Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

29.03.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення фактe проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу e період з початку травня 2010 року по 22 грудня 2016 року, визнання майна спільною сумісною власністю: - нежитлових приміщень підвалу №№1,1а,2,5,5а,5б,7,8,9,12,16,18,19,21 побутового призначення з окремим входом в житловий будинок літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] ; - 3-кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення 3-го поверху №19 нежитлової будівлі літ. «А-4» за адресою: [ADDRESS] ; - 4-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] ; та поділ майна шляхом визнання за [PERSON] : Ѕ частку нежитлових приміщень підвалу №№1,1а,2,5,5а,5б,7,8,9,12,16,18,19,21 побутового призначення з окремим входом в житловий будинок літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] ; - 1/2 частку 3-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; - Ѕ частку нежитлового приміщення 3-го поверху №19 нежитлової будівлі літ. «А-4» за адресою: [ADDRESS] ; - 2/2 частку 4-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що в 2008 року вони познайомилась в Швейцарії з [PERSON] , почали зустрічатися, між ними виниклі близькі стосунки, почуття любові і взаєморозуміння. З травні 2010 року вони вирішили створити сім`ю та почали проживати разом як чоловік і дружина. Вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки подружжя, купували речі для себе та сім*ї, робили ремонт, їздили у відпочинок, святкували разом свята, однак, проживали без реєстрації шлюбу. Не приховували свої стосунки від оточуючих, їх батьки сприймали їх як пару, [PERSON] відносився до її сина як до рідного. Проживали вони в квартирі за адресою: [ADDRESS] з травня по вересень 2010 року, потім переїхали до власної квартири за адресою: [ADDRESS] , де проживали з жовтня 2011 року по березень 2014 року. В подальшому, переїхали в квартиру за адресою: [ADDRESS] , де проживали до січня 2017 року. Так, як основне місце роботи [PERSON] було в Німеччині, то він як іноземець мав перебувати в Україні максимуму 90 днів на рік, а тому, щоб бачитись із своєю сім`єю він здійснював регулярні перельоти в Україну, вона важко сприймала цей факт і сумувала за ним. Однак, він її запевнив, що це буде відбуватися недовго, адже скоро він закінчить свою роботу в Німеччині і назавжди переїде до України. Розуміючи той факт, що заробітки в Німеччині скоро закінчаться, вони почали планувати організацію сімейного бізнесу в Україні, аби забезпечити гідне проживання всій сім`ї. В Україні вони планували придбати нерухомість і здавати в оренду приміщення, та відкрити власний пивний паб, про який завжди мріяв [PERSON] . Задля реалізації сімейних планів в 2011 року вона почала підшукувати нерухомість, спочатку квартири для спільного проживання, а потім майно для отримання постійного доходу для сім`ї. На початковій стадії відносин вони, як подружжя вирішили, що більшість нерухомості будуть купувати на ім`я [PERSON] і вона, як жінка прислухалась та підтримала чоловіка. Для реалізації сімейних планів [PERSON] видав на її ім`я 2 банківські довіреності, якими уповноважив на розпорядження коштів з депозитних рахунків в ПАТ КБ «ПриватБанк», видав на її ім`я 2 довіреності: від 01.09.2011 р.. дійсна до 01.09.2014 р., від 28.12.2012 р., дійсна до 28.12.2017 р. В інтересах сім`ї вона купувала нерухомість в місті Харкові на ім`я [PERSON] , діючи при цьому на підставі вищезазначених довіреностей. Також, нерухомість купував і сам [PERSON] , коли був в Україні. Загалом, за час спільного проживання фактично однією сім*єю, у період з травня 2010 року по 22 грудня 2016 року ними, як подружжям було придбано нерухомість, яка зареєстрована на ім`я [PERSON] , а саме: нежитлові приміщення підвалу №№1,1а,2,5,5а,5б,7,8,9,12,16,18,19,21 побутового призначення з окремим входом в житловий будинок літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] ; - 3-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення 3-го поверху №19 нежитлової будівлі літ. «А-4» за адресою: [ADDRESS] ; - 4-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , які і просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити. Загальна вартість придбаного ними нерухомого майна, без урахування вартості його ремонту, наповнення меблями і побутовою технікою становить 3 508 000 грн. (456 000 грн. + 640 000 грн. +1 920 000 грн. + 492 000 грн.). Згідно ухвали судді Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2018 року відкрито провадження по даній справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 05.04.2018 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на спірне майно. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.07.2018 року вирішено питання щодо витребування доказів. 25.04.2019 року до суду подано відзив на позов, в якому просять відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що обставини, вказані позивачем не відповідають дійсності, оскільки між сторонами існували лише правовідносини в суто бізнесовій площині і не мали нічого спільного із таким поняттям, як сім*я. Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 06.03.2020 року закрито підготовче судове провадження та призначено судовий розгляд по суті позовних вимог. 31.03.2020 року до суду подані письмові пояснення відповідача щодо обставин справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2020 року дана справа розподілена в провадженні судді Губської Я.В. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.06.2020 року вирішено клопотання представника відповідача про забезпечення доказів. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, вказаних у позові, просили задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити. Відповідач [PERSON] в суді через перекладача пояснював, що до 2015 року він працював у Німеччині та проживав у Швейцарії, а тому не міг проживати з позивачем спільно та бути пов`язаним спільним побутом, і вони ніколи не були зареєстровані за однією адресою, і ніколи не проживали як чоловік та дружина, в них були близькі стосунки та бізнесові, оскільки він хотів займатися бізнесом в Україні. Також, протягом всіх стосунків у нього з позивачкою, вона сама не вважала це шлюбом, оскільки у заявах до нотаріусів від 07.09.2011 р, 03.02.2017 року, [PERSON] , вказувала, що [PERSON] , у шлюбі не перебуває, однією сім`єю з будь - якою жінкою не проживає. зі ст. 65 СК України ознайомлена. Стверджує, що в них ніколи не було спільного бюджету, всі об`єкти нерухомості були придбані виключно за його кошти, зароблені переважно протягом років, що передували знайомству з [PERSON] . У розписці, власноруч написаній [PERSON] 22.02.2017 р., вона вказувала, що претензій до його майна та грошей не має та у майбутньому не матиме. Грошові кошти на придбання нерухомості в Україні це його кошти, які знаходились на його особистих рахунках, і якими [PERSON] розпоряджалась на підставі довіреностей, які він видав на її ім*я, оскільки їй на той момент довіряв. Станом на теперішній час він створив сім*ю та одружений на громадянці України, і це не є позивачка. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Положеннями ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Позивач [PERSON] , пред`являючи позов до суду вказує, що вона з початку травня 2010 року по 22 грудня 2016 року проживала однією сім*єю, як чоловік та дружина з [PERSON] , а тому на підставі вимог ст.ст. 60, 63, 69,70,74 СК України має право на спільне майно, набуте ними під час спільного проживання, в порядку його розподілу. Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року зазначено що, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15. Також, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства (домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти). Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, провадження № 61-1623св19. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, на підтвердження факту проживання однією сім*єю як чоловіка та дружини позивачка [PERSON] надає до суду: договори оренди приміщення, договір страхування, копії довіреностей, копії договорів купівлі-продажу приміщень, ксерокопії фотознімків, копі святкових листівок, копію трудового контракту позивача, виписку з особового рахунку позивача, копію паспорту позивача, дані про витрати на проведення ремонту та купівлі меблів. Однак, суд дослідивши всі надані позивачем докази на підтвердження своїх доводів та надавши оцінку їм та доводам відповідача, приходить до висновку, що під час розгляду справи позивач [PERSON] не надала до суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона та [PERSON] проживали однією сім*єю, як чоловік та дружина з травня 2010 року по 22.12.2016 року. Так, надані до суду докази позивача свідчать лише про те, що дійсно між позивачем та відповідачем були близькі стосунки, які відбувалися у ті дні, коли той приїжджав до України. Також, суду надані відомості і це підтверджує відповідач, що він інколи виїжджав з позивачкою та її дитиною, і іншими знайомими на відпочинок у ліс, по місту Харкову, в інші заклади, де всі спілкувались та знайомились. І надані фотографії це підтверджують. Однак, суд зазначає, що доказів на підтвердження обставин спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім*єю,як чоловік та дружини з ознаками ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків позивачкою до суду не надано. І до суду не надано жодного доказу з боку позивача щодо ведення ними спільного господарства, спільного бюджету, спільних витрат, наявності взаємних прав та обов*язків між нею та відповідачем. Надані [PERSON] довіреності, договори страхування, договори купівлі - продажу майна дійсно свідчать про наявність бізнесових відносин між іноземцем [PERSON] та позивачкою [PERSON] щодо придбання майна в Україні задля налаштування бізнесу Прей та не можуть підтверджувати наявність спільного бюджету та спільних витрат. При цьому, суд зауважує, що надані розпечатки виписок з банківських рахунків підтверджують лише витрати на придбання нерухомості за кошти відповідача, і позивачкою не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що нею також були витрачені особисті кошти на придбання спільного