Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

28 серпня 2015 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ВАТ Запоріжжяобленерго» в особі Східного відділення по обслуговуванню побутових споживачів до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. ВАТ «Запоріжжяобленерго» на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] зобов'язується постачати електричну енергію [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS]. Так, відповідно до знятих показань приладу обліку за період з 29 травня 2014 року по 23 червня 2015 року, [PERSON] було спожито 9 092 кВт.год., на суму 3 629 грн. 36 копійок. Однак відповідач в порушення норм ПКЕЕН та умов договору не виконує належним чином свій обов'язок щодо оплати спожитої електричної енергії. 29 жовтня 2015 року позивачем надано заяву про збільшення позовних вимог за період з 29 травня 2014 року по 28 вересня 2015 року до 4 052, 65 коп. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2015 року позов ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Східної групи по обслуговуванню побутових споживачів до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію задоволено. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду задоволено, заочне рішення скасовано, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В процесі розгляду справи відбулася зміна найменування позивача на ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (Східне відділення по обслуговуванню побутових споживачів). 29 травня 2018 року позивачем до суду надано відзив, у якому зазначено, що договір про користування електричною енергією від 29 травня 2014 року ним не було підписано. Окрім цього, 03 червня 2014 року ним було укладено договір дарування частки будинку [ADDRESS], тому саме до нового власника повинні бути пред'явлені вимоги. Окрім цього, станом на 06 грудня 2014 року було проведено повний розрахунок за користування електроенергією, тобто заборгованість утворилася вже з січня 2015 року. Просить у задоволенні позову відмовити повністю. У наданій представником позивача відповіді на відзив від 07 червня 2018 року вказано, що договір про користування електричною енергією від 29 травня 2014 року було укладено на підставі виданої відповідачем довіреності на ім'я [PERSON] від 14 квітня 2014 року. Також, відповідно до п. 7 ПКЕЕн новий власник квартири зобов'язаний звернутися до електропостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Проте станом на 07 червня 2018 року до ПАТ «Запоріжжяобленерго» заяв на укладення договору про постачання електричної енергії за адресою [ADDRESS] не надходило. Жодних даних про те, що саме новий власник [PERSON] утворив вказану заборгованість, ПАТ «Запоріжжяобленерго» не має. У судовому засідання представник позивача Товстоус Т.В. дала пояснення, аналогічні вказаним у письмових заявах, просила стягнути з відповідача за період з 29 травня 2014 року по 28 вересня 2015 року заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 4 052 грн. 65 копійок. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29 травня 2014 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» та [PERSON] укладено договір № [NUMBER] про користування електричною енергією за адресою [ADDRESS], відповідно до якого енергопостачальник бере на себе зобов'язання надійно постачати споживачу електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до потужності електроустановок споживача, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобов'язується оплачувати вартість одержаної електричної енергії за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені Договором. Відповідно до п. 9.1 Договору, споживач зобов'язується дотримуватися вимог нормативно - технічних документів, цього Договору та ПКЕЕН. Отже, між сторонами склалися договірні відносини з постачання споживачеві електроенергії на умовах, визначених договором, які регуляються відповідно до ЗУ «Про електроенергетику», Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26.07.1999 року. Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Згідно зі ч. 2 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» передбачено, що споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником, Правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України. Правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Щодо твердження відповідача про припинення права власності на будинок, як підставу для відмови у позові, то слід зазначити наступне. Відповідно до Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ від 26 липня 1999 року № 1357 (в редакції, чинній на час укладення договору на надання послуг), до об'єктів споживача відносяться житловий будинок, гараж, майстерня або інша електрифікована споруда, що належить споживачу на правах власності або користування. Тобто власник майна не завжди є споживачем житлово - комунальних послуг. Відповідно до п 3. Правил, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1) і укладається на три роки. Згідно із п. 42 Правил, споживач електричної енергії зобов'язаний: оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; вносити плату за спожиту електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку; не пізніше ніж за 7 днів до припинення користування електричною енергією у квартирі або на іншому об'єкті письмово повідомити енергопостачальника про розірвання договору та розрахуватися за спожиту електричну енергію, включаючи день виїзду. Пункт 7 Правил передбачає, що новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об'єкт споживача до електропостачання (пунк 7 Правил). В судовому засіданні було встановлено, та не спростовано поясненнями сторін, що з моменту переходу права власності на будинок та до теперішнього часу, [PERSON] не звертався із заявою про припинення користування електричною енергією, розірвання договору. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Згідно п. 19 Правил, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Відповідно до розрахунку заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: [ADDRESS], за період з 29 травня 2014 року по 28 вересня 2015 року, розмір заборгованості складає 4 052, 65 грн. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що підставою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за спожиту електроенергією до [PERSON] було невиконання ним укладеного договору про користування електричною енергією, після укладення договору дарування майна [PERSON], як споживач, не звернувся до електропостачальника із заявою про розірвання договору та проведення розрахунків, за період з 29 травня 2014 року по 28 вересня 2015 року утворилася заборгованість на загальну суму 4 052, 65 коп., яка не погашена, тому позов підлягає задоволення у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у вигляді судового збору. Враховуючи, що на час пред'явлення позову відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 12 серпня 2015 року) ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» 1218 грн., беручи до уваги, що судовий збір справляється станом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, позов пред'явлений позивачем 28 серпня 2015 року, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути розмір сплаченого позивачем судового збору у розмірі 243, 60 грн.

Outcome: approved