Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

29.04.2016 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності на нежитлове приміщення. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначила, що 20 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір про купівлю-продажу нежитлового приміщення . Згідно з умовами договору [PERSON] передала [PERSON] та [PERSON] 40 000,00 грн. за ? частину будівлі та споруди та все, що відноситься відповідно до технічного плану та схеми креслення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належала на праві власності [PERSON] згідно Договору купівлі - продажу №128/А від 10 грудня 2004 року. Зобов'язання по даній угоді було виконано частково: позивач сплатив відповідачу оговорену суму, а вони передали ? приміщення та ключі. Щодо оформлення документів, домовились згідно договору, що повне оформлення документів стосовно ? приміщення (квартири) на ім*я [PERSON] буде виконано після отримання відповідачами документів з КП «ДМБТІ» та Голов АПУ. На теперішній час відповідачі не зробили відповідні документи. На підставі вищезазначеного, посилаючись на положення ст. ст. 220, 655, 658 ЦК України, просить визнати дійсним договір купівлі - продажу ? частини будівлі за адресою: [ADDRESS], укладений 12 квітня 2005 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та визнати право власності на ? частини будівлі літ. А-2: підвал під літ. А-2; ганки літ.а,а, приямки літ. а2, а3 загальною площею 652,1 кв.м., будівлі літ.Ж-1 загальною площею 82,9 кв.м.; підвал літ.В за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], 12 квітня 2005 року у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу ? частини будівлі за адресою: [ADDRESS], за умовами якого відповідачі продали позивачці ? частину нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та отримали від позивачки 40 000 грн. Зазначений договір нотаріально не посвідчений, відсутня його державна реєстрація /а.с.61-61/ Після сплати коштів відповідачам, [PERSON] вселилася до ? частини придбаного нежитлового приміщення в будинку [ADDRESS] Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу №128/А ВВО 558386 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., належить нежитлова будівля, яка складається з будівлі літ. А-2: підвал під літ. А-2; ганки літ.а,а, приямки літ. а2, а3 загальною площею 652,1 кв.м., будівлі літ.Ж-1 загальною площею 82,9 кв.м.; підвал літ.В за адресою: [ADDRESS] Право власності зареєстровано. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу зокрема житлового будинку(квартири) укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до положень частини 2 статті 55 Закону України «Про нотаріат», частини 2 статті 182 ЦК України правочини щодо нерухомості підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Згідно частини 2 пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. З огляду на вказане, законодавче закріплення судового захисту цивільних прав та інтересів таким способом, як визнання дійсними договорів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації - відсутнє. Таким чином, діюче законодавство взагалі виключає правову можливість визнання у судовому порядку дійсним договору, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Оскільки предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно (нежитлове приміщення), згідно вимог ст. 657 ЦК Українитакий договір укладаються у письмовій формі і він підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і є укладеним з часу його державної реєстрації (ст.ст. 210, 640 ЦК України), з цього ж часу згідно положень ч. 4 ст. 334 ЦК України у набувача виникає право власності на нерухоме майно. За тих підстав, що момент укладення правочину, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна слід вважати неукладеним та таким, що не породжує правових наслідків для сторін, зокрема права власності. Норма частини другої статті 220 ЦК до таких правочинів не застосовується. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed