спірну квартиру. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири задоволені, то і позовні вимоги про вселення до спірної квартири є обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції вірним. Також необґрунтованими є доводи апеляційних скарг прокурор та [PERSON], щодо безпідставної відмови у задоволені позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 07 липня 2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], від 05 листопада 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], від 09 липня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], виключення з реєстру прав власності на спірну квартиру [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших та інших осіб внаслідок відчуження квартири; виселити з спірної квартири та зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, які були вселені та зареєстровані в спірній квартирі на підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу. Згідно п. 10 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо не розгляду судом першої інстанції позовних вимог про визнання [PERSON] недобросовісним продавцем, а [PERSON] недобросовісним покупцем, оскільки суд розглядав позов в межах заявлених позовних вимог, частину позовних вимог було задоволено, а в інший частині позову було відмовлено. Проте колегія суддів апеляційного суду Донецької області не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо визнання недійсним в цілому договору купівлі- продажу квартири від 27 грудня 2002 року, засвідченого Волноваською державною нотаріальною конторою стосовно квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON], оскільки судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що [PERSON] мав право на продаж ? спірної квартири, оскільки ця доля належала йому на підставі свідоцтво про право власності на ? частину та свідоцтва про права на спадщину на ? части. Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2002 року лише в частині ? спірної квартири. Також апеляційний суд не може погодитись і з висновком суду першої інстанції, щодо переведення на [PERSON] прав та обов'язків покупця. Відповідно до ст.114 ЦК України (в редакції 1963 року) при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Продавець частки в спільній власності зобов'язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Судом встановлено, що [PERSON] мав право на продаж ? спірної квартири, але в порушення вимог ст. 114 ЦК України ( 1963 року) не запропонував іншім співвласникам, а саме - [PERSON] придбати його частку, що призвело до порушення її права привілеєвої купівлі. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20, при розгляді позову про переведення прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням права привілеєвої купівлі частки у спільній частковій власності, слід керуватись дійсною вартістю частки на час розгляду справи і з'ясувати, чи спроможний позивач її сплатити. Доказами цього може бут внесення позивачем на депозитний рахунок суму суми дійсної вартості частки. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] було внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА у Донецькій області 2146,50 гривень -вартість ? частини квартири. ( т. 2 а.с. 48). Частиною 3 статті 10 ЦК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою та її представником не надано суду доказів на підтвердження дійсної вартості спірної квартири на час розгляду справи. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] від проведення експертизи відмовилась та наполягала на тому, що суд повинний врахувати саме суму зазначену у договорі купівлі-продажу від 27.12.2002 року у розмірі 2 862 грн., яка і була внесена нею на депозитний рахунок судової адміністрації. Відповідачка [PERSON] заперечувала проти задоволення позову про переведення прав покупця, оскільки на цей час вона вже не є власницею спірної квартира, в зв'язку з чим судове рішення поставить її та інших відповідачів, які на сьогодні будуть За таких обставин колегія суддів вважає, що перевести права та обов'язки покупця на [PERSON] є неможливим, оскільки нею запропоновано за ? квартири лише 2 146,50 гривень , що не відповідає дійсній вартості спірної квартири на даний час. . Тому вимоги позивача про переведення прав та обов'язків покупця та похідна вимога про визнання права власності на всю квартиру [ADDRESS] задоволенню не підлягають, доводи апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON] в цій частині є обґрунтованими. Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо безпідставної відмови в задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки судом вірно встановлено, що [PERSON] має право на ? частину спірної квартири в порядку спадкування, оскільки вимогами ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Інші доводи апеляційної скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON] були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки суду вони не спростовують. Відповідно до роз'яснень, що містяться в абзаці шостому пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Outcome: partial