Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

29.03.2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до Лисогірської сільської ради Первомайського району Миколаївської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що [INFO] в с. Лиса Гора, Первомайського району, Миколаївської області помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається з житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] та вкладів в Ощадбанку. 20.06.2001 року спадкодавець склав заповіт, за умовами якого заповів позивачці належний йому житловий будинок та вклади в Ощадбанку. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивачка, шляхом подачі відповідної заяви до Другої Первомайської ДНК Миколаївської області. Проте, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок їй було відмовлено, оскільки Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким посвідчується право власності на житловий будинок було видане після смерті [PERSON] , про що була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У зв`язку з зазначеними обставинами, нотаріус роз`яснила, що у разі смерті власника нерухомого майна та відсутності правовстановлюючого документу, питання визначення належності йому (спадкодавцю) цього майна та наступному його власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку. [PERSON] за життя був власником житлового будинку [ADDRESS] , про що свідчить довідка сільської ради. Він мав дозвіл на виконання будівельних робіт та на підставі акту від 19.09.1969 року йому вила відведена земельна ділянка для будівництва будинку. Відповідно до п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики N 127 від 24.05.2001, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року, не належать до самочинного будівництва Тобто, відповідно до вимог законодавства прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., засвідчує технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена особою, набувається нею. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, [PERSON] правомірно володів, користувався та розпоряджався своєю власністю, але не встиг зареєструвати право власності у встановленому законом порядку за життя. Таким чином, враховуючи викладені обставини та приймаючи до уваги положення ч. 4 ст. 25 ЦК України, де зазначено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, спадкодавець на момент смерті не мав правовстановлюючого документа на земельну ділянку. З цих підстав видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.12.2004 року є недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з викладеного вище, перешкод для реєстрації права власності у спадкодавця не було. Це право ніким не оспорювалося. Видача Свідоцтва про право власності на житловий будинок свідчить про те, що держава визнала факт виникнення у нього права власності на будинок, проте правовстановлюючий документ видала вже після його смерті. \~ \~ \~ \~ З підстав, зазначених вище, позивачка не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на житловий будинок, тому єдиним правовим способом захисту її законних прав та інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є звернення до суду з позовом про визнання права власності на нього в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с. Лиса Гора, Первомайського району, Миколаївської області. Представник позивача надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Від Лисогірської сільської ради на адресу суду надійшла заява, у якій просили справу слухати у відсутність їх представника, позовні вимоги визнали, не заперечувала проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в с. Лиса Гора, Первомайського району, Миколаївської області. До складу спадщини після його смерті входить: житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] та вклади в Ощадбанку. Жук [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким посвідчується право власності на житловий будинок було видане після смерті [PERSON] Право власності на спадкове майно підтверджується наявними в матеріалах справи документами: свідоцтвом на право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, дозволом на проведення будівельних робіт, актом про виділ земельної ділянки. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 332 ЦК України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Порядок та умови державної реєстрації передбачені тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом МЮ України № 7/5 від 7 лютого 2002 року з наступними змінами. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved