Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

29.04.2020 позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодіння [ADDRESS] ; виселити [PERSON] з вищевказаного домоволодіння. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником 14/100 частин спірного домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 30.10.2017 №\~1056. Однак не може вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки в спірному домоволодіння проживає та зареєстрована відповідачка, яка на прохання позивача звільнити житлове приміщення відмовляється. 18.05.2020 ухвалою суду по справі відкрито загальне позовне провадження. 26.01.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання учасники не з`явилися. Відповідачка своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалася. Представник позивачки адвокат Никонова\~М.\~О. подала заяву, якою позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу без участі позивачки та її представника. Представник відповідача подав заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в проведені слідчої дії в рамках досудового розслідування, долучив копію повістки на ім`я потерпілого, однак жодних доказів, що він є представником потерпілого чи іншим учасником відповідного кримінального провадження ним до суду не надано. Зважаючи на відсутність доказів поважності причин неявки відповідачки та її представника у судове засідання, суд дійшов висновку, що у відповідності до ч.\~1 ст.\~223 ЦПК України така неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 04.09.2015 відповідно до договору дарування 14/10 частин домоволодіння [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Ємець\~І.\~О., зареєстровано в реєстрі за №\~3206, [PERSON] подарувала [PERSON] вищевказану частину домоволодіння. 30.10.2017 згідно договору дарування 14/10 частин домоволодіння [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Поддубною\~Ю.\~В., зареєстровано в реєстрі за №\~1056, [PERSON] в особі представника [PERSON] подарувала [PERSON] вищевказану частину домоволодіння. 10.09.2019 Головним спеціалістом відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харкіської області Гладковою\~В.\~М. відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] за заявою [PERSON] у зв`язку з тим, що особа не подала необхідних документів, про що видано довідку №\~11?001766?2019 від 10.09.2019. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №\~266725088 від 21.07.2021 за об`єктом нерухомого майна реєстраційний номер 717269163101 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , станом на вказану дату в Реєстрі наявний запис про право власності №\~39667415 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 14/100 частин вищевказаного домоволодіння, дата державної реєстрації: 08.12.2020, державний реєстратор: [PERSON] , підстава державної реєстрації: договір купівлі?продажу №\~4?8031 від 16.12.2004, виданий державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Абрамченко\~Т.\~А., дублікат договору виданий державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Афанасьєвою\~С.\~Є. від 09.10.2019 №\~2?1623, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55660736 від 11.12.2020, [PERSON] , Полівська сільська рада Дергачівського району Харківської області. Відповідно до абз.\~1 ч.\~5 ст.\~12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно ч.\~1 ст.\~319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.\~1?2 ст.\~341 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.\~1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У п.\~27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. З матеріалів справи вбачається, що на даний момент в Реєстрі прав власності на нерухоме майно містяться записи про право власності на спірне домоволодіння і позивачки і відповідачки. Відтак, по суті, між сторонами залишаються неврегульованими питання власності на спірне домоволодіння. Відповідно до ст.\~155 ЖК Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. За таких умов, при наявності в Державному реєстрі нескасованого чинного запису про право власності відповідачки, виселення останньої зі спірного домоволодіння (визнання її такою, що втратила право користуватися ним), власником якого вона значиться, було б безумовним порушенням її прав як власника, та, з урахуванням обставин на момент розгляду справи судом, не відповідає принципам пропорційності та необхідності. Таким чином, до вирішення питання про усунення суперечностей щодо державної реєстрації права власності сторін на спірне домоволодіння, питання про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним будинком, та її виселення безумовно є передчасним. Суд також зауважує, що у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знала про проживання в ньому відповідача, яка є особою пенсійного віку, іншого житла не має та набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням. Крім того, позивачем не підтверджена жодними належними і допустимими доказами, що відповідачка чинить позивачу будь?які перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні її власністю, як про це стверджує позивач. Також у ході розгляду справи не встановлено, що відповідач має у власності житло, відмінне від спірного домоволодіння, та зловживає своїми правами, відмовляючись звільнити спірне житло. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Суд вирішує питання про судові витрати на підстав ст.\~141 ЦПК України, а саме: оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, останній компенсується за рахунок держави. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed