Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

26 січня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначено, що 12 червня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року шлюб розірваний. В період шлюбу, за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу сторонами була придбана квартира [ADDRESS]. Відповідач в добровільному порядку розділити спільне майно відмовляється та оскільки діти на даний час проживають разом із позивачкою та знаходяться на її утримані, вона просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя: вказаної квартири, визнавши за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири та за [PERSON] право власності на 1/3 квартири, залишивши її у спільній часткові власності сторін, судові витрати по справі позивачка просить стягнути з відповідача. (а.с.2-4) Представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити, вказувала, що квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Представник відповідача за первісним позовом проти задоволення вимог заперечував, в задоволенні позову просив відмовити, вказуючи, що квартира не є об'єктом спільної сумісної власності. 06 квітня 2016 року у судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виключення майна з переліку спільної сумісної власності подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, який було прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом. (а.с.а.с.36-41, 53) В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 12 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. 08 серпня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб укладений між сторонами розірвано. 28 вересня 2010 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана за власні кошти [PERSON], які були отримані від [PERSON] згідно договору позики до початку спільного життя з [PERSON], а тому позивач за зустрічним позовом просить суд відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі, задовольнити зустрічний позов, виключити майно, вказану вище квартиру з переліку спільної сумісної власності подружжя сторін, визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на вказану квартиру. На підтвердження своїх доводів позивач за зустрічним позовом посилався на рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року у цивільній праві № 200/15726/14-ц, згідно якого становлено факт передачі [PERSON] позики [PERSON] для придбання спірної квартири (а.с.37-41) Представник позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зустрічний позов просив задовольнити. Представниця відповідачки за зустрічним позовом в судовому засіданні проти зустрічного позову заперечувала, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Вказувала, що вказана квартира була придбана за спільні гроші подружжя, доказів використання для придбання вказаної квартири особистих коштів [PERSON] немає. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропет-ровська від 22 жовтня 2014 року вважає незаконним, звертала увагу суду на те, що воно не пред'являлось до примусового виконання. Також вказувала, що до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська раніше надходив позов про визнання розірвання договору купівлі-продажу спірної квартири у якому обставини придбання вказаної квартири були викладені інакше. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків з таких підстав. Між [PERSON] та [PERSON] 12 червня 2010 року був зареєстрований шлюб, що підтверджується наявною в матеріалах справи фотокопією повторного свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], зареєстрованого Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 12 червня 2010 року за відповідним актовим записом № 251. (а.с.5, 42) [INFO] року у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON], що підтверджується фотокопією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] зареєстрованого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, відповідний актовий запис № 370. (а.с.7) [INFO] року у сторін народилась донька - [PERSON], що підтверджується фотокопією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] зареєстрованого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, відповідний актовий запис № 1067. (а.с.6) 08 серпня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа № 201/5815/14-ц) шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.а.с.10, 43) Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року (провадження № 22-ц/774/7962/14) рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року скасовано, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - відмовлено. (а.с.44) Ухвалою від 28 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року скасувала, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року залишила в силі. (а.с.46) При цьому питання щодо розподілу сумісного майна подружжя не вирішувалось. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч.1 ст. 61 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до абз.2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. 28 вересня 2010 року між [PERSON] та його братом [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 1893. За умовами договору продавець ([PERSON].) продав, а покупець ([PERSON].) купив квартиру [ADDRESS] Загальна вартість нерухомого майна складає 214 422,50 грн. Право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору. (а.с.11, 47) 29 вересня 2010 року в Державному реєстрі правочинів був зареєстрований вище вказаний договір купівлі-продажу, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 9055469 від 29 вересня 2010 року, реєстраційний номер № 4136430. (а.с.12) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 15 квітня 2015 року за індексним номером документу № 36299908, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. (а.с.13) Представниця позивачки за первісним позовом вказала, що вважає квартиру спільною сумісною власністю подружжя незалежно від того, на ім'я кого з подружжя зазначене майно було придбано, зареєстровано чи ким внесено грошові кошти. Встановлюючи фактичні обставини справи суд виходить з приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року у цивільній справі №200/15726/14-ц було визнано дійсним договір безпроцентної цільової позики від 12 травня 2010 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON], у відповідності до якого [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 215 000,00 грн. з метою купівлі [PERSON] квартири [ADDRESS] Також було встановлено, що [PERSON] 28 вересня 2010 року придбав квартиру [ADDRESS]. Оскільки грошові кошти по договору позики в добровільному порядку не повернені, було вирішено в судовому порядку стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 215 000,00 грн. (а.с.50) Вказане рішення 04 листопада 2014 року набрало законної сили. (а.с.50 на зв.) Представниця позивача за первісним позовом вказувала на незаконність вказаного рішення, надала до матеріалів справи копію апеляційної скарги на вказане вище рішення, в якій апелянт просить скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову. (а.с.56-59) На час розгляду справи, інформації щодо руху апеляційної скарги у суду відсутні, такої інформації не надано й представником позивачки за первісним позовом. Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Також однією з основних засад судочинства згідно п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України встановлено обов'язковість судових рішень. Таким чином, обставини, встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропет-ровська від 22 жовтня 2014 року мають бути взяті до уваги при вирішенні спору про поділ спірної квартири. При цьому суд також враховує, що продавець квартири є рідним братом [PERSON], час, що минув після укладання шлюбу і до придбання квартири є відносно невеликим (менше чотирьох місяців), сумарний розмір доходів за цей період, згідно з пояснень представників сторін, жодним чином не є еквівалентним вартості квартири. До укладання шлюбу сторони спільно не проживали і спільного господарства не вели, перша їх дитина народилась на дев'ятий місяць після укладання шлюбу. З наведених підстав суд критично оцінює можливість придбання спірної квартири за кошти, зароблені під час спільного проживання в шлюбі з 12 червня 2010 року по 28 вересня 2010 року. Доводи представниці позивачки про те, що позивачка брала участь в придбані нерухомого майна шляхом надання власних коштів, враховані бути не можуть, оскільки жодних доказів цього, окрім припущень самої представниці надано не було, будь-які фактичні обставини набуття таких коштів, їх суми, обставин передачі для придбання квартири суду повідомлені не бути. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте позивачкою за первісним позовом докази її тверджень суду не надані. Слід також врахувати, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року у цивільній справі №200/15726/14-ц ухвалене вже після розірвання шлюбу між сторонами, заборгованість за договором позики на придбання спірної квартири не є спільною, а стосується особисто [PERSON] Жодних підстав вважати, що для погашення цієї заборгованості були чи будуть використані спільні кошти колишнього подружжя немає. Представниця позивачки за первісним позовом посилалась на те, що виконавче провадження по казаному вище рішенню про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики на даний час не виконане. На підтвердження чого надала лист Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська МЮУ ГТУ у Дніпропетровській області від 12 квітня 2016 року № 02-40/5923 зазначено, що згідно Єдиного реєстру виконавчих проваджень виконавчий документ по справі № 200/15726/14-ц Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відносно боржника [PERSON] ІПН [NUMBER] на теперішній час на виконанні не перебуває.(а.с.66) Проте вказана обставина не має правового значення, оскільки рішення суду може бути виконане не лише примусово, а й у добровільному порядку. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1040 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином, з моменту одержання грошових коштів за договором позики, [PERSON] є їх власником і при використанні цих коштів для придбання квартири слід виходити з того, що використовуються його власні кошти, оскільки позика одержана до моменту вступу ним в шлюб. Та обставина, що [PERSON] має зобов'язання повернути таку ж суму грошей позикодавцю не змінює правову природу коштів, які він використав на придбання майна. З урахуванням наведеного, суд вважає встановленим факти придбання спірної квартири під час шлюбу за рахунок коштів, які належали йому особисто. Крім того представниця позивачки вказала, що грошові кошти продавцю квартири ([PERSON].) не були передані в момент укладення договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим продавець звертався до суду з позовом про розірвання договору. (а.с.55) Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2013 року (справа № 203/6401/13-ц) позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про розірвання договору залишено без розгляду. (а.с.60) В наявній в матеріалах справи заяви [PERSON] від 14 квітня 2016, посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., за реєстровим № 413 зазначено, що жодних позовних заяв [PERSON] відносно свого рідного брата ([PERSON].) до суду не подавав, про існування вказаного вище позову не знав. (а.с.67) Крім того, сам по собі факт подання певного позову, за відсутності судового рішення за ним, не дозволяє встановити обставини справи. Таким чином, оскільки спірна квартира була придбана хоча й під час шлюбу, але за особисті кошти позивача за зустрічним позовом, вимоги зустрічного позову про її визнання особистою приватного власністю [PERSON] підлягають задоволенню. Натомість первісний позов не може бути задоволений, оскільки поділу підлягає спільне майно подружжя, до якого спірна квартира не належить. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, повну відмову вимог первісного позову, суд вважає за необхідне судові витрати понесені позивачем за первісним позовом (а.с.1) покласти на позивача. В той же час, враховуючи повне задоволення вимог зустрічного позову, суд вважає за необхідне судові витрати по справі понесені позивачем за зустрічним позовом (а.с.36) покласти на відповідача за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved