Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

27.12.2019 року позивач позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Заводського району міста Миколаєва про позбавлення батьківських прав, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] [INFO] . Починаючи з жовтня 2016 року [PERSON] проживає окремо, де саме невідомо. 31.10.2017 року рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва по справі №487/4102/17 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Жодного з покладених на батьків обов`язків [PERSON] не виконує, не бере виховної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Починаючи з 20 серпня 2019 року, за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва, відповідач [PERSON] повинен сплачувати аліменти. Жодного разу з жовтня 2016 року відповідач не поцікавився за які кошти живе та виховується дитина. Загальна сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.11.2019 року складає 15924,00 гривень. Відповідач [PERSON] часто зловживає алкогольними напоями, відвідує та витрачає кошти на ігрові автомати. Всі питання щодо виховання та утримання дітей вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Питання щодо виїзду [PERSON] за кордон на оздоровлення позивач [PERSON] теж була змушена вирішувати сама, без участі відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] не виконує батьківські обов`язки щодо дитини. Він ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, а навпаки [PERSON] створює умови, які шкодять інтересам дитини. Ухвалою від 31.01.2020 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без повідомлення причин; відзив відповідачем не подано, у зв`язку з чим, за відсутності заперечень позивачки проти такого вирішення справи, справа розглядається в порядку ст. 280 ЦПК України шляхом ухвалення заочного рішення на підставі доказів, що є у справі. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради Раковець О.М. у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала. В подальшому представник органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 13 ЦПК). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Згідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У відповідності зі ст.151 СК України батьки мають право на переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; мають право вибирати форми й методи виховання, за винятком тих, які суперечать закону, моральним принципам суспільства. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Підстави для позбавлення батьківських прав чітко передбачені нормами ст. 164 СК України. Статтею 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків, згідно ст. 11 вказаного закону, є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. У відповідності зі ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенції про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Преамбулі Конвенції проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Дитині, здатній сформулювати власні погляди, згідно ст. 12 Конвенції, забезпечується право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 4 Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх всиновленні, на національному і міжнародних рівнях (ООН, 03.12.1986 рік) якщо батьки не виявляють турботу про свою дитину, або вона є неналежною, слід розглядати питання про турботу про неї з боку родичів батьків дитини, передачі дитини на виховання в іншу родину або про всиновлення, або, в разі необхідності, про влаштування дитини до спеціального закладу. Відповідно до Європейської конвенції про здійснення прав дітей, прийнятої Радою Європи 25.01.1996 року, та ратифікованої Законом України №69-V(69-16) від 03.08.2006 року, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Під час розгляду справи, що стосується інтересів дитини, згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, судовий орган надає можливість дитині висловити її думки та приділяє їм належну увагу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво серії [NUMBER] , видане Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 26.01.2016 року). Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 жовтня 2017 року шлюб, укладений 07.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 18 липня 2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.04.2019 року і до досягнення повноліття. Вказане вище рішення не виконувалось. Згідно розрахунку заборгованості про сплату аліментів головного державного виконавця від 07.11.2019 року, у [PERSON] мається заборгованість по сплаті аліментів на користь [PERSON] у сумі 15924 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) гривні 00 копійок. Згідно довідки від 12.11.2019 року КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги» на прийом на професійний огляд чи по захворюванню в поліклініку приходить лише мати. За даними характеристики від 20.12.2019 року від сусідів [PERSON] та [PERSON] на [PERSON] підтверджується, що [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] з 23.12.1994 року; за час проживання не створювала труднощів і не бувала помічена в конфліктах з сусідами, підтримує з сусідами хороші відносини, бере участь у громадських справах і має хороші сімейні стосунки, скарг на сусідів на неї не надходило; [PERSON] мешкає з родиною, а саме: матір`ю [PERSON] , [INFO] та дочкою [PERSON] , [INFO] . Батько дитини [PERSON] не відвідує та не приймає участі у житті дитини. Згідно висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 08.01.2020 року враховуючи інтереси дитини орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Факт ухилення від виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків також підтверджено показами свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні. Законом України №166-V від 20.09.2006 року було ратифіковано Конвенцію про контакт з дітьми (ETS N 192), прийняту Радою Європи 15.05.2003 року. Згідно ст. 2 даної Конвенції «контакт» означає: перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою. Суд, з урахуванням конкретних, наведених вище обставин справи, констатує, що контакт між відповідачем та неповнолітньою дитиною [PERSON] відсутній. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. До процесу прийняття рішення у даній справі [PERSON] було залучено у тій мірі, яка є достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень. Однак, незважаючи на належне повідомлення та інформування, відповідач від безпосередньої участі у вирішення судом питання про доцільність або недоцільність позбавлення його батьківських прав ухилявся. Підсумовуючи кожний з наведених висновків, суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї непонолітньої дитини [PERSON] , не дбає про розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, нехтує її інтересами, не вживає заходів щодо забезпечення медичного огляду, лікування, не спілкується із дитиною взагалі, в тому числі у обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, тощо. З огляду на викладене, суд, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, перевіривши відповідність вимог чинному законодавству України, а також ратифікованим міжнародним документам, беручи до уваги найважливіші інтереси дитини, які, з урахуванням їх природи, переважають над інтересами батька, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що таке рішення в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є «законним», оскільки ґрунтується на нормах статей 164-166 СК України, відповідає «законній меті», оскільки спрямовано на захист прав і інтересів дітей, та є «необхідним у демократичному суспільстві», оскільки застосоване втручання з боку держави відповідає нагальній соціальній потребі та є пропорційним поставленій легітимній меті беручи до уваги, щоврахування основних інтересів дітей є вирішальним чинником у кожній справі такого типу. На підставі викладеного та

Outcome: approved