Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

27.04.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивував тим, що 27.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 10000,00 грн., а останній зобовязався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів у визначений договором позики строк. На підтвердження факту укладання договору позики та отримання грошей в позику [PERSON] видав розписку, складену та підписану ним власноруч, яка посвідчує отримання ним 27.02.2013 року у позику грошові кошти в сумі 10000,00 грн. Крім того, [PERSON] підписав на оригіналі примірника договору позики письмове підтвердження про отримання ним особисто 27.02.2013 року грошових коштів в сумі 10000,00 грн. в повному обсязі. Згідно із п. 4.1 договору позики строк користування позикою становить 1 рік з моменту укладання даного договору. Станом на 22.04.2016 року сума заборгованості становить: 10000,00 грн. сума основного боргу; 21506,00 сума 100% процентів річних за час прострочення виконання грошового зобовязання із повернення позики у розмірі 10000,00 грн. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом до відповідача, в якому позивач просить стягнути на його користь з відповідача 31506,00 грн. Позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що розмір відшкодування є занадто великим з урахуванням того, що позивач має право на інші стягнення (відсотки, інші штрафні санкції). Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що наступні правовідносини врегульовані нормами\~ЦК України\~стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами та відповідні їм фактичні обставини справи. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1\~ст. 3 ЦК України, а в ч.1ст. 626 ЦК України\~зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6\~79 цс 14). У відповідності до приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6\~1967 цс 15 розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст.ст.\~525,\~526,\~527,\~530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1\~ст. 612 ЦК України\~передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що 27.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 10000,00 грн., а останній зобовязався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів у визначений договором позики строк. На підтвердження факту укладання договору позики та отримання грошей в позику [PERSON] видав розписку, складену та підписану ним власноруч, яка посвідчує отримання ним 27.02.2013 року у позику грошові кошти в сумі 10000,00 грн. Крім того, [PERSON] підписав на оригіналі примірника договору позики письмове підтвердження про отримання ним особисто 27.02.2013 року грошових коштів в сумі 10000,00 грн. в повному обсязі. Згідно із п. 4.1 договору позики строк користування позикою становить 1 рік з моменту укладання даного договору. Позивач надсилав відповідачу письмову претензію про необхідність повернення коштів, разом з тим, його претензія залишилась невиконаною. За таких обставин суд вважає, що підлягає стягненню сума заборгованості 10000 гривень, яка відповідачем не ос порена. Крім того, згідно п. 7.3 договору «у разі несвоєчасного повернення основної суми боргу позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 100% річних від простроченої суми». Аналізуючи зміст п. 7.3 кредитного договору, суд доходить висновку, що розмір процентів 100%, які має сплатити позичальник за період прострочки, є неустойкою у розумінні ст. 549 ЦК України, оскільки такі стягуються лише при порушенні позичальником строку виконання зобовязання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача суму процентів згідно п. 7.3 договору в розмірі 21506 грн. Такий розмір штрафних санкцій на переконання суду значно перевищує розмір збитків позивача з наступних підстав. Позивач за умовами договору надав в позику кошти у сумі 10000 грн., процентна ставка становить 48% річних, також за умовами договору передбачено стягнення подвійної облікової ставки НБУ, штраф в розмірі 10% та встановлений індекс інфляції, вимоги щодо яких не заявлялись. Отже, позовні вимоги щодо стягнення з позичальника штрафних санкцій у сумі 21506 грн. суперечать принципам розумності та справедливості, а тому суд доходить висновку про необхідність зменшити розмір штрафних санкцій до 10000 грн., що складає суму заборгованості. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 349,90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial