Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

28 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство „ Всеукраїнський [PERSON] , який є правонаступником прав та обовязків відкритого акціонерного товариства „ Всеукраїнський [PERSON] (надалі ПАТ „ ВіЕйБі Банк або [PERSON]) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач посилався на те, що 26 червня 2008 року між Банком та [PERSON] укладений Кредитний договір № 308А/08-6, відповідно до якого останньому наданий кредит для придбання автомобіля у розмірі 112 770 грн., за плату в розмірі 25% річних, терміном повернення кредиту та процентів за ним до 26 червня 2015року. Банк свої зобовязання по Кредитному договору як Позичальник виконав цілком. Проте, [PERSON] свої зобовязання згідно умов Кредитного договору та Графіку погашення заборгованості належним чином не виконував, в результаті чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 21 липня 2015 року становить 16 959,93грн. і складається з наступного: 10702грн загальна заборгованість за кредитом; 2144,77грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1172,80грн. заборгованість по комісії за розрахункове обслуговування; 2940,36грн. неустойка. Вказані суми [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» не визнали, просили відмовити у їх задоволенні та звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому зазначили, що відповідно до рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22.04.2015 року по справі №234/169/15-ц, суд вирішив визнати умову договору споживчого кредиту № 308А/08-6 від 26.06.2008р, укладений між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк», щодо обовязку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 146,60грн недійсною з моменту укладення договору. [PERSON] комісія в сумі 146,60грн сплачувалась з часу укладення договору включно по листопад 2014 року, всього комісії сплачено в сумі 11288,28грн, відповідно ця сума є сумою переплати по комісії і вона враховується як сплата по кредиту (тіло та відсотки). Відповідно до умов укладеного кредитного договору [PERSON] своєчасно і в повному обсязі сплачував кредит не допускаючи прострочку платежів впродовж всього часу з моменту укладеного договору. Останній платіж по кредиту було внесено в листопаді 2014 року, після цього часу всі відділення кредитора були зачинені у звязку з запровадженням процедури ліквідації банку. Станом на 10.12.2014 року загальна заборгованість за тілом кредиту та відсотками складає 10146грн. Враховуючи той факт, що рішенням суду було визнано недійсною умову договору щодо сплати комісії 146,60грн з часу укладання договору, то раніше сплачена позичальником комісія на користь банку в сумі 11288,28грн йде на сплату тіла кредиту та відсотків. Таким чином у позичальника існує переплата в сумі 1142,28грн. (11288,28-10146), тому вважає, що заборгованість за кредитним договором відсутня, а договір є припиненим. Також зазначає, що будь-які неустойки та штрафи за договором нараховані неправомірно з огляду на те, що позичальник письмово звертався до кредитора з проханням повідомити про причини закриття відділень банку та просив сповістити про платіжні реквізити на які бажано було сплачувати кредит. Проте зазначене звертання залишилось без уваги кредитором та [PERSON] не повідомляли про те, яким чином та на які реквізити він міг би продовжувати сплачувати кредит, тому відповідно до ст.612 ЦК України прострочення боржника не настає. Також зазначили, що між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу від 26.06.2008р в забезпечення виконання кредитного договору № 308А/08-6 від 26.06.2008р відповідно до умов договору застави [PERSON] передає заставодержателю автомобіль Nissan Qashqai, номерний знак [NUMBER]. Відповідно до п.4.2 договору застави право застави припиняється виконанням позичальником забезпечних заставою зобовязань за кредитним договором. Оскільки позичальником [PERSON] в повному обсязі виконані зобовязання по кредитному договору, вважають, що договір застави також слід вважати припиненим. Просли в задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити, визнати договір споживчого кредиту № 308А/08-6 від 26.06.2008р, укладений між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк» припиненим у звязку з відсутністю заборгованості по кредиту; визнати договір застави автомобіля Nissan Qashqai, номерний знак [NUMBER], від 26.06.2008 року припиненим у звязку з виконанням позичальником забезпечених заставою зобовязань за кредитним договором №308А/08-6 від 26.06.2008р. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства „ Всеукраїнський [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» про визнання договору припиненим задоволено. Визнано припиненим договір споживчого кредиту № 308А/08-6 від 26 червня 2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством „ Всеукраїнський [PERSON] , у звязку з відсутністю заборгованості по кредиту. Визнано припиненим договір застави автомобіля NISSAN QASHQAI, реєстраційний номер [NUMBER], від 26.06.2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством „ Всеукраїнський [PERSON] , у звязку з виконанням позичальником забезпечених заставою зобовязань за кредитним договором №308А/08-6 від 26.06.2008р. В апеляційній скарзі банк ставить питання про скасування рішення суду. Посилається на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд зробив безпідставний висновок про те, що відповідач повністю розрахувався за кредитним договором у той час, як це не відповідає дійсності. Суд неправильно розрахував розмір суми комісії, яку відповідач сплатив Банку і зробив неправильний висновок про те, що її сума дорівнює 11288.28 грн. у той час, як він сплатив загалом 9382.40 грн. Таким чином, свої зобовязання за кредитним договором він не виконав і підстав для визнання договорів виконаними у суду першої інстанції не було. Представник Банку у попередніх судових засіданнях апеляційного суду апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити. За клопотанням сторін у розгляді справи апеляційним судом була оголошена перерва для надання сторонами розрахунку заборгованості [PERSON] перед Банком і виконання ним своїх кредитних зобовязань . 28 вересня 2017 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника Банку про відкладання розгляду справи через неможливість Банку зробити розрахунки заборгованості відповідача і зарахування сплачених ним суд комісії на погашення кредитних зобовязань. Апеляційний суд, вислухавши думку представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], вважає, що клопотання представника Банку задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу. З матеріалів справи видно, що ухвала апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження постановлена 7 серпня 2017 року. Строк розгляду апеляційної скарги апеляційним судом закінчується 7 жовтня 2017 року. Представник Банку не порушує перед судом клопотання про подовження строку розгляду справи строком до 15 днів. Не заявляє такого клопотання і представник [PERSON] адвокат [PERSON] Тому апеляційний суд має розглядати справу за наявними в справі доказами і у відсутність представника Банку. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним нормам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 26.06.2008р між ВАТ „ ВіЕйБі Банк та [PERSON] укладений Кредитний договір №308А/08-6, відповідно до якого останньому наданий кредит для придбання автомобіля у розмірі 112 770 грн., за плату в розмірі 25% річних за користування кредитом, терміном повернення кредиту та процентів за ним до 26.06.2015р. Відповідно до п.1.3.1 Кредитного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 146,60грн., що становить 0,13 процентів від суми Кредиту Відповідно до п.2.5.1 Кредитного договору Позичальник зобов'язується щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій поточний рахунок у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших сум чергового погашення відповідної частини кредиту та процентів, встановлених в графіку. Згідно п.2.5.2 Кредитного договору погашення відповідної частини кредиту, сплата нарахованих процентів здійснюється відповідно до умов, зазначених в п.2.5.6 Кредитного договору, шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунка позичальника щомісяця в дату, зазначену в графіку. Згідно п.5.2 Кредитного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником своїх боргових та інших зобовязань за Кредитним договором, [PERSON] має право вимагати від Позичальника виконання боргових зобовязань в цілому: погашення Кредиту в повному обсязі, сплати процентів за його користування, плати за обслуговування Кредиту, сплати відповідних штрафних санкцій. 26 червня 2008 року, в забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором №308А/08-6 , між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір застави автотранспортного засобу NISSAN QASHQAI, реєстраційний номер [NUMBER]. Судом встановлено, що ВАТ „ ВіЕйБіБанк виконав умови вищевказаного Кредитного договору, [PERSON] отримав за договором обумовлену суму грошей, своєчасно і в повному обсязі, сплачував кредит впродовж всього часу з моменту укладеного договору. Останній платіж по кредиту було внесено в листопаді 2014 року. Звертаючись в суд з позовом про стягнення кредитної заборгованості, [PERSON] посилався на те, що відповідач не виконував своїх зобовязань належним чином, що призвело до заборгованості, яка станом на 21.07.2015 року становить 16959.93грн. і складається з наступного: 10702 грн. заборгованість з тіла кредиту; 2144.77 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1172.80 грн. комісія за розрахункове обслуговування, 2940.36 грн. плата за пропуск платежів. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог і звертаючись в суд з зустрічним позовом про визнання договорів кредиту та застави припиненими, [PERSON] посилався на те, що свої зобовязання виконав у повному обсязі і заборгованості перед Банком не має. На підтвердження своїх доводів він послався на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22.04.2015р по справі №234/169/15-ц, провадження №2/234/955/15. Згідно заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22.04.2015р (справа №234/169/15-ц, провадження №2/234/955/15) договір споживчого кредиту № 308А/08-6 від 26.06.2008р, укладений між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк», в частині обовязку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 146,60грн. визнано недійсним з моменту укладення договору. [PERSON] у період з червня 2008 року по 6 листопада 2014 року виконував свої зобовязання за кредитним договором і сплачував певний період комісію за розрахункове обслуговування кредиту. Отримані від [PERSON] гроші [PERSON] не зарахував на погашення кредитних зобовязань боржника тіла кредиту і процентів за користування ним. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] і відмовляючи у задоволені позовних вимог Банку, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за кредитним договором погашена [PERSON] повністю, має місце переплата сум, тому договір застави автомобіля і договір кредиту є припиненими у звязку з виконанням. Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо через те, що він не відповідає матеріалам справи і закону. Суд першої інстанції правильно зробив висновок про те, що суми комісії, які [PERSON] сплачував щомісяця на користь Банку, мають бути зараховані Банком на погашення кредиту і процентів за користування ним. При цьому суд виходив з того, що вказана сума дорівнює 11288,28грн., що перевищує вищезазначену заборгованість по Кредитному договору, та враховується як сплата тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Проте, вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи і ґрунтується на неповно з'ясованих судом обставинах, що мають значення для справи. Звертаючись в суд з позовом про стягнення кредитної заборгованості, [PERSON] додав до позовної заяви розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором №308А/08-6, з якого видно, що [PERSON] сплатив Банку у якості комісії за розрахункове обслуговування 11468.60 грн. (а.с. 12-14 том 1, 12-14 том 2). Під час слухання справи [PERSON] надав інший розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором №308А/08-6, з якого видно, що [PERSON] сплатив Банку у якості комісії за розрахункове обслуговування 9382.40 грн. (а.с. 127-129 том 1). Згідно письмовим додатковим поясненням представника Банку апеляційному суду, які надійшли на адресу апеляційного суду поштовим відправленням 29 вересня 2017 року, видно, що [PERSON] помилився, вказуючи у розрахунку суми заборгованості сплату [PERSON] комісії за розрахункове обслуговування 11468.60 грн. Фактично [PERSON] сплатив у якості комісії 9382.40 грн. А факт сплати [PERSON] комісії у сумі 2086.25 грн. 26 червня 2008 року не мав місця. Для перевірки доводів і заперечень сторін у справі, представник [PERSON]-адвокат [PERSON] надав суду ксерокопії квитанцій про сплату [PERSON] певних сум на погашення кредитних зобовязань за період з червня 2006 року по 6 листопада 2014 року (а.с. 15-76 том 2). Вивчення і аналіз вказаних квитанцій дає підстави зробити висновок про те, що 26 червня 2008 року [PERSON] дійсно вніс Банку 2200 грн., але не на погашення комісії, як вказував [PERSON], а для внесення на його особистий рахунок. Відомості про сплату ним 26 червня 2008 року комісії в сумі 2086.25 грн. не підтверджені. Таким чином, доводи Банку про те, що у зазначений день відповідач [PERSON] не вносив суму у 2086.25 грн. для сплати комісії за розрахункове обслуговування, а такі відомості зазначені Банком помилково, не спростовані матеріалами справи і наданими сторонами доказами. [PERSON] з тим, надані [PERSON] квитанції про сплату ним заборгованості за кредитним договором, свідчать про те, що він здійснив ні 64 платежі для оплати комісії в сумі 146.60 грн. щомісячно, а 72 платежі у розмірі по 146.60 грн. на місяць. Тому загальна сума сплаченої [PERSON] комісії за період дії кредитного договору з червня 2008 року по листопад 2014 року складає не 9382.40 грн., як вказує [PERSON], а 10555.20 грн. Тому станом на 6 листопада 2014 року, коли [PERSON] здійснив останній платіж, він погасив Банку тіло кредиту в сумі: 10702.00 грн. 10555.20 грн. = 146 грн. 80 коп. Представник банку в засідання апеляційного суду не прибув з причин, які суд визнав не поважними. Суду не надав розрахунок, за яким сплачені [PERSON] суми на сплату комісії за обслуговування розрахунків, він мав зарахувати у якості погашення кредитних зобовязань. Тому апеляційний суд вимушений не тільки розглядати справу у відсутність представника відповідача, а й робити розрахунки заборгованості у відповідності до тих документів і доказів, що надані сторонами. [PERSON] надав суду докази, за якими апеляційний суд зробив висновок про те, що його заборгованість перед Банком за тілом кредиту складає 146.80 грн. [PERSON] вказані докази і розрахунки суду не спростував, хоч мав таку можливість. Як видно з матеріалів справи, справа перебувала у провадженні місцевого суду з серпня 2015 року майже два роки. Два місяці справа перебувала в провадженні апеляційного суду. І увесь цей час [PERSON] оспорював розрахунки Банку, посилаючись на сплату ним комісії, яка на час розгляду справи не була передбачена кредитним договором. Тому [PERSON] мав достатньо часу для певних розрахунків суми заборгованості [PERSON] з урахуванням сплачених ним сум комісії. Проте, Банк безпідставно безмотивно цього не зробив і надав суду розрахунок, який не відповідає обставинам і матеріалам справи . Тому для сплати на користь Банку з [PERSON] необхідно стягнути для погашення заборгованості за кредитом 146.80 грн. Встановивши, що станом на 21 липня 2015 року [PERSON] мав заборгованість за тілом кредиту в сумі 146.80 грн., апеляційний суд робить висновок про те, що і розрахунок процентів за користування кредитом у період з 6 листопада 2014 року по 21 липня 2015 року зроблений Банком неправильно. Відповідно до кредитного договору № 308А/08-6 від 26 червня 2008 року [PERSON] отримав кредит з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25% річних з розрахунку рік дорівнює 360 днів. Розмір відсотків за користування грошима в сумі 146.80 грн. становить: 146.8 грн. х 25% : 360 х 246 днів заборгованості =25.08 грн. Таку суму заборгованості відсотків за користування кредитом має сплатити [PERSON] Банку у звязку з неповним виконанням грошового зобовязання за кредитним договором. Таким чином, загальна сума заборгованості [PERSON] перед Банком складає: 146.8 + 25.08 =171.88 грн. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Встановивши, що [PERSON] не повністю виконав свої грошові зобовязання за кредитним договором, має заборгованість у загальній сумі 171.88 грн., необхідно зробити висновок про те, що його позовні вимоги про визнання кредитного договору і договору залога припиненими не ґрунтуються на законі і не підлягали задоволенню. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, що не відповідають матеріалам справи, неправильно вирішив спір. Тому рішення суду відповідно до статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення . Позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню на суму 171.88 грн. В задоволені позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. Є безпідставними вимоги Банку про стягнення з відповідача [PERSON] неустойки за неналежне виконання договору у розмірі 2940,365грн. з наступних підстав. З розрахунку кредитної заборгованості, що зроблений Банком, і міститься на аркуші справи 228-230, видно, що плата за пропуск платежів нарахована [PERSON] за період з 11 червня 2014 року по 11 липня 2015 року. Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до Розпорядження КМУ від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операції, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» м. Краматорськ, в якому проживає [PERSON], входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, а тому до вимог Банку про стягнення неустойки підлягає застосуванню ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Тому нарахування Банком [PERSON] суми у 2940.36 грн. є незаконним і суд першої інстанції правильно визначився з відмовою у задоволені позовних вимог Банку про стягнення плати за пропуск платежів. Доводи Банку про те, що плата за пропуск платежів не є неустойкою, тому суд не вправі був відмовляти у задоволені позовних вимог про стягнення вказаної суми є безпідставними. Судом встановлено, що 2940.36 грн. Банком нараховані як плата за пропуск платежів, тобто за невиконання кредитного договору. Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання називається неустойкою (штрафом, пенею). Отже, незалежно від того, як [PERSON] назвав суму у 2940.36 грн., вона має призначення забезпечення виконання [PERSON] зобовязання за кредитним договором, тобто є різновидом неустойки, пені. У звязку з цим у суду не має підстав для її стягнення з [PERSON] на користь Банку. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що [PERSON], звертаючись в суд з вказаним позовом мав сплатити судовий збір в сумі 1378 грн., а , подаючи апеляційну скаргу 874.28 грн. на користь держави. Банк судовий збір не сплатив. Враховуючи, що позовні вимоги Банку задовольняються частково у сумі 171.88 грн., а загальна сума позову складала 16959.93 грн., судовий збір, який має бути сплачений на користь держави має бути розподілений між позивачем Банком і відповідачем [PERSON] наступним чином: за подачу позову до суду [PERSON] має сплатити 1141.15 грн., а [PERSON] 236.85 грн. За подачу апеляційної скарги [PERSON] має сплатити 865.42 грн. [PERSON] має сплатити на користь держави судовий збір в сумі 2006.57 грн., а з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 245.71 грн.

Outcome: partial