Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

26 серпня 2020 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В прохальній частині позову позивач просить суд розірвати шлюб який був зареєстрований 09 лютого 2017 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №55, між [PERSON] та [PERSON] . Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення з даним позовом і до повноліття дитини. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), аліменти на утримання дружини в розмірі одного прожиткового мінімуму на працездатних осіб, до досягнення дитиною трьох років. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), аліменти на утримання одного з подружжя в розмірі одного прожиткового мінімуму на працездатних осіб, протягом трьох років з дати розірвання шлюбу та здійснювати дане стягнення після досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 09 лютого 2017 року вона з відповідачем уклала шлюб. Від даного шлюбу подружжя має одну спільну дитину: [PERSON] , [INFO] . З середини 2018 року, після народження спільного сина, подружжя фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного побуту, через різні погляди на життя та подальший розвиток їх сім`ї. Розуміючи той факт, що їх відносини з чоловіком негативно впливають на спільну дитину, позивачем було прийняте рішення не проживати з відповідачем однією сім`єю. В провадженні суду вже знаходилась справа з аналогічними вимогами. З огляду на обіцянки чоловіка задля налагодження відносин між подружжям позивач подала заяву про залишення вказаного позову без розгляду, але всі ці спроби не дали позитивного результату. Позивач вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Щодо аліментів, позивач зазначає, що не може забезпечити належний рівень життя їх з відповідачем спільній дитині самостійно з огляду на те, що на її утриманні також знаходиться дитина позивача від першого шлюбу: [PERSON] , [INFO] . З огляду на зазначене батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на утримання спільного сина, на рівні ј частини з усіх видів свого заробітку (доходу). Станом на сьогоднішній день на утриманні позивача знаходяться дві дитини, вона не має можливості працювати та потребує відповідної матеріальної допомоги на своє утримання, тому позивач, на її думку має право на стягнення з чоловіка матеріальної допомоги на своє утримання (а.с. 2,5). Позовна заява була залишена без руху ухвалою суду від 04.09.2020 року (а.с.21).У зазначений строк представник позивача усунув вказані недоліки. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 25). В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, після розірвання шлюбу просила не змінювати прізвище позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, а саме в частині заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину в розмірі ј частини від усіх видів його заробітку не заперечувала. Щодо стягнення аліментів на дружину в розмірі 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб до досягнення дитиною трьох років, аліментів на утримання одного з подружжя в розмірі одного прожиткового мінімуму на працездатних осіб, протягом трьох років з дати розірвання шлюбу та здійснювати дане стягнення після досягнення дитиною трьох років заперечувала. Вислухавши пояснення представника позивача, доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 лютого 2017 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №55, про що 09 лютого 2017 року видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 16 лютого 2018 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №408 (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15 травня 2018 року Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №93 (а.с. 24). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29-30). Відповідно до довідки про доходи виданої ФК НОА 14.11.2020 року, [PERSON] прийнятий на роботу до ФК НОА 20.07.2020 року на посаду футболіст професіонал. Щомісячна заробітня плата футболіста становить 140000 драм (приблизно 8252, 22 грн.) та строк дії контракту до 15.12.2020 року (а.с. 59, 60). Згідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. В силу ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, що мають істотне значення. Оскільки судом було встановлено і підтверджено факт розірвання шлюбних стосунків між сторонами, враховуючи небажання позивача та відповідача зберігати родину, те, що реєстрація шлюбу носить формальний характер, а подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про розірвання шлюбу із відповідачем. У відповідності зі ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до приписів ч.1 ст. 76 СК, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. У відповідності до ч. 6 ст. 76 СК, якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Згідно з ч.2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.4 ст. 84 СК України, право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Суд виходить з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов`язків батьків з догляду та матеріального забезпечення власної дитини. При вирішенні спору суд керується положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина має право розраховувати на повноцінне дитинство. Інтереси дитини підлягають переважному захисту у разі співставлення з правами та законними інтересами відповідача. Суд відзначає, що батьки дитини мають рівні обов`язки з надання утримання дитині, оскільки згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. При цьому, за приписами ст. 182 СК України судом враховано, що мати дитини здійснює догляд за нею, але можливості матері по наданню утримання на дитину є обмеженими. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Давши правову оцінку наданим доказам, приймаючи до уваги, що відповідач, як батько малолітньої дитини повинен піклуватися про неї та утримувати, однак матеріальної допомоги на утримання сина не надає, враховуючи матеріальний стан, як позивача так і відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, та вимоги щодо аліментів на утримання дружини в розмірі 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб до досягнення дитиною трьох років підлягають задоволенню. В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити, оскільки не підтверджено обставин, що мають істотне значення, які перешкодили позивачу одержати освіту, працювати, зайняту відповідну посаду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачку відповідно до п. 3 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 142 ЦПК України.

Outcome: partial