Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

29.07.2014 р. до Іллічівського міського суду Одеської області надійшов зазначений позов (а.с. 2-7), який під час судового розгляду був уточнений (а.с. 92). В судове засідання позивач не з'явилась, надавши клопотання про розгляд справи у її відсутності (а.с. 113) та письмові пояснення (а.с. 106-107, 137-138). Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсягу. Із виступу вказаного представника в судовому засіданні та із позовної заяви вбачаються слідуючі позовні вимоги та їх обґрунтування: [PERSON] звернулася із скаргами до прокуратури м. Іллічівська, Іллічівського міського суду Одеської області, Одеського окружного адміністративного суду та Національної асоціації адвокатів України, у яких містилась неправдива інформація та відомості, що порочать честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], чим завдано моральну шкоду. Сторона позивача просить: Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, що викладена у скарзі [PERSON] до прокуратури м. Іллічівська, Іллічівського міського суду Одеської області, Одеського окружного адміністративного суду та Національної асоціації адвокатів України, а саме (мовою оригіналу): «что касается [PERSON], то она как я лично считаю, не адвокат, а «кидала», которая работает по наводке и в сговоре с [PERSON]»; · Зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня після вступу в силу даного судового рішення спростувати недостовірну інформацію щодо [PERSON] шляхом подачі письмового спростування до прокуратури м. Іллічівська, Іллічівського міського суду Одеської області, Одеського окружного адміністративного суду та Національної асоціації адвокатів України; · Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 68402 грн. 88 коп.; · Стягнути із [PERSON] судові витрати по даній справі на користь держави. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надавши письмові заперечення з клопотанням про розгляд справи у її відсутності (а.с. 43-45). Із вказаних заперечень та виступу представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні вбачаються слідуючі обґрунтування заперечень: [PERSON] звернулась із заявою про злочин, в якій просила провести відповідне розслідування і вжити відповідних заходів реагування щодо припинення протиправних дій, маючи намір виконати свій громадський обов'язок та захистити свої права, оскільки [PERSON] вимагала у неї гроші для хабара суддям, до чого за особистою думкою [PERSON] причетна й адвокат [PERSON]; що ці оціночні судження [PERSON] не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка [PERSON], з'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та правовідносини. Копія заяви [PERSON] від 20.05.2014 р. на адресу прокуратури м. Іллічівська, Іллічівського міського суду Одеської області, Одеського окружного адміністративного суду та Національної асоціації адвокатів України (а.с. 24-30) підтверджує наявність в ній вислову, приведеного стороною позивача у позовній заяві (а.с. 29). В цій заяві [PERSON] просила: прокурора - внести в Єдиний реєстр досудових розслідувань вказані відомості відносно [PERSON] та [PERSON] з попередньою правовою кваліфікацією - ст. 190 ч. 2 КК України; суди - взяти до уваги вказану інформацію; Національну асоціацію адвокатів України - притягнути адвоката [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за порушення правил адвокатської етики. В заяві [PERSON] зазначила, що звертається з цією заявою в зв'язку з тим, що юрист [PERSON]. та адвокат [PERSON] шахрайським способом заволоділи належними їй 20000 грн. та пропонували дати хабарі суддям, та просила провести об'єктивну перевірку протиправних дій вказаних осіб (а.с. 24-25). Докази на а.с. 22-23, 50-52, 53, 83, 93-97, 124-125, 136 свідчать, що за заявою [PERSON] 04.06.2014 р. внесені дані до ЄРДР, що кримінальне провадження №120141601600680 неодноразово було слідчим закрито, однак в судовому порядку постанови скасовані з посиланням на неможливість позбавлення [PERSON] права доступу до правосуддя, на необхідність допиту свідків, на яких посилається потерпіла [PERSON] Згідно копії свідоцтва від 01.12.2009 р. [PERSON] має право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 8). 14.11.2013 р. [PERSON] оформила довіреність, якою уповноважила [PERSON] бути її представником (а.с. 14). 08.02.2014 р. [PERSON] видала довіреність про представництво її інтересів [PERSON], [PERSON] (а.с. 15-16). 08.02.2014 р. було укладено договір між [PERSON] та [PERSON] про надання юридичних послуг [PERSON] в справах про визнання шлюбу недійсним та про стягнення коштів на користь Головного управління Пенсійного Фонду України (а.с. 9-11). Відповідно до вказаного договору [PERSON] та [PERSON] 10.02.2014 р. та 25.04.2014 р. були складені акти виконаних робіт (а.с. 12, 13). Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області віл 15.04.2014 р. було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним (а.с. 17-18). Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.04.2014 р. закрито провадження по справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області до [PERSON] про стягнення суми переплати пенсійних виплат (а.с. 19-20). Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона та [PERSON] надали [PERSON] якісну правову допомогу, що за юридичні послуги було сплачено 10000 грн., однак [PERSON] стала пред'являти до них претензії із-за зміни своїх намірів і того, що вони відмовились бути її представниками по іншій справі, пов'язаній з житловим спором. Висновок психологічної експертизи на а.с. 76-78 об. підтверджує, що розповсюдження [PERSON] образливої інформації щодо [PERSON] є психотравмуючою для [PERSON] і їй були завдані моральні страждання, що орієнтований розмір грошової компенсації моральної шкоди становить 56,16 мінімальних заробітних плат. Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави. Відповідно до п. 2 вказаної статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно. Європейський Суд з прав людини визначив свободу виявлення поглядів однією з основних умов прогресивного розвитку демократичного суспільства та кожної особи зокрема. З обмеженнями, зазначеними у пункті 2 статті 10 Конвенції, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення. Стаття 10 Конвенції передбачає різницю між «інформацією» та «ідеями». З цього випливає, що свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити (Lingens v Austria A 103(1986)). Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, стаття 10 поширюється не лише на «правдиву» інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не може бути зобов'язана доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України (Thorgierson v Iceland A 239(1992)). Усією своєю практикою Європейський Суд з прав людини довів, що при розгляді справ за статтею 10 він тісно пов'язує фактор «обов'язки і відповідальність» зі стандартом «необхідність у демократичному суспільстві». Наприклад, у справі Гендісайд проти Сполученого Королівства (1976) було запроваджено принципи обов'язкового вивчення «конкретної ситуації, в якій перебуває особа, що використовує своє право на свободу вираження поглядів, а також її обов'язків і відповідальності, що пов'язані з цією ситуацією». Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У зв'язку з чим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Відповідно до ст. 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Способи захисту особистого немайнового права - права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації встановлені ст.ст. 94, 275, 277, 278 ЦК України. Відшкодування моральної шкоди передбачено ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Визначення термінів «недостовірна інформація», «поширення інформації», викладено у ст. 277 ЦК України, п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р. Із п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р. слідує, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростованню та доведенню їх правдивості; Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів ) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положення ст. 10 Конвенції; Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобах масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь. Суд погоджується з доводами сторони позивача, що відповідач поширила вищевказаною заявою (а.с. 24-30) негативну інформацію відносно [PERSON], однак відсутні підстави для притягнення [PERSON] до відповідальності з урахуванням вищевикладеного та п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. Із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р. слідує, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь, із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації; що разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 79, 84, 88 ЦПК України підлягає задоволенню клопотання відповідача на а.с. 133 про відшкодування судових витрат - витрат на правову допомогу, які підтверджені доказами на а.с. 134, 135, 139-141.

Outcome: approved