Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

27.11.2019 [PERSON] звернувся в суд з позовом, уточнивши в подальшому позовні вимоги, про стягнення з [PERSON] основної суми боргу в розмірі 48000,00грн. та 3% річних в розмірі 2742,00грн., покликаючись на те, що 05.02.2017 він позичив відповідачу кошти у сумі 2000 доларів США для оплати оренди автомобіля Renault Magnum. При цьому, відповідач зобов`язувався повернути кошти протягом 2017 року, про що було надано письмову розписку. Однак, незважаючи на взяті на себе боргові зобов`язання, відповідач у встановлений строк на момент звернення позивачем до суду з даним позовом кошти не повернув. Ухвалою суду від 27.12.2019 справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З метою об`єктивного та повного з`ясування обставин справи, ухвалою суду від 26.02.2020 справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позизивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подав до суду заяву, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача основну суму боргу в розмірі 48000,00грн. та 3% річних в розмірі 2742,00грн , а також просить розглядати справу без його участі, що суд вважає за можливе. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст. 280-285 ЦПК України суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності позивача та відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 05 лютого 2017 року відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в розмірі 2000 доларів США, які зобов`язувався повернути позивачу протягом 2017 року. У зазначений строк відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у розписці, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18, вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Поряд з цим, суд не має права виходити за межі позовних вимог. Відтак, беручи до уваги той факт, що позивач просить стягнути суму позики саме у гривнях, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 48000,00 грн. підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача оригіналу боргової розписки свідчить про те, що відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Окрім того, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 № 6-49цс12. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням суми основного боргу у розмірі 48000,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 січня 2018 року до дня звернення до суду з позовом, що становить 696 дні. Тобто, виходячи з суми основного боргу в розмірі 48000,00 грн., 3% річних становить 2742,00 грн., а всього - 50742,00 грн. З врахуванням викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 48 000,00 грн. основного боргу та 2742,00 грн. в якості 3 % річних від простроченої суми основного боргу. Судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved