Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

27.06.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Відкритого акціонерного товариства «Одеський домобудівний комбінат» (далі по тексту - ВАТ «Одеський домобудівний комбінат»), Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору недійсним, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності, посилаючись на те, що, перебуваючи у шлюбі з 21.10.1994 року по 21.06.2011 року з відповідачем [PERSON], вона, позивачка, маючи намір покращення житлових умов, звернулася до ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» з метою укладення договору інвестування квартири, узгодила усі істотні умови вказаного договору та 20.01.2003 року було укладено договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків №32/2390, відповідно до якого інвестор зобов'язувався здійснити інвестування будівництва квартири [ADDRESS] на суму 159 987,00 гривень, провести оплату інвестування в день укладення договору в сумі 127 487,00 гривень і 32 500,00 гривень в строк не пізніше здачі житлового будинку в експлуатацію, а підрядчик зобов'язався виконати будівельно-монтажні роботи у житловому будинку, а після вводу в експлуатацію в 1-му кварталі 2003 року передати у власність інвестора двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивачка зазначила, що в зв'язку зі своєю зайнятістю на роботі та вихованням дитини вона не мала можливості особисто займатися оформленням договору інвестування квартири, контролем виконання цього договору та пов'язаними з цим організаційними питаннями, у зв'язку з чим вона звернулася до відповідача [PERSON] з проханням допомогти оформити документи, він погодився, хоча не розділяв її, позивачки, намірів купівлі квартири. Позивачка стверджує, що нею були повністю виконані умови договору інвестування за її особисті кошти на суму 159 987,00 гривень, при цьому [PERSON] кошти в інвестування квартири не вкладав і участі у виконанні умов договору не приймав. Вже після розірвання шлюбу за рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21.06.2011 року їй, позивачці, стало відомо, що при оформленні договору про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків №32/2390 від 20.01.2003 року стороною договору - «Інвестором» було вказано відповідача [PERSON], її, позивачки, ж дані у вказаному договорі відсутні. Крім того, на підставі договору інвестування 16.06.2004 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., та його право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». Позивачка вважає, що вищенаведені обставини порушують її права власності, оскільки інвестування спірної квартири здійснювалося виключно за її особисті кошти, саме вона мала волевиявлення на придбання квартири, в зв'язку з чим квартира являється її особистою приватною власністю, а той час як [PERSON] ніколи не мав наміру на придбання квартири й не мав на це коштів, а при укладенні договору та оформленні документів фактично виконував її, позивачки, доручення з приводу вирішення організаційних питань, контролю за будівництвом та оформлення документів. За таких підстав позивачка просить суд: - визнати недійсним договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків № 32/2390 від 20.01.2003 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» в частині зазначення «Інвестором» [PERSON]; - визнати її «Інвестором» стороною договору про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків № 32/2390 від 20.01.2003 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат»; - визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], яка в цілому складається з двох жилих кімнат жилою площею 30,5 кв.м, загальною площею 77,8 кв.м, видане 16.06.2004 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради; - визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], жилою площею 30,5 кв.м, загальною площею 77,8 кв.м. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, пояснила, що кошти на інвестування квартири були отримані [PERSON] в позику від матері [PERSON] та сестер, відповідач [PERSON] не приймав участі в інвестуванні квартири, а тому оспорюваний договір інвестування є недійсним в частині визначення інвестором - відповідача [PERSON], право власності повинно бути визнано за [PERSON], в зв'язку з чим свідоцтво про право власності на ім'я відповідача від 16.06.2004 року є недійсним. Позивачка та її представник обґрунтовують позовні вимоги положеннями Закону України «Про інвестиційну діяльність»; положеннями ст.48 ЦК України (редакції 1963 року), згідно яких недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі обмежує особисті або майнові права неповнолітніх дітей; положеннями ст.60 ЦК України (редакції 1963 року), згідно яких недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини; положеннями ст.86 ЦК України (редакції 1963 року), згідно з якими право власності в Україні охороняється законом. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] визнав в повному обсязі, в судовому засіданні пояснив, що дійсно договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків №32/2390 укладався від його імені, правовстановлюючі документи оформлялися на його ім'я, однак кошти на інвестування спірної квартири були особистими коштами позивачки [PERSON], які їй дали у позику батьки, а тому він не заперечує того, що власником спірної квартири є позивачка [PERSON] Представники відповідачів ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» та виконавчого комітету Одеської міської ради до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомили, відповідно до ст.169 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності представників відповідачів, повідомлених належним чином, на підставі наявних у ній даних та доказів Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані документи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Суд вважає, що спірні відносини сторін щодо укладення договору про співробітництво по інвестуванню будівництва щодо спірного майна виникли до набрання чинності діючого Цивільного кодексу України, тому необхідно застосувати положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Судом встановлено, що 20.01.2003 року між ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» та [PERSON] був укладений Договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків №32/2390 (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого [PERSON], як Інвестор, зобов'язався здійснити інвестування будівництва квартири [ADDRESS] на суму 159 987,00 гривень, здійснити оплату інвестування в день укладення договору в сумі 127 487,00 гривень, і 32 500,00 гривень в строк не пізніше здачі житлового будинку в експлуатацію (п.2.1.1). В свою чергу, ВАТ «Одеський домобудівний комбінат», як Підрядчик, зобов'язався виконати будівельно-монтажні роботи у житловому будинку [ADDRESS] на суму 159 987,00 гривень (п.2.2.1.) та після введення в експлуатацію в 1-му квартирі 2003 року передати у власність Інвестору двокімнатну квартиру [ADDRESS] по акту приймання-передачі (п.2.2.2). Відповідно до ст. 41 ЦК України (в редакції 1963 року), чинної на час укладення Договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (далі по тексту - Закон) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (дохід) або досягається соціальний ефект. Частиною 1 ст.4 Закону (у редакції, чинній на час укладення Договору) передбачено, що об'єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Суб'єктами (інвесторами та учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави (ч.1 ст.5 Закону). Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України (ч.5 ст.7 Закону). Відповідно до частин 1, 2 ст.9 Закону основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Згідно зі ст.10 Закону інвестиційна діяльність може здійснюватись за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора (прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій, стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб тощо); позичкових фінансових коштів інвестора (облігаційні позики, банківські та бюджетні кредити); залучених фінансових коштів інвестора (кошти, одержані від продажу акцій, пайові та інші внески громадян і юридичних осіб); бюджетних інвестиційних асигнувань; безоплатних та благодійних внесків, пожертвувань організацій, підприємств і громадян. Як пояснила представник позивача, чого не заперечує і відповідач [PERSON], кошти на внесення інвестиції за Договором у розмірі 159 987,00 гривень, були особистими коштами позивачки [PERSON], які вона отримала в позику від своєї матері [PERSON]: 20 000,00 доларів США одноразовим платежем зі складенням про це розписки, решта грошової суми їй була передана декількома платежами в різні періоди як матір'ю, [PERSON], так і сестрами [PERSON] та [PERSON] Наведене підтверджується складеною [PERSON] розпискою від 17.01.2003 року, оригінал якої було оглянуто судом в судовому засіданні, з якої вбачається, що позивачка отримала в позику від своєї матері [PERSON] кошти в розмірі 20 000,00 доларів США для придбання квартири [ADDRESS]. Опитані в судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] є їх рідною сестрою. Всі грошові кошти, які були зароблені батьками, мати передала [PERSON] для укладання договору про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків. Спочатку матір'ю було надано у позику 20 000 доларів США, про що була складана відповідна розписка, але у зв'язку з тим, що у [PERSON] не вистачало коштів згідно до договору, мати була змушена продавати належні їй цінні речі та все ж надавала кошти [PERSON] Крім вказаної допомоги кошти для погашення чергових внесків, неодноразово різними сумами надавали й самі сестри. [PERSON] жодної участі в купівлі квартири не приймав. Кошти в сім'ї заробляла [PERSON], яка «розривалася» на декількох роботах. Частка грошових сум, які були отримані [PERSON] в борг, так і не були повернуті матері. Згідно ч.1 ст.48 ЦК України (редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі обмежує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.60 ЦК України (редакції 1963 року) недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. З огляду на вищевикладені обставини та вищенаведені норми матеріального права суд дійшов висновку, що в силу положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» Інвестором квартири [ADDRESS] за Договором про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків №32/2390 від 20.01.2003 року є позивачка [PERSON], а відтак - Договір в частині зазначення Інвестором [PERSON] є недійсним. Судом встановлено, що 16.06.2004 року відповідач [PERSON] на підставі Договору про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків №32/2390 від 20.01.2003 року та Акту прийому-передачі отримав видане виконавчим комітетом Одеської міської ради Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], яка в цілому складається з двох житлових кімнат площею 30,5 кв.м., загальною площею 76,9 кв.м. Право власності [PERSON] зареєстрував в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстраційним номером: 6809099, номер запису:3003, в книзі: 532пр-119. Згідно зі ст.328 ЦК України (в редакції 2004 року), яка діяла на час отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на спірну квартиру, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з викладеного та приймаючи до уваги той факт, що [PERSON] не є Інвестором за Договором про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків №32/2390 від 20.01.2003 року, а Інвестором є позивачка [PERSON], суд вважає Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане 16.06.2004 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я [PERSON], недійсним та вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на вищенаведену спірну квартиру.

Outcome: approved