Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

27 листопада 2016 року представник [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» з вимогою визнати заяву №134786135 від 02.07.2015 року про приєднання до умов отримання кредитів від ТОВ «ФК «ЦФР» недійсною, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, буд. 72, код ЄДРПОУ 35725063) на користь [PERSON] ([INFO], ІНПП [NUMBER], адреса реєстрації: [ADDRESS]) моральну шкоду в розмірі 12 092,00 грн. (дванадцять тисяч дев'яносто дві грн. 00 коп.), що є предметом позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», третя особа Фізична особа-підприємець [PERSON] про визнання недійсною заяви про приєднання до умов отримання кредитів, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди, в частині позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину, - залишено без розгляду. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, пояснили, що [PERSON] безстроково встановлено другу групу інвалідності по загальному захворюванню. Починаючи з 1976 року позивач стоїть на обліку у лікаря-психіатра з приводу стійкого хронічного психічного розладу: біполярний афективний розлад. Станом на 2015 рік позивач перебував на обліку в диспансерному відділенні Київської міської психоневрологічної лікарні №2 у лікаря психіатра, що, на їх думку, свідчить про неможливість усвідомлювати позивачем свої дії під час укладання договору індивідуального замовлення, заяви на отримання кредиту та в силу ч. 1 ст. 225 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними, оскільки в момент укладення оспорюваного договору позивач перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в судовому засіданні просила в позові відмовити, з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднанні до матеріалів справи. (а.с. 41-45) Третя особа - Фізична-особа підприємець [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представників позивача [PERSON] та [PERSON], представника відповідача - [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. ( ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України) Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 02 липня 2015 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір індивідуального замовлення №CU-DS-005R. За умовами договору, Замовник доручає,а виконавець зобов'язується виконати роботи по виготовленню і переданню ПВХ конструкції за розцінками виконавця. (п. 1.1. Договору). Замовник зобов'язується оплатити та прийняти Вироби згідно умов договору. (п. 1.2. Договору). Вартість виробів складає 12092,00 грн. (п. 2.1. Договору). Завдаток - 12092,00 грн. (п. 2.2. Договору) В цей же день, 02 липня 2015 року, [PERSON] підписав заяву №134786135 на отримання кредиту від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та заяву про приєднання до умов отримання кредитів. Відповідно до заяви на отримання кредиту №134786135 від 02.07.2015 року сума кредиту - 12092,00 грн. Строк надання кредиту 36 місяців. Щомісячні проценти - 3,20%, річні проценти - 0,1%, щоденна пеня - 0,3%. Встановлено пільговий період на перші 3 місяці від дати надання кредиту, протягом якого позичальник звільняється від внесення щомісячних процентів. [PERSON] доручив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» перерахувати за рахунок отриманого кредиту 12092,00 грн. ФОП [PERSON] з призначенням платежу оплата р/ф №BS-005Rвід 02/07/2015 за рахунок кредиту [PERSON] За змістом положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Як роз'яснено у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 жовтня 2001 року №397, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01 березня 2002 року за №219/6507. Судово-психіатрична експертиза призначається органами досудового слідства та суду і проводиться за їх відповідним рішенням з метою відповіді на питання, що виникають під час провадження адміністративних, кримінальних та цивільних справ з приводу психічного стану особи. Предметом експертизи є визначення психічного стану осіб, яким призначено експертизу, у конкретні проміжки часу і відносно певних обставин, що становлять інтерес для органів слідства та суду. Об'єктами експертизи є: матеріали цивільної справи, медична документація, аудіовізуальні матеріали та інша інформація про психічний стан особи, відповідно якої проводиться експертиза. Згідно Висновку судово-психіатричного експерта №679 від 18.10.2017 року, який надано експертною установою на виконання ухвали суду про призначення судової експертизи, [PERSON] на момент оформлення заяви від 02.07.2015 року на отримання кредиту від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» страждав на біполярний афективний розлад, епізод манії без психотичних симптомів та станом на 02.07.2015 року під час оформлення заяви від 02.07.2015 року на отримання кредиту від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому, судовим експертом чітко та недвозначно встановлено, що позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент оформлення заяви від 02.07.2015 року на отримання кредиту від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень». Крім того, зроблені під час вказаної судово-психіатричної експертизи висновки також узгоджуються з долученим до справи актом комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи №600 від 25 червня 2012 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, який долучено стороною позивача під час розгляду справи по суті. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. ( ст. 57 ЦПК України) Відповідно до ч.3 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним ті обставини, що позивач з 01.04.2004 року має другу групу інвалідності, з 1976 року страждає на психічні захворювання. В подальшому хвороба набула фазовий характер з найбільш частими маніакальними станами, неодноразово лікувався в ТМО «Психіатрія», перебуває на обліку в диспансерному відділенні Київської міської психоневрологічної лікарні №2. З 2012 по 2017 роки неодноразово звертався по допомогу, кожного разу встановлювався діагноз «Біполярний афективний розлад». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що тривалий час знайомі з родиною [PERSON], під час особистих зустрічей з позивачем як у публічних місцях, так і в побуті, в різний період часу, свідки спостерігали швидку зміну його настрою, не можливість послідовно вести розмову, в період загострення хвороби він ставав агресивним, тому для стабілізації його стану дружина поміщала у психіатричну лікарню для проходження стаціонарного лікування. За встановлених судом обставин, позивач на час укладення оспорюваного кредитного договору був неспроможний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому наявні підстави для визнання недійсною Заяву №134786135 від 02.07.2015 року про приєднання до умов отримання кредитів Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», оформлену від імені [PERSON], з урахуванням положень ч.1 ст. 225 ЦК України. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відшкодування моральної(немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.3 ст. 225 ЦК України сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Виходячи зі змісту вказаної правової норми для відшкодування моральної шкоди достатньо встановлення факту, що сторона в момент вчинення правочину знала про те, що інша особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Моральна шкода відшкодовується особі, яка за своїм психічним станом на період вчинення такого правочину не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. При вирішенні спору суд враховує, що частина 3 стаття 225 ЦК України, яка стала підставою для визнання недійсним кредитного договору, прямо передбачає можливість потерпілого вимагати компенсацію завданої йому моральної шкоди. В той же час, підставою такої компенсації є доведення обставин що сторона оспорюваного договору, в даному випадку фінансово - кредитна установа , знала про стан фізичної особи позивача (Позичальника) у момент вчинення правочину, обгрнутовуючи підстави відшкодування моральної шкоди позивачем не надано докази, які підлягають доведенню з урахуванням вимог ч.3 стаття 225 ЦК України, інших підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру спірних відносин позивачем не наведено, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», третя особа Фізична особа-підприємець [PERSON] про визнання недійсною заяви про приєднання до умов отримання кредитів та відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково в частині вимог щодо визнання недійсною Заяву №134786135 від 02.07.2015 року про приєднання до умов отримання кредитів Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», оформлену від імені [PERSON], в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на користь держави судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп., оскільки позивач, як інвалід другої групи, звільнений від сплати судових витрат при звернені з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial