Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

27 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивачу належить на праві власності 1/2 частина вищевказаного жилого приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28.04.2018 державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за №1-1043. Інша 1/2 частина житлового будинку належить у рівних частках третім особам: [PERSON] , [PERSON] . У вищевказаному приміщенні зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] , яка є колишньою невісткою позивача, [PERSON] , [INFO] , яка є племінницею позивача, проте фактично не проживають з 30 листопада 2012 року. Позивач, представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, наполягали на задоволенні позову, надали пояснення відповідно до позову, позивач зазначила, що відповідача не проживали в спірному будинку. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо неї та щодо її малолітньої доньки, так як їм більше ніде прописатися. Зазначила, що вона була одружена з братом позивача, спочатку з 2012 року вони жили разом з батьками чоловіка в спірному приміщенні, потім в 2015-2016 роках з`їхали у зв`язку з поганими стосунками зі свекрухою, та стали винаймати житло, в 2018 році з чоловіком стали проживати окремо, потім в [INFO] він помер. В спірному житлі з 2015 року не проживає, не має наміру проживати, своїм житлом не вважає, заперечує проти виписки так як вона іншого житла на праві власності не має, їй ніде прописатися, живе з донькою в орендованому житлі. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є співвласником спірного будинку, відповідача в будинку ніколи не бачила, просила задовольнити позовні вимоги. Третя особа - [PERSON] повідомлена про час засідання належним чином, в судове засідання не з`явилася, жодних заяв не подала. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області Костенко Н.В. заперечувала проти позовних вимог щодо дитини, щодо позовних вимог до матері - утрималася. Вислухавши пояснення, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28.04.2018 державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за №1-1043, має у власності 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 9,10) Інша 1/2 частина житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (1/4 частина), [PERSON] (1/4 частина). (а.с.11-13) В житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 8) Відповідно до акту квартального комітету №71 [PERSON] , [PERSON] не мешкають за адресою: [ADDRESS] , з 30.11.2012. (а.с. 14) Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради надав висновок від 19.06.2020 вих. №1385/0/2-20, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за неможливе визнати малолітню [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 46-47) Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. При постановленні рішення суд враховує правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, якою визначено, що «Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.» Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача та не є членом сім`ї інших власників, не вела та не веде спільного господарства з ними, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, спірне житлове приміщення не є місцем проживання, «житлом» відповідача [PERSON] в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як вона вже довгий час з 2015 року винаймає житло та не вважає спірне житло місцем свого проживання та не має наміру в ньому проживати, тому наявність реєстрації відповідача [PERSON] у спірному житловому приміщенні є порушенням права позивача на користування житловим приміщенням, а отже й порушенням права власності позивача, тому позовні вимоги до [PERSON] з огляду на положення статті 391 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог до неповнолітньої [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Статтею 16 Конвенції про права дитини визначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував висновок, що дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом. Також Верховний Суд зазначив, що доводе про те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків, тому реєстрація місця проживання неповнолітньої [PERSON] в спірному житловому приміщенні, одним з власників якого є її бабуся [PERSON] , не суперечить положенням ст. 29 ЦК України, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Тому, дотримуючись принципу балансу захисту права власності позивача з правами дитини [PERSON] , яка є онукою одного з власників спірного житла - [PERSON] , відсутність у неповнолітньої іншого житла на праві власності чи праві користування, суд доходить висновку, що захист права дитини користуватися житловим приміщенням переслідує легітимну мету, та превалює над захистом права власності позивача, а тому в позові до неповнолітньої [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial