Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

27 листопада 2017 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2017 року в Локачинському районному ВДВС Головного територіального управління юстиції у Волинський області він дізнався, що з нього стягується заборгованість по аліментам згідно з виконавчим листом №160/255/15 -ц від 26.05.2015 року, виданого Локачинським районним судом на виконання рішення від 13.05.2015р. До цього часу він навіть не здогадувався, що існує таке рішення і є така заборгованість. 12 червня 2015 року заочним рішенням Локачинського районного суду шлюб між ним та [PERSON] був розірваний. Вищезазначеним рішенням про розлучення, стосовно аліментів та місця проживання дитини нічого не згадувалося. До травня 2017 року його бувша дружина [PERSON], її син (від іншого шлюбу) [PERSON] та їх спільна дочка [PERSON], на утримання якої стягуються з нього аліменти, проживали разом з ним, за адресою: [ADDRESS]. За час спільного проживання він особисто сплачував всі комунальні послуги за проживання в квартирі, яка належить йому на праві особистої власності. В той же час він надавав своїй дочці та бувший дружині гроші на особисті витрати та утримання. За цей час вони користувалися всіма матеріальними благами, які були фактично зароблені ним працею в людей по договорах. Він є пенсіонером по інвалідності, інвалід 2 групи загального захворювання (довічно) з 30.05.2012 року. На даний час продовжує перебувати на диспансерному обліку у лікаря психіатра Локачинської ЦРЛ, постійно через хворобу систематично лікується стаціонарно та в амбулаторних умовах Волинської обласної психіатричної лікарні та Локачинської ЦРЛ. На його лікування щомісячно витрачаються значні кошти, яких йому вистачає лише на елементарне прожиття та найдешевші ліки, на сплату комунальних послуг та покупки дров для опалення. Час від часу йому вдається підзаробляти незначні кошти по договорах у людей, які ним відразу витрачаються на його лікування і придбання ліків. Одночасно він продовжує надавати матеріальну допомогу своїй дочці. Він ніколи не відмовлявся від її утримання та догляду. Згідний сплачувати аліменти і надалі, однак не погоджується зі сплатою так званої заборгованості по сплаті аліментів, яка виникла не з його вини і про яку він взнав лише у виконавчій службі у 2017 році. Просить суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла станом на 01.09.2017 року та призначити йому сплату аліментів з 01.09.2017 року. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Просить звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла станом на 01.09.2017 року та призначити йому сплату аліментів з 01.09.2017 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач знав про рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на утримання дочки [PERSON], що підтверджується самим рішенням № 160/255/15-ц від 13 травня 2015 року, в якому зазначено, що [PERSON] був присутнім під час судового засідання та погодився сплачувати аліменти в розмірі 600 грн. на дитину. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що на даний час у [PERSON] існує заборгованість по сплаті аліментів на утримання дочки [PERSON] в сумі 16430, 74 грн. Він знав про існування виконавчого листа про стягнення з нього аліментів, оскільки брав участь в судовому засідання як відповідач і сам погодився платити аліменти в сумі 600 грн. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч.2 ст.197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Позивач стверджує, що у вересні 2017 року в Локачинському районному ВДВС Головного територіального управління юстиції у Волинський області він дізнався, що з нього стягується заборгованість по аліментам згідно з виконавчим листом №160/255/15 -ц від 26.05.2015 року, виданого Локачинським районним судом на виконання рішення від 13.05.2015р. До цього часу він навіть не здогадувався, що існує таке рішення і є така заборгованість. Він є пенсіонером по інвалідності, інвалід 2 групи загального захворювання (довічно) з 30.05.2012 року (а.с. 16). На його лікування щомісячно витрачаються значні кошти. Решта грошей йому вистачає лише на елементарне прожиття та найдешевші ліки, на сплату комунальних послуг та покупки дров для опалення. Він згідний сплачувати аліменти і надалі, однак не погоджується зі сплатою заборгованості по сплаті аліментів, яка виникла не з його вини і про яку він дізнався лише у виконавчій службі в 2017 році. Судом встановлено, що Локачинським районним судом 13 травня 2015 року було ухвалено рішення № 160/255/15-ц, яким стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 600 гривень, щомісячно, починаючи з 29 квітня 2015 року до досягнення нею повноліття. З описової частини цього рішення вбачається, що [PERSON] не лише був присутнім у судовому засіданні, а й частково визнав позов та погодився сплачувати аліменти в сумі 600 грн. (а.с. 37-38). Дане рішення, яке набрало законної сили, є преюдиціальним, оскільки стосуються тих самих осіб, щодо яких встановлено певні обставини, а тому такі обставини, встановлені в ньому не потребують доказування (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Таким чином, твердження позивача щодо незнання про існування рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дочки [PERSON] в сумі 600 грн. повністю спростовується вищенаведеними обставинами. Крім того, позивач стверджує, що оскільки він є пенсіонером по інвалідності, інвалід 2 групи загального захворювання (довічно) з 30.05.2012 року, на його лікування щомісячно витрачаються значні кошти. Решта грошей йому вистачає лише на елементарне прожиття та найдешевші ліки, на сплату комунальних послуг та покупки дров для опалення. Такі доводи позивача суд до уваги не приймає, оскільки, заборгованість по сплаті аліментів, яка виникла у нього, не пов'язана з його тяжкою хворобою, позаяк, як зазначає сам [PERSON], інвалідом він є з 30.05.2012 року, тобто на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів, а саме - 13 травня 2015 року, він уже мав захворювання, проте погодився на сплату аліментів у сумі, визначеній судом в розмірі 600 грн. Відповідно до положень ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91р., в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позаяк у судовому засіданні відповідачами доведено обставини на які вони посилались у своїх запереченнях на позов, а доводи позивача щодо незнання про існування судового рішення про стягнення з нього аліментів та неможливістю погасити заборгованість через свою хворобу, повністю спростовуються судом з мотивів викладених вище, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. Оскільки позивач, якому позов залишено без задоволення, звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed