Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

28 квітня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON], в якій позивач просила суд, з урахуванням заяви про зміну підстав та предмету позову від 09 вересня 2014 року, стягнути з відповідача на її користь 53871, 40 гривень заборгованості з процентів за вкладом відповідно до договору про надання банківських послуг №SAMDN25000724106194 від 03 березня 2012 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що між нею та відповідачем було укладено договір банківського вкладу шляхом подання нею заяви №SAMDN25000724106194 від 03 березня 2012 року про оформлення депозитного вкладу «Стандарт, 60 міс.» на умовах 17 % річних строком на 60 місяців по 03 березня 2017 року включно. Сума вкладу складає 1 036 540,00 гривень. Здійснення банківського вкладу позивачем підтверджено квитанцією №350653089 Tr. № CAGRAGR00000040249068 від 03 березня 2012 року. Подання заяви та внесення депозиту було здійснено позивачем в м.Ялті, АР Крим. Для обслуговування депозиту та можливості зняття нарахованих процентів їй банком була видана відповідна банківська картка, що підтверджується доданими до позову документами. 22 липня 2014 року між [PERSON] та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору банківського вкладу №SAMDN25000724106194, згідно до умов якої строк дії депозитного вкладу продовжується до 22 липня 2019 року включно, а розмір відсоткової ставки за вкладом зменшується до 9,5 %. Крім того, сума вкладу була зменшена до 841 223,16 гривень, у зв'язку з чим сума різниці між первісною та зменшеною сумою вкладу у розмірі 210 282,78 гривень була повернута позивачу. Для зарахування процентів по вкладу за зміненим додатковою угодою договором, банком була емітована нова пластикова картка №5168742062748144. В порушення прийнятих на себе зобов'язань, відповідач з 04 квітня 2014 року припинив нарахування процентів по депозиту. Крім того, як зазначає позивач, виплата процентів за вкладом припинилася ще раніше, оскільки нараховані проценти за період з 03 березня 2014 року по 03 квітня 2014 року були нараховані, але виплачені не були. Адже пластикова картка, видана [PERSON] на той час банком для зарахування процентів по вкладу була заблокована. Нараховані 03 квітня 2014 року проценти за депозитом у розмірі 14965,94 гривень були направлені банком на збільшення депозитного вкладу, який з 04 квітня 2014 року, відповідно, складав 1051505,94 гривень з наступного розрахунку: 1036540,00 гривень (розмір первісного вкладу) + 14965,94 гривень = 1051505,94 гривень. Дані обставини підтверджуються відповідною випискою банку за період з 03 березня 2012 року по 27 липня 2014 року. Отже, розмір позовних вимог та, відповідно, ціна позову складає 53871,40 гривень з наступного розрахунку: 1051505,94 гривень (сума вкладу у періоді з 04 квітня 2014 року по час підписання додаткової угоди до договору) х 17% річних = 178756,00 гривень : 365 (кількість днів у році) = 489,74 гривень (кількість процентів за один день) х 110 день (період з 04 квітня 2014 року по 21 липня 2014 року включно - дня, що передує дню підписання додаткової угоди до договору) = 53871,40 гривень, які позивач і просить суд стягнути з відповідача на її користь. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Зазначив, що [PERSON] є громадянкою України до якої належить бути застосоване національне законодавство, а відтак посилання представника банку на необхідність її звернення до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту владників» Російської Федераціє є безпідставним. Вказував на те, що банк має фактичну можливість пересвідчитись у нарахованих по спірному вкладу відсотках, що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача, наявному в матеріалах справи. Крім того, представник позивача звернув увагу суду, на те, що банк відповідача є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов'язок банку щодо виплати відсотків та вкладу її вкладникам. Позивач в свою чергу не є суб'єктом звернення до Фонду захисту владників, оскільки не має місця проживання на території Республіки Крим або на території міста федерального значення Севастополя, як того вимагає ст. 3 Федерального закону «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, обґрунтовувала свою правову позицію тим, що правовідносини по справі регулюються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з огляду на що належним відповідачем по справі є Автономна некомерційна організація «Фонд захисту владників», що діє на підставі Федерального закону «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу шляхом подання мною заяви №SAMDN25000724106194 від 03 березня 2012 року про оформлення депозитного вкладу «Стандарт, 60 міс.» на умовах 17 % річних строком на 60 місяців по 03 березня 2017 року включно. Сума вкладу складає 1 036 540,00 гривень (а.с. 6). Відповідно до п. 1 заяви, виплата сум нарахованих процентів здійснюється щомісячно. Здійснення банківського вкладу позивачем підтверджено квитанцією №350653089 Tr. №CAGRAGR00000040249068 від 03 березня 2012 року (а.с. 7). Для обслуговування та депозиту та можливості зняття нарахованих процентів банком позивачу була видана відповідна банківська карта (а.с. 16). Подання заяви та внесення депозиту було здійснено позивачем в м. Ялті, АР Крим. Для обслуговування депозиту та можливості зняття нарахованих процентів їй банком була видана відповідна банківська картка, що підтверджується доданими до позову документами. 22 липня 2014 року між [PERSON] та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору банківського вкладу №SAMDN25000724106194, згідно до умов якої строк дії депозитного вкладу продовжується до 22 липня 2019 року включно, а розмір відсоткової ставки за вкладом зменшується до 9,5 %. Крім того, сума вкладу була зменшена до 841223,16 гривень, у зв'язку з чим сума різниці між первісною та зменшеною сумою вкладу у розмірі 210 282,78 гривень була повернута позивачу. Для зарахування процентів по вкладу за зміненими додатковою угодою договором, банком була емітована нова пластикова картка №5168742062748144 (а.с. 77 - 87). В порушення прийнятих на себе зобов'язань, відповідач з 04 квітня 2014 року припинив нарахування та сплату процентів по депозиту. Нараховані 03 квітня 2014 року проценти за депозитом у розмірі 14965,94 гривень були направлені банком на збільшення депозитного вкладу, який з 04 квітня 2014 року, відповідно, складав 1051505,94 гривень з наступного розрахунку: 1036540,00 гривень (розмір первісного вкладу) + 14965,94 гривень = 1051505,94 гривень. Дані обставини підтверджуються відповідною випискою банку за період з 03 березня 2012 року по 27 липня 2014 року (а.с. 78 - 84). Розмір позовних вимог та, відповідно, ціна позову складає 53871,40 гривень з наступного розрахунку: 1051505,94 гривень (сума вкладу у періоді з 04 квітня 2014 року по час підписання додаткової угоди до договору) х 17% річних = 178756,00 гривень : 365 (кількість днів у році) = 489,74 гривень (кількість процентів за один день) х 110 день (період з 04 квітня 2014 року по 21 липня 2014 року включно - дня, що передує дню підписання додаткової угоди до договору) = 53871,40 гривень, які позивач і просить суд стягнути з відповідача на її користь. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до змісту ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 03 березня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір вкладу, згідно якого у банку виникло зобов'язання виплачувати обумовлені в договорі проценти, що нараховуються на вклад. Представник відповідача в судовому засідання пояснював, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем по справі, оскільки відділення банку, в якому було укладено договір знаходиться на окупованій території у м. Ялті АРК, тому [PERSON] слід звернутися до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту владників» Російської Федерації за для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства у відповідності до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Натомість, суд критично відноситься до даної позиції банку з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно змісту ст. 47 цього Закону встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать, зокрема, і розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Тобто надавати послуги з розміщення банківського вкладу дозволяється лише юридичним особам. Зважаючи на вищевикладене, надання послуг з розміщення депозиту здійснює саме банк, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно із положенням, статутом, довіреністю, то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк (а не його структурна одиниця) має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором. Крім того, жодний нормативний документ України не надає стороні у правовідносинах можливості бути звільненим від виконання своїх зобов'язань за договором через припинення роботи її (сторони) структурного підрозділу або через «фактичну конфіскацію» її майна. Про належність відповідача по справі, також свідчить той факт, що 22 липня 2014 року між [PERSON] та відповідачем в м. Дніпропетровську, в центральному офісі банку, було укладено додаткову угоду до спірного договору банківського вклад, що свідчить про визнання банком своїх зобов'язань за банківським вкладом після подій окупації кримської території. Відповідно до п. 3 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим (порядок, встановлення, зміни та обмеження прав, свобод та обов'язків громадян) тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України. Окрім того, предметом розгляду даної справи є стягнення з відповідача невиплачених процентів по банківському вкладу (примусове виконання обов'язку в натурі), а не шкоди, спричиненої такою невиплатою. Законом України від 15 квітня 2014 року на Російську Федерацію покладено відшкодування шкоди, спричиненої тимчасовою окупацією, та не покладено виконання зобов'язань осіб-резидентів України, які їх не виконують. Відповідно до ст. 3 Федерального закону «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», вкладником є фізична особа, у тому числі що здійснює підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, має місце проживання на території Республіки Крим або на території міста федерального значення Севастополя, яка уклала з кредитною установою договір банківського вкладу або договір банківського рахунку, або вказану фізичну особу, на користь якої внесений вклад. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є громадянкою України та не має зареєстрованого місця проживання на тимчасово окупованій кримській території, що унеможливлює її звернення до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту владників» в порядку Федерального закону «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В контексті спірних правовідносин судом було встановлено, що між сторонами наявні договірні правовідносини, виконання зобов'язань за якими, у відповідності до вимог ст.ст. 525 - 526 ЦК України є обов'язковим для сторін договору та з урахуванням того, що відповідач має прострочене боргове зобов'язання перед позивачем, доказів на спростування даного факту представником відповідача суду надано не було, з огляду на що суд вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати, що складаються судового збору у сумі 538, 71 гривень, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved