Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

28.10.2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та з урахуванням уточнень від 22.01.2016 року просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 01.11.2008 року по 31.12.2015 року в розмірі 286092 грн., 3% річних за цей же період у сумі 29400 грн., а всього 315492 грн., мотивуючи тим, що 14 квітня 2008 року [PERSON] отримала від нього позику у розмірі 120000 грн. з кінцевим терміном повернення 30 жовтня 2008 року, про що було складено розписку. Проте у встановлений строк відповідач кошти не повернула, від виконання свого обов'язку щодо повернення суми позики ухиляється. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору позики від 14 квітня 2008 року неукладеним(а.с.16), мотивуючи тим, що вона дійсно 14 квітня 2008 року написала розписку про те, що зобов'язується повернути у строк до 30 жовтня 2008 року кошти у сумі 120000 грн., однак вказані кошти у борг [PERSON] їй не передав. Посилаючись на те, що [PERSON] фактично її обманув та гроші їй не передав, просила визнати вказаний договір позики неукладеним. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за договором позики відмовлено, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним задоволено (т.2,а.с.25). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.12.2014 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2014 року залишено без змін (т.2,а.с.75). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11.12.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2,а.с.109). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.08.2015 року справу прийнято до провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі, пояснив, що 14.04.2008 року передав належні йому кошти в сумі 120000 грн. відповідачу [PERSON] Передача грошей відбувалась у комерційному відділі ТОВ «Альфа-Текнор», вказану суму коштів він поклав на стіл, взяв у [PERSON] написану нею розписку та пішов. Як йому відомо, в той же день кошти були внесені до каси підприємства. Деталі передачі коштів не пам'ятає у зв'язку з тим, що пройшло багато часу. Вимоги зустрічного позову не визнав. Відповідач [PERSON] первісний позов не визнала, факт написання нею розписки не заперечувала, проте пояснила, що ніяких коштів від [PERSON] під час складення розписки та після цього не отримувала. До суду з приводу неотримання нею коштів за розпискою раніше не зверталась, оскільки вважала, що розписка знищена. Вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача підтримав правову позицію відповідача [PERSON], пояснила, що згідно раніше наданих позивачем пояснень гроші особисто в руки [PERSON] він не передавав, фактично кошти були внесені в касу ТОВ «Альфа-Текнор». Пояснення позивача носять суперечливий характер, зі слів останнього не зрозуміло, чи передавав він кошти відповідачу в руки. Крім того, в розписці не вказано дату отримання грошей. У зв'язку з цим вважає, що між сторонами не було укладено договору позики. Представник ІІІ особи - ТОВ «Альфа-Текнор» вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував, пояснив, що розписка є підтвердженням факту отримання [PERSON] коштів від [PERSON] із зобов'язанням повернути борг у встановлений строк, а отже укладення між сторонами договору позики, належних та допустимих доказів у підтвердження безгрошовості договору позики [PERSON] не надано. ІІІ особа - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, пояснив, що розписка була написана його дружиною з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед ТОВ «Альфа-Текнор», за якими він в повному обсязі розрахувався, під час складення розписки він був особисто присутнім, [PERSON] ніяких коштів від [PERSON] фактично не отримувала. Вислухавши позивача, відповідача, представника відповідача, представника ІІІ особи - ТОВ «Альфа-Текнор», ІІІ особу - [PERSON], перевіривши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року [PERSON] склала розписку, згідно з якою зобов'язалася повернути борг [PERSON] в розмірі 120000 грн. до 30 жовтня 2008 року (т.1 а.с.24). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридичною особою, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, на який посилався представник відповідача, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, розписка від 14 квітня 2008 року містить зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] взяті в борг кошти в сумі 120000 грн. в строк до 30.10.2008 року. Виходячи зі змісту розписки, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини за договором позики. Суд не погоджується із твердженням представника відповідача про те, що розписка не містить дати отримання коштів, виходячи з такого. За положеннями ч.2 ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, розписка позичальника підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт передання йому позикодавцем визначеної суми грошей, тому датою отримання коштів [PERSON] є дата складення розписки, а саме 14 квітня 2008 року. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України). З наданим позивачем розрахунком (а.с.153) суд не погоджується та вважає, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 01.11.2008 по 31.12.2015 року (238,284%) становить 285941,20 грн., з яких сума основного боргу - 120000 грн. та сума інфляційних збитків - 165941,20 грн., 3% річних від простроченої суми за вказаний період становить 25811,51 грн.(120000х3х2617/365/100), а всього 311752,71 грн. Враховуючи, що до теперішнього часу відповідач борг не повернула, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] в межах заявлених позовних вимог підлягає стягненню сума боргу в розмірі 120000 грн., сума інфляції в розмірі 165941,20 грн., 3% річних у сумі 25811,51 грн., а всього - 311752,71 грн. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] факт неотримання грошей за розпискою належними та допустимими доказами в судовому засіданні не довела. Крім того, до моменту пред'явлення до неї позову про повернення боргу не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів. За таких обставин, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним задоволенню не підлягає. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за первісним позовом відповідно до вимог ст.88 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог: судовий збір (а.с.2) - 1689,48 (1710х98,8/100) грн.; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.1) - 118,56 (120х98,8/100).

Outcome: partial