Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

27.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних з простроченої суми. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.10.2014 року в м. Києві на бульварі Дружби Народів, 182 сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням позивача, внаслідок якої його автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Печерського районного суду м.Києва від 20.11.2014року встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія [PERSON] Між [PERSON] та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 17.07.2014 року було укладено договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджено полісом №АІ 2666556, із періодом страхування - з 17.07.2014року до 18.07.2015року. 04.12.2014року він звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» з заявою про отримання страхового відшкодування, одночасно надав всі необхідні документи, що підтверджують настання страхового випадку та розмір матеріального збитку. Відповідно умов укладеного договору та Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності» ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» матеріальну шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля«Volkswagen Passat» д.р.з. АА 0545 НР йому не відшкодувало, а тому рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29.02.2016 року було стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на його користь страхове відшкодуваня в сумі 27 697,32 грн. та витрати по проведенню оцінки в сумі 800,00 грн. Лише, починаючи з 28.11.2016року, на виконання рішення суду ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» здійснила страхове відшкодування в розмірі 27 697,32 грн. Посилався на те, що відповідно ст.992 ЦК України, ст.37.2 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності», ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» має сплатити йому пеню за прострочення виплати страхового відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, за період з 05.03.2015року по 27.11.2016року - в загальній сумі 23 000,00 грн. Крім того, відповідно ст.ст. 536, 625 ЦК України, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» повинна сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, згідно здійсненого позивачем розрахунку - в сумі 40 715,28 грн, з якої інфляційне збільшення боргу становить 13 018,18 грн, а також 3% річних з простроченої суми за вказаний період, а саме - 633 дні, що становить 1 441,00 грн. Також позивач зазначив, що затягуванням ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» виплати відшкодування за ремонт транспортного засобу, порушенням зобов»язань за укладеним полісом, потягло витрату значної частини його робочого та вільного часу для звернення до різних інстанцій, ремонту автомобіля, що завдало йому душевних хвилювань, призвело до постійного перебування у нервовому стані, що відображалося на його стані здоров'я (підвищення тиску, порушення сну тощо), вплинуло на родинні стосунки, стосунки з безпосереднім керівництвом, колегами по роботі та друзями, чим йому заподіяно моральної шкоди. Просив: стягнути з відповідача пеню в розмірі 23 000,00 грн; втрати від інфляції в розмірі 13 018,18 грн; 3% річних в розмірі 1 441,00 грн. та на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. Під час судового провадження справи позивач збільшив позовні вимоги, просив також стягнути з відповідача витрати на отримання правової допомоги в сумі 3 000,00 грн. Будучи присутнім у судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримував, просив позов задовольнити з зазначених у позовній заяві підстав. У судовому засіданні 06.11.2017 року позивач відсутній подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, повідомивши суд, що заявлений позов підтримує у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду,явку свого представника в судове засідання не забезпечив, суду подано письмові заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності. З огляду на викладене, врахувавши думку позивача, суд ухвалив розглянути справу за відсутності сторін, ухвалити судове рішення на підставі доказів наявних у матеріалах справи. Як видно зі змісту письмових заперечень проти позову, представник відповідача посилається на те, що оскільки питання про виплату страхового відшкодування безпосередньо розглядалося Голосіївським районним судом м.Києва у цивільній справі №752/1598/15-ц, строки виплати страхового відшкодування, відповідно до правил ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», були призупинені до дати, коли ПрАТ «УТСК» стало відомо про набрання рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29.02.2016 року законної сили. Після отримання ухвали Апеляційного суду м.Києва від 18.10.2016 року у цивільній справі № 752/1598/15-ц ПрАТ «УТСК» почало сплачувати позивачу присуджену суму страхового відшкодування. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-3019цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду перщої інстанції, викладено правову позицію щодо розміру завданої шкоди та застосування положень ст.625 ЦК України, відповідно якої: «При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст.625 ЦК України». Зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.02.2016року у справі №752/1598/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «УТСК» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вже було встановлено розмір завданої шкоди та стягнуто її, отже такий розмір шкоди відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, тому суд при розгляді даної справи не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст.625 ЦК України. За таких обставин, вважає, що вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не підлягають задоволенню. У заяві про застосування строків позовної давності представник відповідача посилався на положення ст.ст. 257, 258 ЦК України щодо встановлення позовної давності стосовно вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) строком в один рік,те, що позивачем нараховано пеню за період понад один рік - з 05.05.2015року по 27.11.2016року, просив застосувати строки позовної давності до вимоги про стягнення пені. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 16.10.2014 року в м.Києві на бульварі Дружби Народів, 182 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], та автомобіля [NUMBER] під керуванням позивача, внаслідок якої автомобіль позивача отримав механічні пошкодження, що встановлено постановою Печерського районного суду м.Києва від 20.11.2014року. Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2014 року також встановлено, що зазначена вище дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія автомобіля [NUMBER] [PERSON] Між [PERSON] та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 17.07.2014року було укладено договір обов»язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс №АІ 2666556, із періодом страхування - з 17.07.2014року до 18.07.2015року. 04.12.2014року позивач звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із заявою про отримання страхового відшкодування, при цьому надав всі необхідні документи, що підтверджують настання страхового випадку та розмір матеріального збитку. Проте ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», відповідно умов укладеного договору та Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності» матеріальну шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля«Volkswagen Passat» д.р.з. АА 0545 НР позивачу не відшкодувало, що встановлено рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29.02.2016року (а.с. 56-61). Зазначеним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 18.10.2016року, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON], ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ухвалено стягнути з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь позивача страхове відшкодування в сумі 27 697,32 грн та витрати по проведенню оцінки у сумі 800,00 грн; з [PERSON] - втрату товарної вартості транспортного засобу у сумі 15 257,43 грн, франшизу в сумі 500,00 грн та моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн; вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до правил частин 3, 4 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду. ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» здійснила виплату позивачеві страхового відшкодування у визначеному судом розмірі 27 697,32 грн. 28.11.2016року після отримання вказаної вище ухвали Апеляційного суду м.Києва, що не заперечено стронами та, відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства. Позивач, посилаючись на те, що ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» прострочено виплату страхового відшкодування за період з 05.03.2015року по 27.11.2016року, просить стягнути з відповідача, відповідно до ст.992 ЦК України, ст.37.2 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності», пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за вказаний період, що складає 633 дні, з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ- в загальній сумі 23 000,00 грн, згідно здійсненого ним розрахунку. Представник відповідача, заперечуючи проти такої позовної вимоги, посилається на положення абз.4 ст.36.2 Закону. Згідно ст.992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Статтею 37.2. Закону, передбачено, що рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Відповідно ст. 36.5. Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно положень абз.4 ст.36.2 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Оскільки питання про виплату страхового відшкодування розглядалося Голосіївським районним судом м.Києва у цивільній справі №752/1598/15-ц, то, відповідно до абз. 4 ст. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», перебіг цього строку виплати страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику (відповідачу) стало відомо про набрання рішенням у вказаній справі законної сили. Відповідач - ПрАТ «УТСК» - сплатив позивачу присуджену суму страхового відшкодування після отримання ухвали апеляційного суду м.Києва від 18.10.2016 року у цивільній справі №752/1598/15-ц (згідно зазначеної вище ухвали Апеляційного суду м.Києва, представник відповідача не брав участі в апеляційному розгляді) - тобто, коли відповідачу стало відомо про набрання рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29.02.2016 року законної сили. Зазначені обставини не заперечені позивачем. За таких обставин, позовна вимога щодо стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, звертаючись до суду, позивач посилається на те, що, відповідно до ст.ст. 536, 625 ЦК України, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» повинна була сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, згідно здійсненого позивачем розрахунку - в сумі 40 715,28 грн, з якої інфляційне збільшення боргу становить 13 018,18 грн, а також 3% річних з простроченої суми за вказаний період, а саме - 633 дні, що становить 1 441,00 грн. Разом з тим, у зв»язку із висновком суду про необґрунтованість позовної вимоги про стягнення пені, не підлягають задоволенню також вимоги про стягнення, на підставі ст.625 ЦК України, боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних з простроченої суми. Позивачем також заявлено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому відповідачем внаслідок затягування виплати страхового відшкодування. Зазначені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв»язку з необґрунтованістю таких вимог, а також з огляду на те, що правовідносини, які існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст.611 ЦК). Оскільки відносини між сторонами регулюються спеціальним Законом «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності» та Цивільним кодексом України, ст. 992 якого не передбачає такого виду відповідальності страховика, як відшкодування моральної шкоди, тому відповідні вимоги позивача є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. За наведених обставин, у задоволенні позовуз зазначених позивачем підстав належить відмовити повністю. У зв»язку із висновком суду про необґрунтованість позовних вимог в повному обсязі та відсутність підстав для їх задоволення, вимога щодо стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню. Крім того, судові витрати по сплаті судового збору, від яких позивач був звільнений при зверненні до суду з позовом, відповідно до правил ст. 88 КПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі наведеного, ст. ст. 526, 611, 625, 992 ЦК України, ст.ст. 36, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: dismissed