Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

28.09.2018 р. позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи. В позовній заяві зазначив, що 16.03.2002 р. між ним та відповідачем було укладено шлюб. У травні-червні 2003 р. вони знайшли оголошення про продаж Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] та домовилися з продавцем [PERSON] про придбання цієї частки за 2000 доларів США, які й було передано продавцю. Для придбання частки будинку були використані кошти сімейного бюджету. Після розрахунку із продавцем подружжя переїхало проживати до будинку. 19.06.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким О.Д., зареєстрованим в реєстрі за № 1875. Відповідно до умов договору [PERSON] отримала безоплатно у власність зазначене нерухоме майно. Але грошові кошти у сумі 2 тис. доларів США було передано [PERSON] до укладення договору. Друга половина будинку належить [PERSON] 17.11.2016 р. на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Про укладення саме договору дарування та порушення своїх прав позивач дізнався з моменту отримання повістки Шевченківського районного суду м.Запоріжжя про призначення судового засідання на 22.09.2017 р. про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення. За час шлюбу він вважав, що Ѕ частка житлового будинку належить йому та дружині в рівних частках. Відповідач приховала той факт, що придбана Ѕ частка будинку належить їй на підставі договору дарування. Після розірвання шлюбу він залишився без законного права на ј частку зазначеного будинку. Вважає, що договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати дійсний правочин купівлі-продажу. Посилаючись на ст.ст.16, 235, 257, 261, 717, 728 ЦК України, позивач просить визнати удаваним договір дарування Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким О.Д. 19.06.2003 р. зареєстрований в реєстрі за № 1875; визнати Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою від 05.10.2018 р. відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 13.11.2018 р. 13.11.2018 р. підготовче судове засідання відкладено на 10.12.2018 р. за клопотанням відповідача на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 10.12.2018 р. підготовче судове засідання відкладено на 25.01.2019 р. за клопотанням представника позивача на підставі п.п.2 ч.2 ст.198 ЦПК України. 25.01.2019 р. підготовче судове засідання відкладено на 22.02.2019 р. на підставі п.3 ч.2 ст.198 ЦПК України. 22.02.2019 р. підготовче судове засідання відкладено на 13.03.2019 р. у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні. 13.03.2019 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 26.04.2019 р. 26.04.2019 р. розгляд справи відкладено на 17.05.2019 р. за клопотанням позивача на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 17.05.2019 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 01.07.2019 р. для виклику свідків. 01.07.2019 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 18.09.2019 р. для виклику свідків. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов, просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.77-78). Представник відповідача та відповідач просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.44-47). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку, в процесі розгляду справи надала усні пояснення по суті спору. На підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності третьої особи. Третя особа - приватний нотаріус ЗМНО Корицький О.Д. направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, третьої особи [PERSON] , допитавши свідків, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З наданих позивачем письмових доказів, судом встановлено, що сторони 16.03.2002 р. уклали шлюб. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.11). 19.06.2003 р. [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , за його дорученням, що посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Велигурою Г.К., та [PERSON] уклали договір за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що надано договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1875 (а.с.6). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За приписами частини четвертої статті 720 ЦК України, договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України). Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Позивач в поданому до суду позові стверджує, що договір дарування від 19.06.2003 р. є удаваним, оскільки при відчудженні нерухомості сторони сплатили [PERSON] грошові кошти, а тому мав місце договір купівлі-продажу. Третя особа [PERSON] в суді пояснила, що є співвласником житлового будинку [ADDRESS] . Після придбання спірної частки будинку, сторони вселились до житлового приміщення та мешкали в ньому, як сім`я. Зі слів подружжя [PERSON] їй відомо, що на придбання нерухомості надавали кошти їх рідні. Допитана свідок [PERSON] в суді надала пояснення про те, що є матір`ю позивача [PERSON] . В травні 2003 р. від сина їй стало відомо, що сторони знайшли житло, і для його придбання батьки кожного із подружжя [PERSON] погодились надати по 1000 доларів США, про що сином була складена відповідна розписка. Свідок була переконана, що частина будинку була придбана за договором купівлі-продажу, і лише 24.08.2017 р. їй стало відомо про укладення договору дарування. Свідок [PERSON] дала свідчення про те, що перебувала з подружжям [PERSON] у дружніх стосунках. В процесі спілкування зі сторонами їй відомо, що на придбання частки спірного житлового будинку грошові кошти надавали батьки сторін. Безпосередньо в її присутності грошові кошти колишньому власнику будинку не передавались. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Аналізуючи перелічені вище докази, надані позивачем в обгрунтування позову, суд дійшов висновку, що вони не є належними, допустимими та достатніми для визнання договору дарування від 19.06.2003 р. удаваним, і що сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу. Так, допитані свідки надали пояснення, що про укладення договору саме купівлі-продажу їм відомо лише зі слів сторін по справі, а розписка від 08.06.2003 р. про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 1000 у.е для спільного придбання з [PERSON] нерухомості, не містить підпису відповідача, що підтверджує доводи [PERSON] про її непоінформованість щодо існування даної розписки. Враховуючи, що суд не встановив підстав для визнання договору дарування удаваним правичином, як похідна від первісної вимоги, не підлягає задоволенню і вимога про визнання частки будинку спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, згідно ч.1 ст.4 ЦПК україни кожна сооба має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч.1 ст.42 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно зі ст.175 ЦПК україни позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові. Ст.51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. На виконання вимог ст.12 ЦПК України, суд з`ясовував позицію позивача щодо кола відповідачів, оскільки сторонами за спірним догоовром дарування є, окрім відповідача [PERSON] , і дарувальник [PERSON] . Представник позивача вказав, що відповідач ними визначений та рішення суду не вплине на будь-які права чи обов`язки дарувальника [PERSON] . З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним чи притягати співвідповідача з власної ініціативи. З наведеного вище, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідача на користь позивача судовий збір.

Outcome: dismissed