Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

28 квітня 2020 року КЕВ м.Володимир-Волинський звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної установі працівником. У позовній заяві покликаються на наступні обставини. КЕВ м. Володимир-Волинський є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядковується Головному квартирно-експлуатаційному управлінню, є одним із структурних підрозділів Міністерства Оборони України і являється бюджетною організацією. Основні фонди, обігові кошти КЕВ м. Володимир-Волинський є державною власністю, перебувають у сфері управління Міністерства оборони України і закріплені за КЕВ м. Володимир-Волинський на праві оперативного управління. Відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу з 21.08.2019 року на посаду начальника гаража (наказ ТВО начальника КЕВ м. Володимир-Волинський від 20.08.2019 року №148). 29.08.2019 року начальнику гаража актом прийому-передачі були передані товаро-матеріальні цінності, необоротні активи, основні засоби. Оскільки, начальник гаража відноситься до Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, 30.08.2019 року між КЕВ м. Володимир-Волинський та працівником [PERSON] був укладений Договір №174 про повну матеріальну відповідальність. У зв`язку із надходженням заяви про звільнення [PERSON] , згідно п. 7 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Мінфіну, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 02.09.2014 року № 879, є обов`язковим проведення інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальних осіб в обсязі активів, які перебувають на відповідальному зберіганні. На підставі наказу начальника КЕВ м. Володимир-Волинський від 28.02.2020 року №32 було проведено інвентаризацію автотракторної техніки та матеріальних цінностей структурного підрозділу гараж. В ході перевірки було виявлено факт нестачі військового майна у розмірі 6 580,00 грн. За результатами інвентаризації фактичної наявності запасів встановлена відсутність: паливного бака КАМАЗ 125 л - 1 шт. - вартістю 3 750,00 грн.; акумуляторних батарей - 9 шт. - загальною вартістю 2 830,00 грн.: 6 СТ-75 - 3 шт.; 6 СТ-60 - 1 шт.; 5 СТ-90 - 5 шт. Зазначену шкоду відповідач добровільно відшкодувати не погодився. Відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність перед КЕВ м. Володимир-Волинський за нестачу матеріальних цінностей як працівник, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Нестача паливного бака та акумуляторних батарей виникла у зв`язку з недбалим виконанням посадових обов`язків начальника гаража та халатним відношенням до матеріальних цінностей відповідача, який не забезпечив їх збереження. Відповідач прийняв під звіт товаро-матеріальні цінності, нестачу яких виявлено під час інвентаризації 18 березня 2020 року, він був ознайомлений із актом інвентаризації від 19 березня 2020 року (вх. №152), про що свідчить його підпис на акті. Він був присутнім під час інвентаризації. Підсумовуючи наведені факти та вказані у позові норми чинного законодавства України, відповідач по справі зобов`язаний відшкодувати матеріальну шкоду заподіяну КЕВ м. Володимир-Волинський у розмірі 6 580,00 грн. Просить стягнути з [PERSON] в їхню користь 6 580,00 грн. матеріальної шкоди та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 11 серпня 2020 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву. 27 листопада 2020 року від позивача КЕВ м.Володимир-Волинський до суду надійшли додаткові пояснення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просить його задовольнити з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, суду пояснили, що вини відповідача у нестачі ТМЦ , вказаних у позовній заяві, не встановлено. Вартість акумуляторів та паливного бака не доведена позивачем, просять відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, перевіривши та оцінивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був прийнятий на роботу з 21.08.2019 року на посаду начальника гаража,що стверджується копією наказу ТВО начальника КЕВ м. Володимир-Волинський від 20.08.2019 року №148. 