Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

29.01.2021 [PERSON] звернулася до Борівського районного суду Харківської області з позовом до Комунальної організації «Борівський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді», третя особа: Борівська районна державна адміністрація Харківської області, в якому просила визнати незаконним та скасувати Наказ Комунальної організації «Борівський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» № 40-к від 31.12.2020 про звільнення [PERSON] ; зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді фахівця із соціальної роботи Комунальної організації «Борівський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді». Позовні вимоги мотивовані наступними обставинами. 20.01.2017 позивач працевлаштувалася до Комунальної організації «Борівський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» на посаду фахівця із соціальної роботи. [INFO] у позивача народився син [PERSON] і вона пішла у відпустку по догляду за дитиною до 3-х років, в якій і перебуває на даний час. 02.11.2020 під час перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, вона отримала від відповідача попередження про наступне звільнення (вивільнення) у зв`язку із ліквідацією вказаної організації. 31.12.2020 позивача було звільнено з посади фахівця із соціальної роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 40-к від 31.12.2020. При цьому, позивача не було працевлаштовано відповідачем на жодну іншу посаду. Трудову книжку позивач отримала після звільнення, а копію Наказу про звільнення лише 27.01.2021. Позивач вважає її звільнення незаконним, так як під час звільнення відповідач порушив норми, передбачені ст. 49-2 КЗпП України. [PERSON] було попереджено про звільнення 02.11.2020, а звільнено 31.12.2020, тобто коли ще не пройшло два місяці з дати попередження про звільнення. Крім того, під час звільнення [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, проте відповідач не працевлаштував її на іншу роботу, чим порушив вимоги КЗпП України. Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 15.02.2021 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу надано строк для подачі відзиву. 25.02.2021 до Борівського районного суду Харківської області від відповідача надійшов відзив, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. На підставі розпорядження Борівської РДА Харківської області № 240 від 02.11.2020 та відповідно до Постанови ВР України № 807-ІХ від 17.02.2020 Борівський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді видав наказ 02.11.2020 № 30-к «Про ліквідацію Борівського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» про припинення шляхом ліквідації юридичної особи та попередження працівників в установленому законом порядку про наступне вивільнення. Борівський РЦСССДМ ліквідовується як підрозділ Борівської РДА. Працевлаштування працівників, які звільняються, здійснює власник або уповноважений ним орган самостійно або через державну службу зайнятості. Борівської селищною радою рішенням ІІ сесії Борівської селищної ради VІІІ скликання від 11.12.2020 створено новий заклад Комунальну установу «Центр надання соціальних послуг Борівської селищної ради». Борівська селищна рада не є власником або уповноваженим ним органом Борівського РЦСССДМ та не є правонаступником Борівської РДА. Відповідач вказує, що Комунальна організація «Борівський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» не порушує чинне законодавство та у разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідовується. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві. Третя особа: представник Борівської РДА Харківської області в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.3,4), має на утриманні двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження відповідно серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.5,6). Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 24.05.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище [PERSON] , неповнолітня дитина [PERSON] залишена на виховання [PERSON] (а.с.7,8). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 20.01.2017 згідно наказу № 3-к від 19.01.2017 прийнята в Борівський РЦСССДМ на посаду фахівця із соціальної роботи без категорії. 31.12.2020 звільнена з посади фахівця із соціальної роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП згідно наказу № 40-к від 31.12.2020 (а.с.9-10). Наказом № 13-к від 20.08.2019 Борівського РЦСССДМ [PERSON] надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 20.08.2019 по 29.06.2022 (а.с.11). Наказом № 40-к від 31.12.2020 Борівського РЦСССДМ [PERSON] звільнено з посади фахівця із соціальної роботи Борівського РЦСССДМ 31.12.2020 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.12). 18.01.2021 [PERSON] зверталася до голови Борівської РДА щодо поновлення її порушених прав (а.с.13), проте головою комісії з реорганізації Ізюмської РДА надано відповідь, згідно якої Борівська РДА є лише засновником ЦСССДМ, а не правонаступником, отже, обов`язок щодо обов`язкового працевлаштування не передбачений (а.с.14). Розпорядженням голови Борівської РДА № 240 від 02.11.2020 ліквідовано Борівський РЦСССДМ (а.с.30-32) та затверджено склад комісії з ліквідації Борівського РЦСССДМ (а.с.36-37). Наказом № 30-к від 02.11.2020 припинено шляхом ліквідації юридичну особу Борівський РЦСССДМ (а.с.38). [PERSON] отримала попередження про наступне вивільнення (звільнення) 02.11.2020 (а.с.40). Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами, зокрема, працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у\~частині третій статті 221\~і\~статті 222\~цього Кодексу. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~40\~КЗпП України\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~а також\~строковий трудовий\~договір до\~закінчення строку\~його чинності\~можуть бути\~розірвані власником\~або уповноваженим\~ним органом\~лише у\~випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Проте, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] попереджена про наступне вивільнення (звільнення) директором Борівського РЦСССДМ 02.11.2020 (а.с.40), а звільнена 31.12.2020, тобто з порушенням двохмісячного строку. Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -\~частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. З аналізу вказаної норми вбачається, що за такою категорією жінок, які мають дітей віком до трьох років, встановлено гарантії захисту їх трудових прав, які полягають у забороні їхнього звільнення. Єдиним можливим випадком, при якому вказана категорія жінок підпадає під звільнення, є повна ліквідація підприємства, установи, організаці. Проте в законі чітко вказано, що таке звільнення допускається лише з обов`язковим працевлаштуванням. Всупереч вимогам чинного законодавства відповідачем не вживалися заходи щодо працевлаштування позивача, протягом трьох місяців (період працевлаштування) за [PERSON] не зберігалася середня заробітна плата. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів, що позивачу пропонувалася рівнозначна посада, а остання від неї відмовилася. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З наведеного вбачається, що відповідачем порушені трудові права [PERSON] , наказ про її звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді. Згідно ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення закрпілені в ст. 430 ЦПК України. З урахуванням викладеного, ст.ст. 5,12, 13, 80, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 268, 273, 274-279, 430 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, ст. 16 ЦК України, на підставі ст.ст. 5-1, 40, 49-2, 184, 232, 235 КЗпП України , суд -

Outcome: approved