Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

27.06.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 13.10.2016 року та за договором поруки від 13.10.2016 року з позичальника [PERSON] у розмірі 1806518 грн. та з позичальника [PERSON] і поручителя [PERSON] в солідарному порядку у розмірі 100000 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що 13.10.2016 року ним надана позика [PERSON] у сумі 1806518 грн., що на дату позики еквівалентно 70000 доларів США, з терміном повернення 13.12.2016 року, про що складена розписка. З метою забезпечення виконання [PERSON] договору позики, 13.10.2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого останнім зобов`язався відповідати перед ним за виконання зобов`язань [PERSON] у розмірі 100000 грн. Проте, відповідачі належним чином свої зобов`язання не виконують, сума позики до теперішнього часу не повернута та [PERSON] злісно ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Ухвалою від 30.06.2017 року відкрите провадження у справі. 21.11.2017 року позивач надав до суду позовну заяву із змінами та доповненнями, згідно якої залучив в якості співвідповідача дружину [PERSON] - [PERSON] посилаючись на те, що договір позики був укладений в період шлюбу в інтересах сім`ї та одержані кошти були фактично використані на задоволення потреб сім`ї [PERSON] , тому просив про стягнення боргу за договором позики від 13.10.2016 року та за договором поруки від 13.10.2016 року з позичальника [PERSON] у розмірі 1806518 грн., з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] в солідарному порядку у розмірі 100000 грн. та [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку у розмірі 1806518 грн. 10.04.2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення про частково задоволення вимог, стягнуто з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 1806518 грн.; стягнуто з [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 100000 грн. та вирішено питання про судові витрати, в решті вимог відмовлено. 27.07.2018 року і 02.08.2018 року [PERSON] подала заяву про скасування заочного рішення. Ухвалою від 01.08.2018 року заяву прийнято заяву [PERSON] про скасування заочного рішення та призначено до судового розгляду. Ухвалою від 09.10.2018 року заочне рішення від 10.04.2018 року Заводського районного суду м. Миколаєва скасовано та справу призначено до розгляду. 21.05.2019 року представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовити посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2012 року, який було розірвано 15.03.2017 року, а фактичні шлюбні відносини припинені у вересні 2016 року, тому договір позики від 13.10.2016 року не був укладений [PERSON] в інтересах сім`ї та кошти не були витрачена на утримання родини, їй взагалі не було відомо про існування договору позики, жодного належного і допустимого доказу щодо підтвердження факту витрачання грошей в інтересах сім`ї суду не надано, будь-яких витрат фінансового характеру після отримання даної позики нею та [PERSON] здійснено не було, нерухомого або іншого цінного майна не придбали, жодних неочікуваних витрат не існувало. Посилання позивача на заяву начебто від імені [PERSON] проте, що він дійсно отримав 70 тис. доларів США не є належним і допустимим доказом, розписка не була особисто подана [PERSON] який з листопада 2016 року знаходиться в розшуку. 11.06.2019 року позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та його представника. 11.06.2019 року позивач [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, просив про задоволення позовних вимог та зазначив, що вимоги про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики заявлені відповідно до вимог ст. 65 СК України. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважається зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї, той з подружжя , хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Із заяви самого [PERSON] вбачається, що за кошти одержані від [PERSON] за укладеним в період шлюбу договором позики, на підтвердження укладення якого та його умов була надана розписка від 13.10.2016 року, [PERSON] забезпечувалось проживання його сім`ї - дружини та дітей, тобто кошти витрачались в інтересах сім`ї, що може підтвердити [PERSON] . Крім того, коли [PERSON] начебто був відсутнім на території України, ним було оскаржено рішення по справі. 26.06.2019 року представник відповідача [PERSON] надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому просила в задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовити посилаючись на те, що [PERSON] особисто не знайома з [PERSON] , яки ніколи не спілкувався із її сім`єю, не є родичем або другом родини, тому він не міг бути обізнаним у особистих стосунках, в тому числі витрат сім`ї [PERSON]. Факт витрачання грошових коштів не може бути встановлений на підставі усних пояснень будь-яких осіб, а підтверджується письмовими доказами, будь-яких належних і допустимих доказів які б підтверджували витрачання коштів на користь сім`ї не надано. Договір позики від 13.10.2016 року не був укладений [PERSON] в інтересах сім`ї та кошти не були витрачена на утримання родини. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину має бути викладена окремо у письмовій формі із зазначенням конкретних дій. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовити. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не надали та не надали заяв про розгляд справи за їхньою відсутністю. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Як встановлено в судовому засіданні, 13.10.2016 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, оформлений розпискою, за яким передав відповідачу грошові кошти у розмірі 70000 доларів США. Крім того, з метою забезпечення виконання [PERSON] договору позики, 13.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого останній зобов`язався відповідати перед позивачем за виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 13.10.2016 року у розмірі 100000 грн. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Так, відповідач [PERSON] отримав зазначену в розписці грошову суму та зобов`язався повернути її у строк до 13.12.2016 року. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані грошові кошти у строк визначений у договорі позики. Крім того, 09.11.2017 року позивач [PERSON] надав до суду заяву, в якій підтвердив факт отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 70000 доларів США та неповернення вказаних коштів, також зазначивши, що вказані кошти йому були потрібні для забезпечення життєдіяльності його сім`ї. Посилання відповідача [PERSON] на те, що заяву від [PERSON] проте, що він дійсно отримав 70 тис. доларів США ним не була особисто подана, є її лише припущенням. Що стосується того, що договір позики від 13.10.2016 року, укладений [PERSON] в інтересах та для потреб його сім`ї, тому створює обов`язки щодо повернення суми позики також і для [PERSON] , суд приходить до наступного. Згідно ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 ч. 4 СК України передбачено, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки до складу спільного майна подружжя входить спільність активу, тобто права власності на речі та майнові зобов`язальні права, але не спільність пасиву, тобто боргів, то при вирішенні питання про поділ боргів подружжя, необхідно розмежовувати поняття «особисті» та «спільні» борги дружини та чоловіка. Для спільних боргів характерне те, що вони виникають з єдиної правової підстави. До спільних боргів належать борги за укладеними обома з подружжя угодами, за якими вони прийняли на себе певні зобов`язання; за угодами, укладеними одним із подружжя за наявності презумпції згоди на це другого з них, якщо кошти, одержані за такими угодами, використано в інтересах сім`ї, зокрема борги дружини і чоловіка, пов`язані з їх спільним майном; за зобов`язаннями, що виникли внаслідок спільного заподіяння шкоди іншим особам; за зобов`язаннями подружжя з відшкодування шкоди, заподіяної їх неповнолітніми дітьми; борги, які виникли через безпідставне набуття або збереження обома з подружжя майна за рахунок іншої особи. Усі інші борги подружжя є особистими. Кожен з подружжя за час шлюбу може бути стороною в різних зобов`язаннях. Проте в деяких випадках участь у зобов`язанні одного з подружжя впливає на майнові інтереси другого. Більше того, інколи участь у зобов`язанні одного з подружжя спричиняє визнання зобов`язаною стороною і другого з подружжя. Це можливо як в договірних, так і в недоговірних (деліктних) зобов`язаннях. Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов`язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що в боргової розписки від 13.10.2016 року, позивач надавав грошові кошти [PERSON] та в неї не зазначено, що відповідачка [PERSON] , як дружина, надавала згоду на отримання позики. Крім того, заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 15.03.2017 року, розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] та вказаним рішенням встановлено, що з вересня 2016 року [PERSON] не проживає разом із родиною та шлюбні стосунки між сторонами на час розгляду справи фактично припинені. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані [PERSON] за борговою розпискою кошти, використані останнім в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для висновку, що у [PERSON] внаслідок укладання договору позики [PERSON] виникли грошові зобов`язання в інтересах сім`ї. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа№ 639/7335/15-ц, провадження № 61-1028св18). Тому, договір позики від 13.10.2016 року, укладений [PERSON] не створює обов`язки щодо повернення суми позики також і для [PERSON] , тому в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики від 13.10.2016 року. У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник забов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі …, що були йому передані позикодавцем), у строк та порядку передбаченому договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов`язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Таким чином, суд приходить до переконання, що сума боргу у розмірі 1806518 грн. (в еквіваленті 70000 доларів США, відповідно до офіційного курсу НБУ на 13.10.2016 року, за 100 доларів США=2580,74 грн.) за договором позики від 13.10.2016 року, підлягає стягненню з [PERSON] . Крім того, відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідає перед кредитором як солідарні боржники. Таким чином, суд вважає, що сума боргу у розмірі 100000 грн. за договором позики від 13.10.2016 року, забезпеченого договором поруки від 13.10.2016 року , підлягає стягненню з позичальника [PERSON] і поручителя [PERSON] в солідарному порядку. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, з [PERSON] у розмірі 7600 грн. та [PERSON] у розмірі 400 грн.

Outcome: partial