29.08.2019 року начальнику гаража актом прийому-передачі були передані товаро-матеріальні цінності, необоротні активи, основні засоби. Дана обставина стверджується копією вказаного акта. Оскільки, начальник гаража відноситься до Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, 30.08.2019 року між КЕВ м. Володимир-Волинський та працівником [PERSON] був укладений Договір №174 про повну матеріальну відповідальність, що стверджується копією вказаного договору. У зв`язку із надходженням заяви про звільнення [PERSON] , згідно п. 7 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Мінфіну, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 02.09.2014 року № 879, є обов`язковим проведення інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальних осіб в обсязі активів, які перебувають на відповідальному зберіганні. На підставі наказу начальника КЕВ м. Володимир-Волинський від 28.02.2020 року №32 було проведено інвентаризацію автотракторної техніки та матеріальних цінностей структурного підрозділу гараж. В ході перевірки було виявлено факт нестачі військового майна у розмірі 6 580,00 грн. За результатами інвентаризації фактичної наявності запасів встановлена відсутність: паливного бака КАМАЗ 125 л - 1 шт. - вартістю 3 750,00 грн.; акумуляторних батарей - 9 шт. - загальною вартістю 2 830,00 грн.: 6 СТ-75 - 3 шт.; 6 СТ-60 - 1 шт.; 5 СТ-90 - 5 шт. Відповідач прийняв під звіт товаро-матеріальні цінності, нестачу яких виявлено під час інвентаризації 18 березня 2020 року, він був ознайомлений із актом інвентаризації від 19 березня 2020 року (вх. №152), про що свідчить його підпис на акті та був присутнім під час інвентаризації. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту прав та інтересів особи є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст.130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. За змістом п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, яка передбачає випадки повної матеріальної відповідальності, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до положень ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що посада завідуючого гаражем КЕВ м.Володимир-Волинський, на яку відповідач був прийнятий позивачем, і на якій він перебував до дати свого звільнення, передбачала за характером виконуваної ним роботи доступ до товаро-матеріальних цінностей, а тому укладення між сторонами договору про його повну матеріальну відповідальність, як працівника, було здійснено в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. За змістом ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст.138 КЗпП України). Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивач зазначав, що на підставі наказу начальника КЕВ м. Володимир-Волинський від 28.02.2020 року №32 було проведено інвентаризацію автотракторної техніки та матеріальних цінностей структурного підрозділу гараж. В ході перевірки було виявлено факт нестачі військового майна у розмірі 6 580,00 грн. За результатами інвентаризації фактичної наявності запасів встановлена відсутність: паливного бака КАМАЗ 125 л - 1 шт. - вартістю 3 750,00 грн.; акумуляторних батарей - 9 шт. - загальною вартістю 2 830,00 грн.: 6 СТ-75 - 3 шт.; 6 СТ-60 - 1 шт.; 5 СТ-90 - 5 шт. Разом з тим, позивачем суду надано підтверджуючі документи що стосуються вартості та фактичного перебування на балансі лише паливного бака КАМАЗ 125 л - 1 шт. - вартістю 3 750,00 грн. Показання свідка [PERSON] доказового значення для вирішення даної справи не мають, оскільки не містять достатньо даних стосовно обставин справи. Надати суду докази, які б поза розумним сумнівом доводили вартість та фактичне перебування на балансі позивача акумуляторних батарей - 9 шт. - загальною вартістю 2 830,00 грн.: 6 СТ-75 - 3 шт.; 6 СТ-60 - 1 шт.; 5 СТ-90 - 5 шт., позивач не зміг, хоча їх вартість та перебування на обліку заперечувалось відповідачем та його представником. Відтак, належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків, суду подано лише стосовно паливного бака КАМАЗ 125 л - 1 шт. - вартістю 3 750,00 грн, а тому в цій частині позов підлягає до задоволення, в решті суми позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Розподіляючи судові витрати, суд керується ст. 141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, покладає судові витрати у виді судового збору, понесені позивачем, на відповідача, пропорційно до суми задоволених вимог, що становить 1197 грн. 95 коп. На підставі\~викладеного,\~ст.ст.\~130,\~134,\~135-1,\~138\~КЗпП України,\~

Outcome: partial