Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

28 листопада 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про зняття арешту з квартири [ADDRESS]. Обгрунтовано позов тим, що 15 листопада 2016 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 750/4426/15-ц про стягнення з позивача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 3235835 грн. 20 коп. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевським О.М. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої накладено арешт на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вказана квартира є її єдиним постійним місцем проживання з 2008 року і є предметом іпотеки для забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, який надавався в іноземній валюті, а тому з квартири має бути знятий арешт відповідно до Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено введення заборони на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, який наданий в іноземній валюті і за умов, визначених цим Законом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області у судове засідання не з'явився, подав заперечення на позов та просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 143616,62 доларів США (сто сорок три тисячі шістсот шістнадцять доларів 62 центи), що еквівалентно 3235835 грн. 20 коп. На виконання вказаного рішення суду стягувачу було видано виконавчий лист (а/с 35). Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевського О.М. від 11 вересня 2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа (а/с 29). Згідно Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що [PERSON] має у власності такі об'єкти нерухомості: квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS]. Вказані об'єкти нерухомості є предметом іпотеки - іпотекодержатель Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». 19 листопада 2015 року на підставі письмової заяви стягувача та боржника державним виконавцем проведено опис майна боржника - квартири [ADDRESS]. У подальшому вказану квартиру було передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів до ДП «СЕТАМ». Відповідно до протоколів проведення електронних торгів від 13 серпня 2016 року, 14 вересня 2016 року та 02 листопада 2016 торги не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів. У зв'язку з цим, 07 листопада 2016 року Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» направлено лист щодо вирішення питання про залишення за собою нереалізованого майна в рахунок погашення заборгованості (а/с 34). Згідно листа Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 08 листопада 2016 року стягувач відмовився залишити за собою нереалізоване майно. Листом від 15 листопада 2016 року, адресованого Головному територіальному управлінню юстиції у Чернігівській області, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) запропонувало в рахунок погашення боргу звернути стягнення на нерухоме майно боржника: квартиру [ADDRESS] (а/с 34 на звороті). У зв'язку з цим, 15 листопада 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевським О.М. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, згідно якої описано та накладено арешт на трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а/с 16). Позивач зазначає, що вказана вище квартира є її єдиним постійним місцем проживання з 2008 року. Згідно акту підтвердження фактичного місця проживання особи від 17 листопада 2016 року, затвердженого головою ОСББ «Пілот-41», [PERSON] проживає одна з 2008 року за адресою: [ADDRESS] (а/с 14). Також, з довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою ОСББ «Пілот-41» вбачається, що [PERSON] зареєстрована за вказаною вище адресою (а/с 15). А тому, позивач вважає, що оскільки вказана квартира є її єдиним постійним місцем проживання з 2008 року і вказане майно є предметом іпотеки для забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, який наданий в іноземній валюті, а тому має бути знятий арешт з її квартири відповідно до Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено введення заборони на примусове звернення стягнення на нерухоме майно, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, який наданий в іноземній валюті. Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. Згідно Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Також, у ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Крім того, у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз'яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Зі скаргою на дії державного виконавця щодо винесення постанови про опис та арешт майна боржника у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, боржник не зверталася. Оскільки підстав, передбачених ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з нерухомого майна позивачем не зазначено, а посилання позивача на Закон України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу свого позову само по собі не може бути підставою для зняття арешту, адже державним виконавцем накладено арешт на квартиру в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а тому вимоги позивача про зняття арешту з квартири, з підстав, заявлених позивачем у позові, задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed