Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

28.11.2018 року позивач звернулася до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2012 року видане [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2012 року видане [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з допоміжними спорудами та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , які належали померлому [INFO] [PERSON] . Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що вона є інвалідом 2 групи, та постійно проживала з батьками за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаного будинку з допоміжними спорудами та земельною ділянкою був батько позивача [PERSON] , який помер [INFO] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті матері позивач, як спадкоємець першої черги, подала заяву про прийняття спадщини. В подальшому, позивачу стало відомо, що її брат [PERSON] одноособово, після смерті батька [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок та земельну ділянку, а потім отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Встановивши, що [PERSON] одноособово отримав у власність спадкове майно, позивач повторно звернулася до державного нотаріуса, який відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому, позивач за захистом своїх прав та інтересів, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 01.02.2019 року відкрито провадження по справі, призначено у справі підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.08.2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача [PERSON] - його спадкоємця [PERSON] . Ухвалою суду від 16.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав вказаних у ньому, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю, та подав заяву про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без участі представника сільської ради, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] яка є інвалідом ІІ групи з народження, та страждає стійким психічним розладом, легка розумова відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю, разом зі своїми батьками [PERSON] , [PERSON] , та братами [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується копією дублікату договору міни від 24.05.2012 року та копією витягу про державну реєстрацію прав № 34392995 від 06.06.2012 року. Також, [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,356 га, для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,124 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0.232 га, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту серії ІІІ -КВ № 015219. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 38. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за законом до Української міської державної нотаріальної контори звернувся син померлого [PERSON] , та його дружина [PERSON] , які вказали, що інших спадкоємців окрім них немає. Дружина померлого - [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь сина [PERSON] .. Про наявність інших спадкоємців в тому числі [PERSON] , яка з 1994 року є інвалідом ІІ групи з народження, не вказано ні в одній заяві як спадкоємиця померлого. 13.06.2012 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , в тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась дружина спадкодавця [PERSON] на його користь, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 918. Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав № 34591437 від 22.06.2012 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 13.06.2012 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , в тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась дружина спадкодавця [PERSON] на його користь, на земельну ділянку розміром 0,178 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надану для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого підсобного господарства, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 015219. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 920. 04.02.2015 року [PERSON] склала заповіт, яким земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,950 га, яка розміщена на території Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223189300:05:002:0005, яка належала їй згідно державного акту на право власності на землю серії Р1 № 294910, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за № 150-с, заповіла своєму сину [PERSON] . Зареєстровано в реєстрі за № 18. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 42. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] та її брати [PERSON] та [PERSON] звернулися до Української міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 25.10.2018 року позивач [PERSON] та її брати [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] по 1/3 частці, яка складається з земельної ділянки розміром 2,9501 га, що знаходиться на території Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З копії довідки виданої Трипільською сільською радою № 83 від 07.02.2018 року вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] звернулася до Української міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового майна після померлого [INFO] [PERSON] , на що їй листом № 711/0116 від 12.09.2018 року було відмовлено, оскільки 13.06.2012 року [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З копії довідки, виданої виконкомом Трипільської сільської ради, № 716 від 28.09.2018 року [PERSON] постійно з дня народження і по теперішній час проживає та з 29.09.1995 року зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батьків, між сторонами [PERSON] , та її братом [PERSON] які продовжували проживати в будинку за адресою: [ADDRESS] , склались неприязні стосунки. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання позивача недієздатною та встановлення над нею опіки. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.02.2019 року по цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи - орган опіки та піклування Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Управління соціального захисту населення Обухівської районної державної адміністрації Київської області, про визнання фізичної особи недієздатною і встановлення опіки, заяву [PERSON] задоволено частково. Визнано [PERSON] недієздатною, однак встановлено над нею опіку піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області. Даним рішенням встановлено, що [PERSON] , [INFO] , народилася в с. Трипілля Обухівського району Київської області та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом, свідоцтвом про народження, довідкою. Заявник [PERSON] , є братом [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, довідкою. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 4 від 18.01.2019 року [PERSON] страждає стійким психічним розладом: Легка розумова відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю (МКХ-10: F 70.1). За своїм психічним станом [PERSON] не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З копії вказаного рішення вбачається, що оскільки між [PERSON] та [PERSON] існував майновий спір щодо поділу спадкового майна, тому суд вважав неможливим призначення [PERSON] опікуном [PERSON] . Крім того, під час судового розгляду [PERSON] посилалась на образи і негативну по відношенню до неї поведінку і ставлення [PERSON] та його дружини. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.05.2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 13. Після смерті [PERSON] , спадкоємцем майна померлого став його син [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За змістом п. п. 3.21., 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (станом на дату видачі свідоцтва про право на спадщину) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи, тому є повнолітньою непрацездатною особою та, у відповідності до положень ст.1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку в спадковому майні після померлого батька [PERSON] .. Враховуючи те, що позивач [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] постійно проживала разом з спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , та була повнолітньою непрацездатною особою і згідно до ст. 1241 ЦК України, мала право на обов`язкову частку у спадщині, суд приходить до висновку, про наявність підстав передбачених ст.ст. 1268, 1301 ЦК України для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними та визнання за позивачем права власності на 1/3 частину житлового будинку та на 1/3 частину земельної ділянки, оскільки померла [PERSON] відмовилася від своєї частки на спадщину на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд відхиляє клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, та не вбачає підстав для його задоволення, оскільки з матеріалів справи та пояснень сторін, зокрема опікуна [PERSON] встановлено, що позивачу про порушене право стало відомо в 2018 році, коли до суду звернувся з позовом [PERSON] про визнання позивачки недієздатною. На підставі викладеного,

Outcome: partial