Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

27 серпня 2013 р. позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять суд визнати за ними по 1/2 частки за кожним право спільної дольової власності на гараж, загальною площею 21,0 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] В обґрунтування позову позивачі зазначили, що позивачі у 2008 р., за рахунок сумісних коштів здійснили будівництво одноповерхового індивідуального гаражу, у дворі будинку за адресою: [ADDRESS] Гараж капітальний, одноповерховий, виконаний з силікатної цегли, внутрішня площа гаражу складає: 21,0 м2.(3,36х6,15 м.). Виїзні ворота металеві двостворчаті, перекриття - монолітні залізобетонні плити. При будівництві гаража, позивачі врахували інтереси третіх осіб, у зв'язку із чим якого-небудь обмеження прав, або створення незручностей гараж не створює. Однак при будівництві даного гаража, окрім погоджень з відповідними інстанціями, позивачі не отримали дозвіл на початок будівельних робіт, в зв'язку з чим не можуть ввести даний гараж до експлуатації та оформити право власності. З метою підтвердження можливості подальшої безпечної експлуатації гаража, [PERSON] було подано документи до ТОВ «Консулат» та отримано технічний висновок про стан будівельних конструкцій гаража, відповідно до якого на момент обстеження, всі основні несучі конструкції деформацій не мають, перебувають у задовільному технічному стані та відповідають архітектурним, будівельним, санітарним та пожежним нормам, та придатний для подальшої експлуатації. Будівництво гаражу велося за сумісні кошти і будівництво закінчено, що підтверджується технічним паспортом на гараж, виготовленим ТОВ «Актуаль». У зв'язку з тим, що будівництво було проведено без належного дозволу, позивачі вимушені звернутися до суду та просять визнати за ними право власності на зазначений гараж. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день та час слухання справи, до судового засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Прокурор в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутні докази прийняття до експлуатації спірного об'єкту нерухомості, позивачами здійснено будівництво без відповідного дозволу, технічний висновок ТОВ «Консультант» про відповідність спірного об'єкту будівельним нормам не є висновком експерта та не може бути належним доказом відповідності конструкції спірної будівлі будівельним нормам. Вважає, що зазначені підстави є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі у 2008 р., за рахунок сумісних коштів здійснили будівництво одноповерхового індивідуального гаражу, у дворі будинку за адресою: [ADDRESS] Гараж капітальний, одноповерховий, виконаний з силікатної цегли, внутрішня площа гаражу складає: 21,0 м2.(3,36х6,15 м.). Виїзні ворота металеві двостворчаті, перекриття - монолітні залізобетонні плити. При будівництві даного гаража, окрім погоджень з відповідними інстанціями, позивачі не отримали дозвіл на початок будівельних робіт. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 373 і 375 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону і власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Якщо житловий будинок, споруда, будівля, або інше нерухоме майно збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил, то вони вважаються згідно ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом. Беручи до уваги той факт, що ні [PERSON], ні [PERSON] земельна ділянка не надавалась, то спірний гараж вважається самочинною будівлею. У зв'язку з цим, наявність у позивача права користування земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді - виключає визнання за позивачем права власності на неї і тим більше на самочинне збудований на ній гараж, не інакше як у встановленому законом порядку, а саме у відповідності з п. 3 ст. 376 ЦК України, яка встановлює, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснювала самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже забудоване нерухоме майно. Згідно з Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого Указом Президента України №439/2011 від 08.04.2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації або на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифікату. Як вбачається з матеріалів справи позивачі здійснили самочинне будівництво гаражу, що розташований у дворі будинку за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки, у встановленому порядку, особі під уже збудоване нерухоме майно, в разі, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виконання будівельних робіт дозволяється після реєстрації повідомлення або декларації про початок виконання будівельних робіт чи видачі Інспекцією дозволу на виконання будівельних робіт. Згідно ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Законом України, який введений державою для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», пунктом 8 ст.39 зазначеного Закону встановлено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Отже визнання у судовому порядку права власності на об'єкт будівництва не позбавляє обов'язку введення його в експлуатацію. Інформація про наявність у позивачів дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку відсутня. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed