Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

27.12.2018 року адвокат Ігнатенко О.О. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив: стягнути з громадянина України [PERSON] ( [INFO] , номер обліковий картки платника податків - [NUMBER] ) на користь громадянина ФРН, [PERSON] (номер обліковий картки платника податків - [NUMBER] ) суму боргу за договором займу від 15.03.2015 року у розмірі - 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) Євро, а також 3% річних за цим же договором займу у розмірі 7995 (сім тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) Євро. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.03.2013 року позивач за попередньою змовою з відповідачем перерахував на рахунок останнього 75 тис. євро, а 15.03.2013 року, після підтвердження зарахування коштів на рахунок відповідача, сторони підписали договір позики на цю суму. За умовами цього договору відповідач зобов`язався отриману суму повернути позивачу до 01.06.2015 року. Зазначені обставини позивач підтверджує доданим до позовної заяви, складеним відповідачем власноруч та підписаним договором займу від 15.03.2013 року, випискою із банківського переказу «Банку Вонтобел» в Цюриху на ім`я позивача про виконання 13.03.2013 року платежу з його рахунку [NUMBER] на рахунок відповідача [NUMBER] коштів у сумі 75000,00 Євро та Постановою Верховного суду по цивільній справі №308/201/16-ц від 07.11.2018 року. У позасудовий спосіб вирішити повернення грошових коштів сторонам не вдалось. 27.02.2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні даного позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивач стверджує, що ним було надано відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 75000 євро згідно договору позики від 15.03.2013 року, при цьому вказані кошти було перераховано на рахунок відповідача ще 13.03.2013 року, тобто до укладення договору позики, а саме за яким позивач просить стягнути суму в розмірі 82995 євро. А також, в тексті договору позики від 15.03.3013 року не міститься інформація про те, що позика вже надана, а навпаки зазначено, що позикодавець надає позичальнику позику. Відповідач також зазначає, що твердження позивача про перерахування йому 13.03.2013 року 75000 євро саме на виконання договору від 15.03.2013 року є недоведеним, яким і сам факт укладанням між сторонами 15.03.2013 року договору позики з урахуванням приписів ч. 2 ст. 1046 ЦК України. Відповідачем надано копію договору позики від 01.02.2012 року, укладеного та нотаріально посвідченого між [PERSON] та ним, відповідно до якого позивач передав у позику відповідачу кошти в сумі 147500 євро. 01.02.2012 року 47500 євро передано позикодавцем до підписання даного договору, а залишок суми - 100000 євро він передає позичальнику протягом 14 банківських днів, однак дана сума не була перерахована [PERSON] йому у зазначений строк, а передана частково у розмірі 75000 євро тільки 13.03.2013 року. Крім того, через неповернення ним вказаної суми, яка забезпечувалася нерухомим майном, позивач у вересня 2015 року зареєстрував за собою право власності на іпотечне майно - нежитлову будівлю майстерні по [ADDRESS] , чим задовольнив свої грошові вимоги за вказаним договором позики у повному обсязі. Стверджує, що сума в розмірі 75000 євро не є предметом договору позики від 15.03.2013 року. В судовому засіданні представник позивачка [PERSON] - адвокат Ігнатенко О.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Вважає, що позовна давність звернення до суду не пропущена, оскільки позивач звертався до суду з питань цього договору займу і тому строк позовної давності починається з дня звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Блохіна В.Ю. у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки суму у 75000 євро не є предметом договору позики від 15.03.2013 року, а перераховувалась [PERSON] відповідачеві на виконання іншого договору від 01.02.2012 року. Крім того, вважає, що 3% річних не можуть стягуватись у іноземній валюті, таке стягнення можливе тільки в гривні. Зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду. Суд вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно договору займу від 15.03.2013 року [PERSON] передає [PERSON] 75000 євро, останній строк повернення займу становить 01.06.2015 року. Ця сума гарантується майном за адресою: [ADDRESS] , згідно іпотечного договору. Листом від 24.11.2015 року (а.с. 5-6), даними про зарахування в дебет від 13.03.2013 року (а.с. 7-8) Банк «Фонтобель АГ» підтверджує, що з рахунку [PERSON] на рахунок [PERSON] перераховано 75000 євро. Призначення: позика. Із постанови Верховного Суду від 07.11.2018 року (а.с. 9-11) видно, що у січні 2016 року [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики від 15.03.2013 року, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди. З тих підстав, що 13.03.2013 року він перерахував на рахунок [PERSON] 75000 євро, а 15.03.2013 року сторони уклали договір позики на цю суму. Однак позивач вважав, що відповідач ввів його в оману, оскільки договір містить умови забезпечення позики нерухомим майном, однак на момент укладення договору це майно було реалізоване. Вказане рішення суду містить твердження про те, що 75000 євро перераховані позивачем відповідачу на виконання договору позики від 01.02.2012 року, є необґрунтованими і спростовуються судом. У задоволенні позову було відмовлено. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. В даному випадку, суд вважає, що [PERSON] звертаючись у січні 2016 року до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики від 15.03.2013 року, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди перервав позовну давність і тому позовну давність звернення до суді із позовом, предметом якого є договір позики від 15.03.2013 року слід рахувати відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України із січня 2016 року. Таким чином подаючи позов про визнання договору позики від 15.03.2013 року недійсним 27.12.2018 року [PERSON] не пропустив строк позовної давності, яка на думку суду закінчується у січні 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене, суд рахує, що твердження представника відповідача про те, що сума у 75000 євро не є предметом договору позики від 15.03.2013 року, а перераховувалась [PERSON] відповідачеві на виконання іншого договору від 01.02.2012 року є неспроможним, оскільки у рішенні Верховного Суду від 07.11.2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним укладеного між сторонами договору позики від 15.03.2013 року, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди зазначено, що 75000 євро перераховані позивачем відповідачу на виконання договору позики від 01.02.2012 року є необґрунтованими і спростовуються встановленими судом обставинами. Таким чином в суді доведено, що саме на виконання договору позики від 15.03.2013 року [PERSON] перерахував [PERSON] 75000 євро, що підтверджується відповідними повідомленнями Банку «Фонтобель АГ». Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тобто в даному випадку договір позики між [PERSON] та [PERSON] є укладеним з моменту передачі грошових коштів, а саме 13.03.2013 року та підтверджений відповідним договором від 15.03.2013 року, який не суперечить вимогам ст. 1047 ЦК України та повідомленнями Банку «Фонтобель АГ». Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В даному випадку строк повернення грошових коштів [PERSON] позивачу визначений датою 01.06.2015 року і оскільки вказана сума не повернута відповідачем позивачу в цілому суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь 75000 євро підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором, тому [PERSON] є таким, що прострочив зобов`язання за договором позики від 15.03.2013 року. На даний час грошові кошті [PERSON] позивачу не повернуті, отже відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що 3% річних не стягуються у разі існування грошового зобов`язання у іноземній валюті, в даному випадку у євро, а мусять бути стягнуті у національній валюті - гривні, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. На думку суду 3 % річних - по суті, це один з видів компенсації за користування чужими коштами і не може бути прив`язаний тільки до гривні. На думку суду, твердження представника відповідача про те, що 3% річних можуть стягуватись виключно у національній валюті є некоректним. Враховуючи те, що інший розмір сплати договором позики від 15.03.2013 року не встановлений, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми з 01.06.2015 року підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі суд вважає, що сума судового збору у розмірі 8810 гривень, сплачена позивачем при звернення до суду підлягає стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved