Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

27.07.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми боргу в сумі 130 тис. грн. за договором позики. Заяву обґрунтував тим, що 20.03.2014 року він позичив відповідачу [PERSON] 130 тис. грн. з умовою повернення цих коштів до 20.09.2016 року. На підтвердження передачі коштів відповідач надав позивачу письмову розписку про отримання ним грошей в сумі 130 тис. грн. у гр. [PERSON] та зобов`язався такі повернути в строк до 20.09.2016 року. в що підтверджується оригіналом власноручно написаної [PERSON] розписки. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав та до вказаної дати позичені гроші позивачу не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути кошти, однак [PERSON] ігнорує всі вимоги позивача та борг не повертає. Позивач покликається на ст.ст. 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України та просить суд стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 130000 грн. Згідно ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 04.08.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, від сторін до суду не надходили. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим про розгляд справи судом за адресою, яка є зареєстрованим у встановленому законом порядку його місцем проживання, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. Позивач [PERSON] 26.08.2020 року подав суду оригінал боргової розписки від 20.03.2014 [PERSON] . Станом на час розгляду справи не подав суду клопотання про закриття провадження або залишення позову без розгляду у зв`язку з врегулюванням спору. Дослідивши матеріали справи, вивчивши зміст позовних вимог та зміст оригіналу боргової розписки гр. [PERSON] суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити повністю виходячи з такого. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу боргових зобов`язань. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до розписки від 20.03.2014 року, укладеної між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у присутності гр. [PERSON] оригінал якої досліджено судом, а також долучено до матеріалів справи, відповідач взяв в борг у позивача 130 тисяч гривень 20.03.2014 року і зобов`язався вказану суму повернути [PERSON] через два з половиною роки або тридцять місяців, тобто до 20.09.2016 року. Дані обставини відповідачем не заперечені та не спростовані, жодним доказом. Судом встановлено, що відповідачем не виконано перед позивачем зобов`язання щодо повернення коштів згідно боргової розписки від 20.03.2014 року, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу 130000 грн. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1ст. 207 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, 11.11.2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 20.03.2014 року вбачається, що строк позики розпочинається з моменту підписання розписки і становить до 20.09.2016 року. Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником [PERSON] коштів в борг у гр. [PERSON] та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.04.2012 року, справа № 6-24ц12. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Відповідно до ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. У частині ч. 1ст.527 ЦК України сформульоване загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Із розписки, написаної [PERSON] , вбачається, що він взяв на себе зобов`язання повернути [PERSON] кошти у сумі 130000 грн. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, клопотання позивача про стягнення з відповідача судових витрат у виді судового збору в сумі 1300 грн підлягає до задоволення, оскільки вказані судові витрати понесені позивачем підтверджені документально (квитанція № 19973 від 19.07.2020).

Outcome: approved