Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

28.07.2020 року до суду надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до ДПП, УПП в Харківській області ДПП, треті особи: інспектор роти № 2 батальйону № 2 УПП в Харківській області ДПП Холодов І.С., Державна казначейська служба України, про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди та копія ухвали Київського районного суду м. Харкова від 15.05.2020 року про передачу справи на розгляд за підсудністю. У позовній заяві позивач посилається на те, що 12.04.2018 року Київським районним судом м. Харкова по справі № 640/18139/17 скасовано постанову серії БР № 200923 у справі про адміністративне правопорушення від 10.11.2017 року, винесену інспектором роти № 2 батальйону № 2 УПП в Харківській області ДПП Холодовим І.С., про накладення на позивача штрафу у розмірі 425 грн. 23.05.2018 року Харківським адміністративним апеляційним судом рішення залишено без змін. Зокрема, судом встановлено, що при складанні постанови були допущені численні порушення вимог законодавства, внаслідок чого дій працівника поліції вважає незаконними, що, на його думку, підтверджуються рішеннями судів першої та апеляційної інстанції. Зазначає, що при оскарженні постави були витрачені кошти на юридичну (правову допомогу), яка була здійснена працівника АО «ЮР-ПРАЙД» відповідно до укладеного договору, сума яких становить 10 000 грн. та відноситься до матеріальних (майнових) витрат. Посилається, зокрема, на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1174 ЦПК України. Крім того, позивач також просить за моральні страждання стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн., оскільки оскарження дій працівника поліції призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, а також до погіршення стану здоров`я та відносин з оточуючими. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 02.01.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 15.04.2020 року заявлено самовідвід щодо розгляду справи та передано для повторного розподілу. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 15.05.2020 року позовну заяву направлено для розгляду за належною підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. У матеріалах справи міститься відзив УПП в Харківській області ДПП, з якого вбачається, що сторона відповідача заперечує щодо заявлених позовних вимог, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, доводи позовної заяви вважає необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що справа № 640/18139/17 розглядалася в порядку адміністративного судочинства за положеннями Кодексу адміністративного судочинства України. Питання стягнення з відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, судових витрат врегульовано КАС України, натомість позивачем подано позовну заяву про їх стягнення як матеріальних витрат у порядку Цивільного кодексу України, положення якого до цієї категорії вимог не застосовуються. Щодо доводів позивача про стягнення моральної шкода зазначає наступне. Так, УПП в Харківській області, відповідно до своїх положень, не уповноважене здійснювати оперативно-розшукову діяльність чи досудове розслідування, таким чином Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду» правовідносини з цього питання не регулює. У тексті позовної заяви позивачем не надано доказів неправомірності дій інспектора Холодова І.С., не доведено факту завдання позивачеві цими діями моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2018 року по справі дії інспектора Холодова І.С. неправомірними визнані не були. Положення ст. 1174 ЦК України передбачає відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини завдавча, при цьому позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Вважає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження порушення стосунків позивача з іншими людьми, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності. Сам факт скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. Тому позовні вимоги позивача щодо моральної шкоди задоволенню не підлягають. Постанова інспектора Холодова І.С. серії БР №200923 від 10.11.2017 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була оскаржена, позивачем не виконувалася та в результаті була скасована. За таких обставин, доводи позивача не свідчать про наявність підстав для задоволення позову. Позивачем була подана уточнена позовна заява, в якій він зазначає, що порядком щодо розподілу судових витрат, визначеним ст. 143 КАС України він скористатися не може у зв`язку з тим, що право на звернення вже втрачено, а іншого засобу реалізації цього права як звернення до суду з цивільним позовом діюче законодавство не передбачає. Пояснює, що вказана шкода утворилась в наслідок численних порушень вимог діючого законодавства, як вказано у судовому рішенні. Посилається на норми Конституції України та ЦПК України. Крім того, вбачається, що позивачу відомо про те, що Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції у Харківській області є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції України, який в свою чергу є юридичною особою. Тому, з урахуванням положень ЦПК України, позов було подано до Київського районного суду м. Харкова. Солом`янським районним судом м. Києва було прийнято справу до свого провадження та призначено судове засідання, так як згідно ст. 31 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Крім того, позов пред`явлено до двох відповідачів, місцезнаходженнями одного з яких - ДПП є адреса: м. Київ, вул. Ф.Ернста, 3, що територіально віднесена до Солом`янського району м. Києва. У судове засідання позивач не з`явився, направив на електронну адресу суду заяву, з якої вбачається, що він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Відповідачі та третя особа у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, жодних клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали. Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить відшкодувати з ДПП за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну (майнову) та моральну шкоду, завдану йому протиправними діями інспектора Холодова І.С., в межах бюджетних асигнувань та зобов`язати Державне казначейство України виплатити з рахунку державного бюджету. Статтею 56 визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності наявність усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Позивач у позовній заяві зазначає, що шкода була завдана йому протиправними діями інспектора УПП в Харківській області ДПП Холодовим І.С. Відповідно до ст. Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція; патрульна поліція; органи досудового розслідування; поліція охорони; спеціальна поліція; поліція особливого призначення. Зі змісту ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» вбачається, що оперативно-розшукова діяльність здійснюється, зокрема, оперативними підрозділами Національної поліції, а саме: підрозділами кримінальної та спеціальної поліції. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Таким чином, суд вважає за необхідне при розгляді даної справи керуватися ст. 1174 ЦК України, оскільки підстави для застосування положень ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні. Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цієї особи. Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Необхідність довести наявності цих умов покладено на позивача, який звернувся до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова адміністративний позов [PERSON] задоволено та скасовано постанову серії БР № 200923 у справі про адміністративне правопорушення від 10.11.2017 року, винесену інспектором роти № 2 батальйону № 2 УПП м. Харкова Холодовим І.С., про накладення на [PERSON] штрафу у розмірі 425 грн.; справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 126, ч. 6 ст. 121 КУпАП закрито. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від апеляційну скаргу інспектора роти № 2 батальйону № 2 УПП м. Харкова Холодова І.С. залишено без задоволення, рішення від 12.04.2018 року залишено без змін. За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, позивач в пред`явленому позові зазначає, що ним при оскарженні постанови було витрачено кошти на юридичну (правову) допомогу у розмірі 10 000 грн., в якості доказів понесених витрат надає копію договору № ЮП-076/10-17 про надання правової допомоги від 25.10.2017 року, укладеного з АО «Юр Прайд», та копію акту № 01 приймання-передачі робіт (послуг) від 03.09.2018 року. Посилається на те, що кошти, які були ним витрачені на оплату послуг з надання правової допомоги, він відносить до матеріальної (майнової) шкоди. Однак заявлена позивачем до стягнення сума витрат на оплату правової допомоги не є майновою шкодою, так як такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності, а їх наявність та розмір не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з протиправною поведінкою відповідача. При цьому питання стягнення з відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, судових витрат врегульовано Кодексом адміністративного судочинства України. Так, відповідно до ст.ст. 132, 134 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 139 цього Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 143 суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Вбачається, що витрати на правову допомогу, які були понесені позивачем в межах справи № 640/18139/17, за результатами її розгляду стягнуті не були, оскільки він не скористався таким правом. Отже, позивач ототожнює майнову шкоду з витратами на оплату правової допомоги за договором. Однак витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 року (справа № 925/1196/18) зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Таким чином, законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні, оскільки витрати понесені позивачем на оплату правової допомоги у адміністративній справі не підлягають відшкодуванню на підставі ст. 1174 ЦК України. Понесені позивачем витрати у розмірі 10 000 грн. не є шкодою у розумінні зазначених норм ЦК України. Щодо вимог позивача по відшкодуванню моральної шкоди, враховуючи висновки Верховного суду у постанові від 21.10.2020 року (справа № 312/262/18), суд приходить до наступного. Згідно положень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із матеріалів справи, позивач посилається на те, що внаслідок дій працівників поліції йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях з приводу доказування своєї невинуватості, приниженні честі та ділової репутації, у зв`язку чим було порушено нормальний спосіб життя. Оскарження дій працівника поліції призвело до погіршення стану здоров`я позивача та погіршення відносин з оточуючими людьми. При цьому позивачем не було доведено належними і допустимими доказами як самого факту заподіяння моральної шкоди, так і настання негативних наслідків саме у зв`язку з діями інспектора при виконанні ним покладених на нього законом обов`язків. Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди (постанова Верховного суду від 21.10.2020 року по справі № 312/262/18). Таким чином, з огляду на наведене, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed