Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

28.01.2015 р. позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ житлового будинку і земельної ділянки, виділ в натурі майна, визнання права власності на частину земельної ділянки. Відповідно до заявлених вимог позивач просила: - поділити в натурі житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] та земельну ділянку під [ADDRESS] ; - виділити [PERSON] в натурі 27/50 частини житлового будинку під [ADDRESS] та 27/50 частин земельної ділянки, загальною площею 0,1000га , кадастровий номер 79142134 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель під [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 27/50 частин земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 79142134 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель під [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі Договору дарування, укладеного 07.05.2002 року між позивачем та [PERSON] , їй належить 27/50 частини житлового будинку [ADDRESS] , а інша частина будинку належить відповідачу. Під час укладання договору дарування [PERSON] зазначала, що земельна ділянка не приватизована, державний акт на право приватної власності не оформлювався та не видавався. Проте, як стало відомо позивачу 23.03.2000 р. рішенням Київської міської ради № 56-3/777 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а 04.07.2002 р. видано Державний акт на право приватно власності на землю. Посилаючись на положення ст.120 ЗК України, позивач зазначає, що до неї при укладанні договору дарування частини будинку перейшло і право власності на 27/50 частини земельної ділянки Оскільки сторони не досягли домовленостей щодо поділу будинку та земельної ділянки, позивач просить виділити їй в натурі в судовому порядку належну їй частину будинку та земельної ділянки, з одночасним визнанням права власності на земельну ділянку. 03.02.2015 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 14.06.2016 р. відповідачем подані письмові заперечення з приводу заявлених вимог, відповідно до яких остання просить відмовити у задоволенні позову в частині визнання права власності на земельну ділянку, оскільки відповідач є єдиним власником земельної ділянки і відповідно до вимог ст.120 ЗК України в редакції, яка була чинна на момент переходу до позивача права власності на частину будинку, земельна ділянка переходила у власність на підставі цивільно-правової угоди, а норми, на які посилається позивач набули чинності з 01.01.2010 р. 07.11.2018 р. справа прийнята в провадження судді Колдіної О.О. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 16.02.2021 р. судом в провадження прийнята заява позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить поділити в натурі житловий будинок з відповідними надвірними спорудами та будівлями під [ADDRESS] . Виділити [PERSON] в натурі 27/50 частин житлового будинку які складаються з приміщень: 1-1 - коридор площею 6,20 кв.м. (фактичною площею 6,10 кв.м.), 1-2 коридор площею 5,40 кв.м. (фактичною площею 5,40) кв.м., 1-3 житловою площею 19,60 кв.м. (фактичною площею 19,0 кв.м.), 1-4 коридор площею 5,50 кв.м., 1-5 кухня площею 17,90 кв.м. (фактичною площею 16,90 кв.м.), 1-6 санвузол площею 8,70 кв.м. (фактичною площею 8,40 кв.м.), 1-7 житловою площею 15,90 кв.м. (фактичною площею 14,50 кв.м.), 1-8 житловою площею 13,20 кв.м.( фактична площа 11,90 кв.м.), загальною площею приміщень 92,40 кв.м. Також просила суд визнати за нею право власності на 27/50 частин земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 79142134 для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . 19.07.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила суд їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на принцип єдності нерухомого майна і земельної ділянки. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку та виділення її в натурі, зазначаючи на невідповідність даних вимог нормам чинного законодавства, які були чинні на час переходу до позивача права власності на частину будинку. У разі встановлення судом порушення прав позивача в частині виділення в натурі земельної ділянки представник відповідача просила застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, про що подала відповідну заяву, оскільки про належність відповідачу земельної ділянки на праві власності їй було відомо ще в червні 2012 року. Також представник відповідача повідомила суду, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо виділення в натурі частини будинку позивачу, що належить їй на підставі договору дарування. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] ) укладено Договір дарування, відповідно до якою відповідач подарувала позивачу 27/50 частин жилого будинку [ADDRESS] . Весь будинок має розмір жилої площі 67,40 кв м, розташований на земельній ділянці розміром 750 кв м та 624 кв м,, яка була відведена «Дарувателю» на підставі рішення виконкому №445 Київської міської ради депутатів 12.04.1955 року. Земля не приватизована, відповідно державний акт на право приватної власності не оформлювався та не видавався. В частині третій п.2 Договору дарування зазначено, що за договором дарується: 1-1/6,2 кв.м. -коридор, 1-5/17,9 кв.м - кухня, 1-6/8,7 кв.м- санвузол, 1-7/15,9 кв.м - житлова, 1-8/ 13,2 кв.м житлова, що складає 27/50 частин домоволодіння. 04 липня 2002 року у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку розміром 0,10 га по [ADDRESS] , про що видано Державний акт серії «I-КВ» № 148717. В державному акті зазначено план зовнішніх меж земельної ділянки та кадастровий номер №79142134. Вказаний акт виданий на підставі Рішення Київської міської ради від 23.03. 2000 року за № 56-3/777. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № СЕ-1202-1-1115.19 від 08.05.2020 р., експерт вважає технічно можливим виділення/поділ житлового будинку [ADDRESS] відповідно до часток співвласників та суду запропоновано варіант поділу будинку, який повністю відповідає умовам договору дарування щодо приміщень, які виділяються кожній із сторін. Сторонами не заперечувалося що позивач самостійно користується 27/50 частинами житлового будинку під [ADDRESS] , які складаються з наступних приміщень: 1-1 - коридор площею 6,20 кв.м. (фактичною площею 6,10 кв.м.), 1-2 коридор площею 5,40 кв.м. (фактичною площею 5,40) кв.м., 1-3 житловою площею 19,60 кв.м. (фактичною площею 19,0 кв.м.), 1-4 коридор площею 5,50 кв.м., 1-5 кухня площею 17,90 кв.м. (фактичною площею 16,90 кв.м.), 1-6 санвузол площею 8,70 кв.м. (фактичною площею 8,40 кв.м.), 1-7 житловою площею 15,90 кв.м. (фактичною площею 14,50 кв.м.), 1-8 житловою площею 13,20 кв.м.( фактична площа 11,90 кв.м.), загальною площею приміщень 92,40 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу положень ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.367 ЦК України).. Відповідно до частин першої третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13 зроблено висновок про те, що виділ часток (поділ) жилого будинку, який перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Тобто, для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, враховується не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 601/180/16. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 03 квітня 2013 року, справа № 6-12цс13, а також постанові від 23 січня 2019 року у справі № 757/24164/17-ц. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, який підлягає державній реєстрації. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року у справі № 725/602/18. Враховуючи висновки судової будівельно-технічної експертизи, позицію сторін щодо виділення позивачу в натурі частини домоволодіння, що відповідає її частці у праві власності на будинок, суд приходить до висновку про можливість виділу в натурі позивачу 27/50 частин житлового будинку, що відповідає договору дарування від 07.05.2002 р. Вимоги позивача про визнання за нею права власності на 27/50 частин земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 79142134 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель під [ADDRESS] не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотньої дії в часі. Заборона зворотньої дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. На момент укладення договору дарування 27/50 частин житлового будинку земельна ділянка по [ADDRESS] не перебувала у власності відповідача. На час виникнення спірних правовідносин, а саме на момент відчуження 27/50 частини будинку [ADDRESS] позивачу, ст. 120 ЗК України не передбачала одночасного переходу прав на земельну ділянку. Відповідно до положень ст.120 Земельного кодексу України в реакції, яка була чинна на момент укладання договору дарування, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Будь-який правочин щодо відчуження земельної ділянки між сторонами не укладався. Право власності [PERSON] на земельну ділянку, яке виникло на підставі державного акту, виданого в результаті приватизації може бути припинено лише в разі скасування рішення Київської міської ради, відповідно до якого земля була виділена у власність відповідача, та державного акту на зазначену ділянку. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року у справі №826/3439/132-а позовні вимоги про скасування рішення Київської міської ради від 23.03.2000 №56-3/777 в частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 гектарів на території [ADDRESS] ; визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії № 148717, який видано [PERSON] 04.07.2002 р.; скасування запису №79-2-01793 про державну реєстраціїю в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, - залишено без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Судом булоа встановлено, що [PERSON] достовірно було відомо про знаходження земельної ділянки у приватній власності [PERSON] та отримання [PERSON] державного акту, про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] ще в жовтні 2011 . Отже, позивач у передбачений законом спосіб реалізувала своє право на звернення до суду про припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку, шляхом скасування рішення про надання земельної ділянки, визнання недійсним державного акту та скасування запису у книзі реєстрації. За результатами судового розгляду рішення Київської міської ради від 23.03.2000 №56-3/777 про надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 гектарів на території [ADDRESS] та державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серії № 148717 від 04.07.2002 р., згідно якого виникло право власності [PERSON] не скасоване та залишається чинним. Оскільки право власності [PERSON] ґрунтується на законних підставах, то суд позбавлений законної можливості припинити її право власності на 27/50 частини земельнї ділянки. Суд бере до уваги висновки ВС у справі №173/1744/19 від 22.09.2021, згідно яких сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття у власність земельної ділянки. Позивач при зверненні до суду посилається на положення ст.377 ЦК України і ст.120 ЗК України в редакції, яка не була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, а саме укладання договору дарування, а тому не може бути застосована судом. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання за нею права власності на 27/50 частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , оскільки вони не ґрунтуються на вимогах законодавства, чинного на момент набуття позивачем права власності на частину будинку. Відповідачем було заявлено про застосування судом наслідків пропуску позовної давності до вимог про визнання права власності на земельну ділянку. Однак, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18(пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51). Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення вимог позивача про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, то, відповідно, положення ст.264 ЦК України не можуть бути застосовані. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial