Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

28 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким: визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 295180, виданий [PERSON], на підставі Рішення Одеської міської ради від 11.10.2004 року, № 3286-ІV, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010550502765 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:19:003:0010, площею 0,0286 га, розташованою за адресою м. Одеса, вул. Бригадна 83а. Встановити новий розподіл земельної ділянки між співвласниками у відповідності з їх частками, а саме: 22/50 частин житловому будинку з надвірними спорудами під № 83 по вул. Бригадній у м. Одесі, гр.. [PERSON] розташованих на земельній ділянці площею 1011 кв.м., згідно свідоцтву про право на спадщину за законом від 08.12.2011 року зареєстровано в реєстрі за № 2-1153; 22/50 частин житловому будинку з надвірними спорудами під № 83 по вул. Бригадній у м. Одесі, гр.. [PERSON] розташованих на земельній ділянці площею 1011 кв.м., згідно свідоцтву про право на спадщину за законом від 08.12.2011 року зареєстровано в реєстрі за № 2-1151; 3/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами під № 83 по вул. Бригадній у м. Одесі, гр.. [PERSON] згідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 28.09.1994 року зареєстровано в реєстрі за № 4-5914. Стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування свого позову посилається на те, що спірний Державний акт відповідача був складений з помилками, зокрема межі його земельної ділянки частково накладаються на межі, виділеної позивачеві ще в 1947 році земельної ділянки. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] та представник третьої особи Одеської міської ради [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Представник третьої особи [PERSON] управління Держгеокадастру в Одеській області у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернулись до суду з письмовими поясненнями в яких у задоволенні позову просять відмовити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перш за все, слід зауважити, що жодних нових доказів, окрім тих, що були надані до позовної заяви, сторона позивача суду не надала, з клопотаннями про їх витребування не зверталась, з клопотанням про призначення землевпорядної експертизи не зверталась, вказане право судом було розяснено, доказів неможливості отримати їх самостійно не навела, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 28 вересня 1994 року за реєстром № 4-5914, є власником 3/25 часток житлового будинку, розташованого в м. Одесі по вул. Бригадній, 83. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 21 березня 2002 року за реєстровим № 3-1231, власником 22/25 частин вказаного житлового будинку була [PERSON]. 05 березня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір про порядок користування земельної ділянки, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] - колишнім співвласником спірного нерухомого майна. Відповідно до умов даного договору сторони домовились, що у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0,0288 га, розташована в м. Одесі по вул. Бригадній, 83, відображена на схемі розподілу земельної ділянки під літерами А-Б-В-Г-Д-Є-Ж-З-І-Й-К-Л-М-Н-О-А, а у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0,712 га, відображена на схемі розподілу земельної ділянки під літерами С-А-О-Н-М-Л-К-Й-І-З-Ж-П-Р-С. В подальшому, 11 жовтня 2004 року Одеською міською радою було прийнято рішення №3286-ІV «Про затвердження технічної документації і інвентаризації та передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0286 га, гр. [PERSON] за адресою м. Одеса, вул. Бригадна, 83-а, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель». На підставі вищевказаного рішення, 11 серпня 2005 року [PERSON] було видано Державний акт Серії ЯБ № 295130 про право власності на земельну ділянку площею 0,0286 га, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Бригадна, 83-а, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вказаний акт було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі за № 010550502765. Земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 5110136900:19:003:0010. Слід зазначити, що підстави набуття права на землю визначені в статті 116 Земельного кодексу України, де зазначено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органу місцевого самоврядування в межах повноважень або за результатами аукціону. Рішення щодо надання земельних ділянок у власність та користування приймаються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку. 29 травня 2011 року [PERSON] померла, спадкоємцями першої черги її майна є [PERSON] та [PERSON]. На підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом, які були видані 08 грудня 2011 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] успадкували кожен по ? частки у спадщині, що залишилась після смерті матері [PERSON], яка складається з 22/25 часток житлового будинку з надвірними спорудами під № 83, розташованого в місті Одесі, вулиця Бригадна який складається в цілому з одного житлового черепашникового будинку під літерою «А», житловою площею 42,4 кв.м. та надвірних споруд: літ. «К» - сарай, літ. «Л» - вбиральня, 1,2,4-6, 8, 10 огорожа, І,ІІ- мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 1011 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Слід зазначити, що за вказаною адресою містяться самочинні: прибудова літ. «А1», гараж «В», «Т», сарай літ. «П», веранда «а3», тамбур літ. «а4», сарай літ. «Д», літня кухня літ. «И», навіс літ. «М», на які свідоцтво про право на спадщину не видавались. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що у 2016 році він вирішив оформити документи на свою земельну ділянку, звернувся до ФОП [PERSON] та уклав з ним договір, після чого отримав Технічний звіт «про топографо-геодезичні роботи на обєкті зі складанням топографічного плану земельної ділянки, що розташована за адресою м. Одеса, вул. Бригадна, буд. 83». Вказаним технічним звітом було встановлено, що державний акт відповідачки був складений з помилками, зокрема межі її земельної ділянки частково на накладаються на межі його земельної ділянки, а також виходить на землі загального користування (дорогу, вулицю). Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін суд дійшов висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, є необґрунтованими та недоведеними, а від так не підлягають задоволенню виходячи з наступного Відповідно до положень\~ст.152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. \~ Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Тобто, в даному випадку належним способом захисту є звернення позивача до суду з вимогою про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність громадянам, оскільки, такий спосіб захисту, як визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку не передбачено положеннями\~ст.152 ЗК України. Згідно правових позицій, викладених в ухвалі Верховного Суду України від 08 червня 2011 року зазначено та обставина, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Однак, жодних підстав незаконності рішення органу місцевого самоврядування щодо видачі державного акту на ім`я відповідача суду надано не було. У відповідності до ст.. 360 -7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 5110136900:19:003:0010, суд зазначає наступне. [PERSON], який установлює правові, економічні організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру [PERSON] України «Про Державний земельний кадастр» . Відповідно до ст. 1 Закону державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 6 даного Закону передбачено, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. За нормами ст. 9 Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що; реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян їх об'єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов'язану здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється. Суд звертає увагу на те, що державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки здійснюються Державними кадастровими реєстраторами, які здійснюють свою діяльність за місцем розташування земельної ділянки відповідно до норм, встановлених частиною 8 статті 9 та частиною 2 статті 24 Закону. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється відповідно Закону та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Так, згідно з пунктами 9, 110 вищезазначеного Порядку, зокрема, здійснення державної реєстрації земельних ділянок, присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам та проведення перевірки відповідності поданих документів вимогам законодавства віднесено до повноважень Державного кадастрового реєстратора територіальних органів Держземагентства у районах та містах обласного значення. Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує; формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для земельної ділянки у формі електронного документа. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за і результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру має державний кадастровий реєстратор, який самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей. Таким чином, юридичні або фізичні особи, розробники документації землеустрою не мають доступу до відомостей, які містяться в Державному земельному кадастрі, так як це не входить до їх повноважень, згідно, вищезазначеного Закону. Тому, технічний звіт про визначення розбіжності в площах земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бригадна 83-а, виконаний на замовлення [PERSON] ФОП [PERSON], який є додатком до позовної заяви, не може бути врахований судом, як належний доказ по справі, враховуючи, що Одеська міська рада дозволу на розробку земельної документації позивачеві взагалі не надавала. Також суд звертає увагу на те, що в пункті 4 абзацу 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» зазначено, що у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені, помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв'язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Порядок виправлення помилок, допущених під час ведення Державного земельного кадастру та вичерпний перелік документів, необхідних для виправлення таких помилок, визначено пунктами 138-161 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Також відповідно до підпункту 9 пункту 6 Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, виправлення помилок у Державному земельному кадастрі віднесено до повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та його територіальних органів. З урахуванням вказаного суд зазначає, що позивачу у разі виявлення помилки в Державному земельному кадастрі для її виправлення необхідно звертатися до Державного кадастрового реєстратора Відділу у місті [PERSON] управління Держгеокадастру й Одеській області та подати документи, що підтверджують такі помилки і містять правильну редакцію відповідних даних для внесення виправлених відомостей до Державного земельного кадастру. Отже, правові підстави для визнання недійсним та скасування оспорюваного державного акту відсутні, а позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх вимог. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позовні вимоги про встановлення нового розподілу земельної ділянки між співвласниками, є недоведеними та необґрунтованими, оскільки при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, зокрема, враховуючи наявність самочинно побудованого нерухомого майна, не введеного в експлуатацію. Відповідно до\~ст.377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача. Згідно з ч.1\~ст.116 ЗК України\~\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Суд звертає увагу та те, що на спірній земельній ділянці розташовані самочинні будівництва, що в свою чергу перешкоджає визначенню часток сторін у спірному майні та встановленню порядку користування земельної ділянки згідно належних сторонам часток. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів, в тому числі про призначення судової земельно-технічної експертизи до суду не звертався, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2.\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~ Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2\~ст. 3 ЦПК України\~зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають На підставі викладеного,

Outcome: dismissed