Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

27.10.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працювала на\~підприємстві відповідача\~дробильником з\~подрібнення гірничої\~маси та\~виробництва щебню\~12\~років 2\~місяці.\~Внаслідок недосконалості\~робочих місць\~позивач отримала\~професійні захворювання:\~радикулопатія,\~ХОЗЛ,\~туговухість.\~Висновком МСЕК\~від 23.06.2020\~позивачу первинно\~встановлено 55%\~втрати професійної\~працездатності та\~3\~групу інвалідності.\~В зв`язку\~з професійним\~захворюванням змінилися\~спосіб та\~якість життя\~позивача,\~що завдає\~їй моральних\~страждань.\~Просить стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача 180000грн.\~на відшкодування\~моральної шкоди,\~завданої ушкодженням\~здоров`я. Ухвалою від 28.10.2020 відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 30.11.2020. Позивачу копія ухвали від 28.10.2020 та судова повістка про виклик не направлена в зв`язку з відсутністю у суду знаків поштової оплати для відправлення кореспонденції, що підтверджується актом №370 від 23.11.2020. Відповідач направив суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з продовженням дії карантину (вх.№22488 від 30.11.2020). Ухвалою від 30.11.2020 за клопотанням представника відповідача відкладено розгляд справи на 19.01.2021. 15.12.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивач працювала на підприємстві відповідача машиністом конвеєру та дробильником на кар`єрній поверхні дільниці з подрібнення гірничої маси та виробництва щебню (з 15.09.2005 по 01.12.2015 у Ганнівському кар`єрі; з 03.12.2015 по 05.12.2017 у Гірничо-транспортному цеху №2) та звільнилась 05.12.2017 за угодою сторін. Її стаж роботи в шкідливих умовах праці складає 12 років 3 місяці. У березні 2020 підприємство відповідача отримало повідомлення про встановлення позивачці трьох професійних захворювань. 02.04.2020 було складено «Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання». 23.06.2020 позивачка пройшла первинний огляд МСЕК, їй було визначено 55% втрати професійної працездатності та встановлено 3 групу інвалідності. Чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Позивач була попереджена про роботу у шкідливих умовах і свідомо погоджувалась на неї, за що, між іншим, отримувала пільги та компенсації. Також, на думку відповідача, позивачем не доведено наявність моральних страждань, оскільки надані письмові докази до позову свідчать лише про факти роботи позивача на підприємстві відповідача, встановлення їй профзахворювань та стійкої втрати працездатності і не доводять дійсний розмір заподіяної моральної шкоди. (вх.№23730 від 15.12.2020). У судове засідання 19.01.2021 сторони не з`явились. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без її участі і у відсутність позивача та про підтримку позовних вимог у повному обсязі (вх.№956 від 18.01.2021). Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи без її участі (вх.№1013 від 19.01.2021). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працювала на ПрАТ «Північний ГЗК» машиністом конвеєру та дробильником на кар`єрній поверхні дільниці з подрібнення гірничої маси та виробництва щебню (з 15.09.2005 по 01.12.2015 у Ганнівському кар`єрі; з 03.12.2015 по 05.12.2017 у Гірничо-транспортному цеху №2) та звільнилась 05.12.2017 за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.7-11). В Акті №16 розслідування хронічного професійного захворювання від 02.04.2020 (далі Акт розслідування) зазначено, що у [PERSON] 27.02.2020 під час медичного огляду у відокремленому відділенні №2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ» виявлено професійні захворювання: 1. Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії) група В. ЛН другого ступеня. 2. Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху). 3. Радикулопатія попереково-крижова з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, з нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (а.с.14) З п.17 Акту розслідування слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи дробильником виробничої дільниці з подрібнення гірничої маси та виробництва щебню гірничотранспортного цеху №2, [PERSON] виконувала спостереження за технічним станом устаткування та його маслогосподарства, огляд та обчищення устаткування, запуск та зупинення дробарок, живильників, регулювання подачі води на зрощення, рівномірної загрузки і швидкості та продуктивності, зазорів між робочими механізмами дробарок, прибирання просипів в зоні обслуговування, виявлення та усунення несправностей в роботі устаткування, участь у його ремонті. Внаслідок недосконалості робочого місця та технології подрібнення гірничої маси, умови праці характеризувалися впливом підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, шуму та важкості праці. Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 27.07.2020 №433 підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут: з 15.09.05 по 03.12.15 машиніст конвеєра, дробильник виробничої дільниці №16 Ганнівського кар`єру ПрАТ «ПівнГЗК». Відповідно до п.18 Акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання встановлено: перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксиду кристалічного (SiO2) від 10% до 70% в 1,65 рази (3,3 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3). Перевищення еквівалентного рівня шуму на 7 дБА (87 дБА при ГДР 80 дБА. Важкість праці: робоча зона: незручна 28.3% при нормативному значенні 25%, нахили корпусу, кількість за зміну 180 при нормативному значенні 51-100 згідно ДСН та П «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» від 08.04.2014 за №248 (а.с.15-16). Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА №079101 позивачу під час огляду 23.06.2020 первинно встановлено 55% втрати працездатності та третя група інвалідності з 15 червня 2020 до 01 липня 2021 року у зв`язку з професійними захворюваннями (30% - радикулопатія, 20% - ХОЗЛ, 5% туговухість) та зазначена потреба у забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення, санітарно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні. (а.с.12). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота позивача у шкідливих умовах, що перевищували гранично допустимі. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навела доказів завдання їй моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконувала роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона у 49-річному віці втратила професійну працездатність первинно у розмірі 55%, а також їй встановлено 3 групу інвалідності. Як наслідок позивач обмежена у життєдіяльності, що проявляється сильними больовими відчуттями; необхідністю проходити лікування та докладати додаткових зусиль для організації її життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження її фізичної активності та порушення нормальних життєвих зв`язків. Отже, враховуючи те, що позивач працювала на підприємстві відповідача понад 12 років у шкідливих умовах, їй встановлено первинно 55% втрати працездатності та 3 групу інвалідності, а також характер професійних захворювань, пов`язаних із спричиненням їй фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач визначила розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 180000 грн.. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину її фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості її повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін її життєвих зв`язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 130000 грн. за встановлені первинно 55% втрати працездатності та 3 групу інвалідності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 840 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial