Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

27.04.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначила, що 07.09.2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб про що, Міським відділом РАЦС ММУЮ у Миколаївській області було зроблено відповідний актовий запис № 1134. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - сина [PERSON], який на даний час фактично проживає та знаходиться на утриманні відповідача та доньку [PERSON] [INFO], яка на даний час проживає та знаходиться на її утриманні. Подружні відносини фактично припиненні з березня 2017 року, примирення та збереження сім'ї неможливе. З урахуванням вищезазначених обставин, просила їх шлюб з [PERSON] розірвати. Та, з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, визначити місце проживання доньки з нею за адресою [ADDRESS], сина з відповідачем за адресою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 03.08.2018 року до участі у справі у якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, фактичні обставини, викладені у заяві підтвердила. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, викладені [PERSON] у заяві фактичні обставини не оспорював. Представник третьої особи до судового засідання не з'явилася, надала до суду заяву, якою просила судове засідання провести за її відсутності. Суд, дослідивши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони 07.09.2007 року зареєстрували шлюб про що, Міським відділом РАЦС ММУЮ у Миколаївській області було зроблено відповідний актовий запис № 1134. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON] [INFO] року Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з приписами ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Спільне життя у сторін не склалося по причині несумісності характерів, різних поглядів на сімейні цінності, що призвело до втрати почуттів кохання та взаємоповаги. З березня 2017 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують. Спір про розділ майна між подружжям відсутній. Встановлене свідчить, що подальше спільне життя сім'ї [PERSON] не можливе, отже збереження шлюбу суперечить інтересам обох із подружжя. Тому на підставі ст.112 Сімейного кодексу України слід постановити рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У судовому засіданні позивач просила залишити їй прізвище у шлюбі «[PERSON]» При вирішенні позовних вимог, щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, суд виходить з наступного. Так судом встановлено, що після припинення подружніх стосунків малолітній [PERSON], 2012 року народження проживає разом з батьком [PERSON] у квартирі [ADDRESS], яка належить матері відповідача [PERSON] (Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95763138 від 30.08.2017 року), фактично дитина знаходиться на утриманні відповідача. Малолітня [PERSON], 2015 року народження проживає разом з матір'ю [PERSON], у належній позивачці на праві власності квартирі [ADDRESS], фактично дитина знаходиться на утриманні позивачки. Згоди щодо матеріального утримання дітей сторонами досягнуто у добровільному порядку, що і було підтверджено ними у судовому засіданні. Згідно до наданого органом опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради Висновку №2118/020201-22/22/14/18 від 18.09.2018 року, батьками за вищезазначеними адресами, створено належні умови для проживання та всебічного розвитку дітей. Незважаючи на розірвання шлюбу, батьки усвідомлюють свою роль у вихованні та утриманні дітей, сповідують принцип рівності своїх прав та обов'язків щодо обох дітей. Згідно висновку, органом опіки та піклування було підтримано обопільне бажання батьків визначити місце проживання дітей. Отже, з викладеного слідує, що обидві сторони відповідально, на свій розсуд, ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, та належні умови для забезпечення малолітньої дитини. Відповідно до ст..7 СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, яка набула чинності для України 27.09.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Положеннями ст..29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Проаналізувавши встановлені фактичні обставин справи в контексті вищевикладених правових норм, суд приходить до висновку, що виходячи передусім з якнайкращих інтересів малолітніх дітей, слід визначити їх місце проживання відповідно [PERSON] з батьком та [PERSON] з матір'ю.

Outcome: approved