Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

27 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04 листопада 2011 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося. Вони поступово втратили почуття любові один до одного, в результаті чого фактично розлучились і протягом останніх трьох років разом не проживають. На теперішній час перебування в шлюбі з відповідачкою носить суто юридичний характер, так як сімейні та подружні стосунки між ними припинені. За період окремого проживання у нього та відповідача фактично утворилися інші сімї. Тому він вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та просив їх шлюб розірвати. Судові витрати просив залишити за ним. Позивач в судове засідання не зявився, однак у позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність /а.с.2-4/. Відповідач в судове засідання не зявилася, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Позов визнає. Після розірвання шлюбу просила відновити їй дошлюбне прізвище «Романець» /а.с.19/. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 04 листопада 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №38 /а.с.5/. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] /а.с.8/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, вже близько трьох років проживають окремо, у позивача утворилася інша сімя. На думку позивача, примирення та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Outcome: approved