Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

29.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.31-33), як банком та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір №014/3665/151533/82, за умовами п.1 якого позичальник отримала кредит в розмірі 50 000 доларів США строком на 120 місяців до 29.07.2018 року зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 14,35 % річних. Сторонами погоджено, що кредит надається позичальникові одноразово з відкриттям позичкового рахунку для обліку заборгованості за № 22031111874 та поточного рахунку для погашення заборгованості та нарахованих процентів, комісій за користування кредитом за №262041631431 в «Райффайзен Банк Аваль» (п.п.1.1.8, 1.1.9 договору, а.с.12). Відповідно до п.1.3 договору, погашення кредиту здійснюється позичальником шляхом внесення ануїтетних щомісячних платежів по 786,89 доларів США в строк до 29 числа кожного календарного місяця протягом строку дії кредиту згідно Графіку погашення. Визначаючи обсяг відповідальності позичальника, сторонами визначено, що відповідно до п.16.3 кредитного договору (а.с.21) за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов'язання включно. Так, в пункті 15.7 кредитного договору, підписаного позивачем [PERSON], чітко зазначено, що перед укладенням договору вона повідомлена в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль», орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»), та позичальник не має зауважень, претензій щодо наданої інформації, яка є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. Таким чином, при укладенні договору з боку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виконано вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Твердження представника відповідача про те, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не зазначено розпису загальної вартості кредиту, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки сукупна вартість кредиту, в процентному та грошовому виразі, вказана в додатках № 1, 2 - Графіку повернення кредиту та інших платежів та Розрахунку сукупної вартості кредиту, які є невід'ємними частинами договору, що також визначено в п.3.5 кредитного договору. Вказані додатки також підписані [PERSON] при укладенні договору. Доказів в спростування вказаних обставин та доведення наведених доводів позивачем та її представником не надано. Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Норма ч.2 ст.32 Закону України «Про Національний Банк України» містить заборону щодо випуску та обігу інших грошових одиниць на території України як нерозривної сукупності дій по їх випуску та подальшому обігу, а не як двох різних операцій - випуску або обігу. Адже стаття 44 цього ж закону закріплює за НБУ повноваження у сфері валютного регулювання, тим самим містить презумпцію правомірності використання валютних цінностей на території України у порядку, встановленому законодавством України. Таким чином, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Положення ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України також не містять посилання на те, що грошова одиниця України є єдиним платіжним засобом на території України. Так, правомірність надання правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявною у банківської установи генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №10 від 03.12.2001 року та дозволом №10-4 від 11.10.2006 року (а.с.34-37), що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду України у справах № 6-190цс15 та 6-1680цс15. У зв'язку з зазначеним, доводи представника відповідача щодо неможливості надання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредиту в іноземній валюті є неспроможними, у тому числі й з урахуванням того, мораторій на видачу кредитів в іноземній валюті, введений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року на момент укладення оспорюваного договору не діяв. Враховуючи правомірність надання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредиту [PERSON] в іноземній валюті, погодження сторонами виконання зобов'язань в іноземній валюті з відкриттям окремого рахунку (п.п.1.1, 1.3, 7.9 договору), що не суперечить положенням законодавства України, на переконання суду не існує правових підстав ставити під сумнів право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» здійснювати діяльність в рамках кредитно-договірних зобов'язань з [PERSON] в іноземній валюті, у тому числі ставити за умову виконання зобов'язань в валюті надання кредиту. У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст.525, 526, 625 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України). В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від їх виконання не допускається. Так, кредитні кошти в погодженому сторонами розмірі 50 000 доларів США ПАТ «Райффайзен\~Банк Аваль» надав [PERSON] на підставі поданої та підписаної нею заяви про видачу готівки за № 04FY37879 від 29.07.2008 року (а.с.11), подання якої відповідає п.6.4 кредитного договору. Вказані обставини також знайшли своє підтвердження в ході розгляду судом справи за позовом [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, про що зазначено в рішенні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.02.2018 року, залишеному без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.07.2018 року. Посилання представника відповідача на відсутність меморіального ордеру як належного доказу надання [PERSON] кредиту саме в розмірі 50 000 доларів США суд вважає неприйнятними, оскільки дійсність наявності меморіального ордеру № bn від 29.07.2008 року встановлена вищевказаними судовими рішеннями, що в силу ст.82 ЦПК України не потребує окремого доказування. Доводи представника відповідача щодо отримання [PERSON] кредиту в меншому розмірі, аніж передбачено умовами кредитного договору, та в національній валюті, суд оцінює критично з огляду на відсутність доказів в їх підтвердження. Крім того, в своєму відзиві представник відповідача Шафранова О.В. зазначила, що позичальник сплатила 62 000 доларів США в рахунок погашення кредиту, тобто повністю погасила тіло кредиту та частково проценти за користування ним, що логічно не узгоджується та є свідченням наміру сторони ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи. В той же час, на виконання п.1.3.1, 3.1 договору того ж дня [PERSON] сплатила комісійну винагороду за надання їй кредиту в погодженому сторонами розмірі - 1 000 доларів США, свідченням чому є квитанція № 04FY37782 від 29.07.2008 року із зазначенням в ній призначення платежу «внесення готівки для сплати комісії за користування кредитом», платник - [PERSON] (а.с.11). Враховуючи, що вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди, суд приходить до висновку про дійсність укладення між сторонами кредитного договору із погодженням всіх його істотних умов, з дотриманням вимог законодавства України, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а тому доводи представника позивача про не укладення договору є неспроможними, як і доводи щодо наявності підстав для його розірвання. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Як слідує з розрахунку заборгованості (а.с.7-10), спочатку [PERSON] покладені на неї кредитні зобов'язання виконувала належним чином, однак починаючи з 30.12.2008 року почала допускати прострочення внесення платежів, внісши востаннє 07.11.2014 року 459,77 доларів США в рахунок погашення кредиту та 317,23 доларів США - процентів за користування кредитом, 25.11.2014 року - 10,59 доларів США в рахунок погашення процентів за користування кредитом. Всього [PERSON] сплатила 22 724,88 доларів США тіла кредиту (з нарахованих 26 572,01 доларів США), 36 313,20 доларів США процентів за користування кредитом (з фактично нарахованих 38 963,47 доларів США), тобто всього сплатила 59 038,08 доларів США із фактично нарахованих 65 535,48 доларів США, що є свідченням наявності прострочки в погашенні кредиту. В результаті цього станом на 03.07.2015 року утворилась заборгованість: - за кредитом - 27 275,12 доларів США (у тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 3 847,13 доларів США, виходячи з розрахунку: 26 572,01 - 22 724,88); - заборгованість по процентам - 2 650,27 доларів США (у тому числі прострочена заборгованість по процентам - 2 607,38 доларів США, виходячи з розрахунку: 38 963,47 - 36 313,20). Жодних доказів в спростування вказаних позивачем обставин судом не встановлено, у зв'язку з чим наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 03.07.2015 року, з урахуванням внесених відповідачем [PERSON] коштів в рахунок виконання зобов'язань, суд вважає правильним та обґрунтованим, а тому приходить до переконання щодо доведеності розміру заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом) та по процентам за користування кредитом. Посилання представника відповідача на неналежність наданого позивачем розрахунку за відсутності доказів, який курс долару США діяв на той момент суд не приймає до уваги, оскільки у відповідній графі розрахунку вказано курс долару США станом на 03.07.2015 року - дату розрахунку. При цьому, такі відомості є загальновідомими, у тому числі на офіційному сайті Національного Банку України, та додаткового доказування не потребують.

Outcome: partial