Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

28 січня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він є біологічним дідом малолітнього [PERSON] , оскільки син позивача [PERSON] є біологічним батьком зазначеної дитини, хоча батько дитини і записаний в порядку ст.135 ч.1 СК України. Син позивача [PERSON] з відповідачем проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в будинку позивача, але через декілька місяців після народження [PERSON] припинили відносини, переїхали до інших місць проживань, покинувши дитину на позивача. Так, відповідач в жовтні 2019 року покинула десятимісячного сина [PERSON] , залишивши його у позивача, змінивши своє місце проживання, і з того ж часу з дитиною більше не спілкувалась, долею дитини не цікавилась, не відвідувала її. За цих обставин позивач звертався до правоохоронних органів та органу опіки та піклування з метою розшуку відповідача, за наслідками чого дізнався, що відповідач переїхала жити до своєї матері в Одеську область, а під час телефонної розмови повідомила, що дитину забирати не збирається, проживає з іншим чоловіком, з яким створила нову родину. Біологічний батько дитини також сином не цікавиться, встановлювати своє батьківство не збирається. Протягом усього часу малолітній [PERSON] проживає з позивачем, останній утримує дитину, займається її вихованням. Також позивач є опікуном ще трьох дітей свого старшого сина. Позивач стверджує, що має всі необхідні умови щоб бути опікуном малолітнього [PERSON] . За таких обставин, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, позивач просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно її сина [PERSON] , призначити позивача опікуном дитини, а також стягувати з відповідача на користь позивача на утримання [PERSON] аліменти в розмірі ј частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив не подала. Представник третьої особи в судовому засіданні залишила вирішення позову на розсуд суду, пославшись на необхідність дотримання інтересів дитини, послалась на те, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши позивача, представника третьої особи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , про що Амур-Нижньодніпровським районним у м. Дніпрі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис за №77. Матір`ю дитини записано громадянку України [PERSON] , в той час як запис про батька дитини здійснено за прізвищем та громадянством матері, а його ім`я та по батькові записано за вказівкою матері у відповідності до ст.135 ч.1 СК України - громадянин України [PERSON] . Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження дитини, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.10, 17). Також судом встановлено, що відповідач народилась [INFO] , а отже на момент звернення позивача до суду із даним позовом та його розгляду судом у даному судовому засіданні відповідач є повнолітньою особою, що підтверджується копією її свідоцтва про народження (а.с.9). Крім того, судом встановлено, що позивач фактично мешкає за адресою [ADDRESS] , де разом з ним та його дружиною в будинку проживають малолітні підопічні [PERSON] , 2011 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, а також малолітній [PERSON] . Позивач та його родина за місцем проживання характеризуються виключно з позитивного боку, діти завжди доглянуті, скарги на них від сусідів відсутні, позивач піклується про своїх утриманців, для дітей створено всі необхідні умови для проживання, виховання і розвитку. При цьому, з травня 2019 року відповідач у вказаному будинку не проживає, покинула в ньому на позивача та його дружину свого малолітнього сина [PERSON] , 2018 року народження, і з того ж часу своєю дитиною не цікавиться, не бере участі у матеріальному забезпечення дитини, жодного разу не відвідувала сина, не займається його вихованням. Викладене підтверджується характеристикою на позивача за місцем проживання, а також актами обстеження місця проживання позивача та малолітнього [PERSON] (а.с.12-14). 14 листопада 2019 року позивач звертався до АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу вжиття заходів до відповідача через невиконання нею своїх батьківських обов`язків. За наслідками проведеної перевірки поліцією встановлено, що відповідач за місяць до звернення позивача поїхала до своєї матері у с. Біляєвка Одеської області, залишивши свого сина [PERSON] на позивача, за весь час декілька разів виходила на зв`язок та повідомила, що дитину забирати не збирається, від матері поїхала з іншим чоловіком в інше місто, куди не повідомила. Оперативно-розшукова справа відносно відповідача не заводилась. Викладене підтверджується копією висновку інспектора з ювенальної превенції СП АНД ВП, копією листа начальника ВП АНД ДВП ГУНП в. Дніпропетровській області (а.с.18). В ході розгляду справи, в тому числі з витребуваної за клопотанням позивача медичної документації, судом встановлено, що відповідач з часу залишення малолітнього сина [PERSON] на позивача, піклуванням та утриманням дитини дійсно не займалась, зокрема при необхідності медичного огляду малолітнього [PERSON] , надання йому медичної допомоги з жовтня 2019 року цими питаннями займається саме позивач, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, медичною карткою амбулаторного хворого (а.с.35, 36). Обставини спірних правовідносин, встановлені судом під час розгляду справи та якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, підтверджуються також змістом висновку органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 16 березня 2021 року, яким визнано за доцільне позбавити відповідача по справі батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON] (а.с.58-60). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст.150 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України кожна дитина має право на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.155 СК України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Нормою ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про прав дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо своєї дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, батьки, питання про позбавлення батьківських прав яких вирішується судом із вказаної підстави, мають бути повнолітніми. За змістом, характером та значенням як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за положенням ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно також враховувати, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. Отже, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини виховання та утримання малолітнього [PERSON] з урахуванням на наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем підстави для задоволення позову, а саме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків тривалий час. Відповідач остаточно перестала будь-яким чином виконувати свої батьківські обов`язки вже більше ніж півтора року, покинувши дитину, якій не виповнилось і року, напризволяще. Такі обставини зумовили фактичне виконання батьківських обов`язків замість відповідача позивачем, що, вочевидь, з огляду на вік, стан здоров`я (група інвалідності), наявність під опікою ще трьох малолітніх дітей, не є легкою задачею. Таким чином, відповідач фактично повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, проявивши надзвичайну байдужість до долі своєї дитини, і таке її ухилення полягає у невиконанні всього без виключення можливого і передбаченого законом спектру обов`язків матері відносно дитини. Про умисний характер такого ухилення явно свідчить безрезультатність заходів пошуку та намагань впливу на відповідача, в тому числі з боку правоохоронних органів, її небажання виходити на контакт із дитиною та позивачем, відмова забирати дитину. Таким чином, відсутність бажання та реальних кроків з боку відповідача з метою виправлення виниклої ситуації щодо її ставлення до власної дитини дозволяють суду дійти безсумнівного висновку, що подальше збереження правового зв`язку між малолітнім [PERSON] та його матір`ю - відповідачем по справі завдає і завдасть в майбутньому цій дитині неспівмірно більше негативного впливу на її всебічний розвиток, становлення як повноцінної особистості та готовність до самостійного життя, ніж припинення такого правового зв`язку внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав. Відтак, суд, послуговуючись якнайкращими інтересами малолітньої дитини [PERSON] , які переважають над інтересами його матері - відповідача, підсумовуючи все вищевикладене, вважає за можливе задовольнити позов в частині вимог про позбавлення батьківських прав. Щодо позовних вимог про призначення позивача опікуном малолітнього [PERSON] , суд окрім наведених вище фактичних обставин та положень законодавства керувався наступним. Так, відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. За змістом ст.58 ЦК України, ст.243 СК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років. Зі змісту норм ст.ст.1, 5 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» слідує, що дитина-сирота - дитина, в якої померли чи загинули батьки. Діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти. За умови втрати дитиною батьківського піклування відповідна служба у справах дітей зобов`язана протягом двох місяців підготувати комплект документів, який підтверджує набуття дитиною статусу дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування. Пунктом 22 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, передбачено, що рішення про надання статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської чи районної у місті (в разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини за поданням служби у справах дітей. Нормою ст.60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Статтею 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Аналогічні положення містить норма ст.244 СК України. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з огляду на наведені вище положення законодавства для задоволення заявленої позовної вимоги про призначення позивача опікуном малолітнього [PERSON] необхідним є наявність в першу чергу одночасно двох обов`язкових умов - наявність у малолітнього [PERSON] належним чином оформленого статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, а також наявність подання органу опіки та піклування про встановлення над малолітнім [PERSON] опіки та призначення позивача опікуном цієї дитини. Разом з тим, жодна із вказаних умов у спірних правовідносинах не дотримана, оскільки дане рішення суду, яким відповідач позбавляється батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , не набрало законної сили, на його підставі рішення відповідного органу про надання [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, не прийнято, а орган опіки та піклування не подав до суду подання про встановлення опіки на малолітнім [PERSON] та призначення позивача його опікуном, суд приходить до висновку, що відповідна позовна вимога заявлена передчасно, без наявності належних для цього правових підстав, а відтак задоволенню не підлягає. Вирішуючи позов в частині останньої позовної вимоги про стягування з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього [PERSON] в частці від доходу (заробітку) платника аліментів, суд окрім встановлених судом фактичних обставин та наведених вище положень закону також керувався наступним. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Нормою ст.242 ЦК України передбачено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Статтею 258 СК України встановлено, що баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положеннями ст.166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті за позовною вимогою про стягнення аліментів. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є матір`ю малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , якого зобов`язана утримувати до досягнення повноліття не зважаючи на позбавлення її батьківських прав, однак матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, відповідач даним рішенням суду позбавляється батьківських прав щодо вказаної її дитини, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину обґрунтованими і таким що підлягають задоволенню, однак частково - без визначення отримувачем аліментів позивача. Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим, що отримувачем аліментів за законом може бути лише батько/мати або той із законних представників дитини, з яким ця дитина проживає. Разом з тим, позивач не є ані батьком, ані іншим законним представником дитини, оскільки суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про призначення позивача опікуном малолітнього [PERSON] , а заявлений позивачем факт, що він є дідом вказаної малолітньої дитини, не підтверджено жодним належним доказом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі,

Outcome: partial