майна. Не надані до суду і докази на підтвердження того, що позивачка до знайомства з відповідачем, або після, мала достатньо коштів для придбання спірного майна, яке просить визначити спільним сумісним. Також, судом враховані і дані щодо кількості днів перебування [PERSON] в України за період з 2010 року по 2016 рік, та його працевлаштування в іншій державі, де він перебував та працював. Надана до суду відповідь з ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області від 25.07.2018 року підтверджує, що громадянин Німеччини [PERSON] за клопотанням ТОВ «Сайтосс» 11.06.2015 року був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, з терміном дії до 31.03.2018 року, 06.02.2018 року прийнято рішення ГУ ДМС України в Харківській області про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні [PERSON] Листівки , надані позивачкою щодо поздоровлень на свята від батьків відповідача суд також не може розцінювати на підтвердження міцних стосунків чоловіка та дружини, а вони свідчать лише про доброзичливі відносини на той момент між позивачем, відповідачем та їх знайомими. Реєстрація позивачки в квартирі, власником якої є відповідач не спростовує висновків суду, а за поясненнями відповідача була проведена реєстрація за проханням позивачки, на що він не заперечував на той момент. Надані показання свідків в судовому засіданні також не підтвердили обставин спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім*єю, як чоловік та дружини з ознаками ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків. Таким чином, позивачем не доведено в судовому засіданні факту спільного проживання однією сім*єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] протягом часу з 2010 року по 22.12.2016 року. При цьому, суд також зазначає, що навіть факт декілька разів спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, спільні фото на вулиці, показання свідків про перебування відповідача в квартирі, де мешкала позивачка у якісь окремі дні, самі по собі, без доведення факту довготривалих відносин між сторонами, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Даний висновок підтверджується і доводами, викладеними в постанові Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц. Відповідно до правового висновку у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно зі статтею 60 СК України (глава 8 Кодексу) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено та не заперечується як позивачем, так і відповідачем, що майно, яке є предметом позову та поділу: нежитлові приміщення підвалу №№1,1а,2,5,5а,5б,7,8,9,12,16,18,19,21 побутового призначення з окремим входом в житловий будинок літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] ; 3-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове приміщення 3-го поверху №19 нежитлової будівлі літ. «А-4» за адресою: [ADDRESS] ; 4-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу у період з 2011 року по 2013 рік. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти на придбання або облаштування даного майна були витрачені ні [PERSON] , а позивачкою суду не надано під час розгляду справи. Посилання позивачки на те, що вона займалась ремонтом у цих приміщеннях (укладала договори з робітниками, підрядчиками, винаймала працівників, закупляла техніку) можуть свідчити лише на підтвердження доводів відповідача про наявність робочих стосунків між позивачкою та відповідачкою, на що ним і були надані довіреності на ім*я Федоровської щодо розпорядження його коштами та можливість проведення реєстрації на його ім*я, для облаштування його бізнесу в Україні, за належну винагороду. І дані доводи не спростовані позивачем в судовому засіданні. Також, суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що згідно статей 1,2 ЗУ «Про міжнародне приватне право» правовідносини, що склалися між сторонами містять в собі ознаки іноземного елементу, що поширює на них дію Закону. В даному випадку, учасники правовідносин повинні визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином ФРН, а позивач [PERSON] громадянкою України, і між сторонами не були укладені будь - які нотаріальні угоди щодо правової природи правовідносин та майна, то суд зазначає про те, що право ФРН без нотаріальних угод не передбачає факт проживання та виникнення у зв*язку з чим права спільного сумісного майна. Таким чином, враховуючі досліджені в судовому засіданні докази та відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім*єю позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] , відсутні і правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання спірного майна, яке зареєстроване за [PERSON] спільного сумісного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частку даного майна в порядку розподілу майна подружжя. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, у зв*язку з чим суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовляє в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв*язку з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у суду відсутні підстави і для задоволення вимог про відшкодування понесених судових витрат.

Outcome: dismissed