Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

28.11.2016 р. [PERSON] (далі за тексом - позивач) звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] (далі за текстом - відповідач) на її користь на утримання їх спільної неповнолітньої дитини, щомісячно, в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 (одна) тисяча гривень 00 копійок, з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що з відповідачем по справі розірвано шлюб, від якого мають спільну доньку - [PERSON] ([INFO] н.), яка постійно проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. В свідоцтві про народження дитини відповідач записаний батьком. Позивач вказує на те, що їй одній важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому вона змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, 23.01.2017 р. надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити їх повністю. Крім того, позивач просив суд розглядати справу в його відсутність ( а. с. 14). Відповідач в судове засідання не з'явився, 02.02.2017 р. надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справу в його відсутність, позовні вимоги зазначені у позовній заяві визнає частково, посилаючись на те, що він на даний час офіційне не працює, має мінливий, нерегулярний дохід (а. с. 15). У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Сімейним кодексом України (далі за текстом - СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 27.11.2012 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а. с. 5). З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що 04.07.2015 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Арцизького районного управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за номером 76, у зв'язку з реєстрацією шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а. с. 6). Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] ([INFO]), її батьком вказаний [PERSON] - відповідач по справі (а. с. 3). З довідки №3698 від 28.11.2016 р., виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області вбачається, що донька проживає разом з матір'ю (а. с. 7). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Статтею 180 СК України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком малолітньої [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження та не заперечувалося відповідачем, тому, проживаючи окремо, відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою дитину, яка проживають з матір'ю до досягнення нею повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Також в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному позивачем. Позивач не надав суду жодного переконливого доказу такої можливості відповідача, зокрема сплачувати аліменти на його користь у розмірі 1 000,00 (одна тисяча) гривень 00 копійок на дитину, чим не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів та обставин справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача, щомісячно, на утримання малолітньої дитини до її повноліття, підлягають стягненню аліменти у сумі 800,00 (вісімсот) гривень 00 копійок на дитину, щомісячно, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 28.11.2016 р. до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial