Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

27.10.2011 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] 21.11.2011 року за результатами розгляду справи судом ухвалено заочне рішення (а.с. 29-30). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2018 року заочне рішення суду від 21.11.2011 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 64). Ухвалою суду від 19.05.2019 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача [PERSON] , [PERSON] , про закриття провадження у справі в частині вимог до ПАТ «Акцент_банк» і передачу справи за підсудністю до Новоселицького районного суду Чернівецької області. Звернувшись до суду з цим позовом та уточнивши 26.11.2019 року позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що 22.11.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № CVFMAU00040026, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 12432,08 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 21.11.2014 року. Зобов`язання [PERSON] були забезпечені шляхом укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість у розмірі 13019,07 доларів США, що складається з: 7995,76 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 1722,06 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 265,44 доларів США - заборгованості за комісією за користування кредитом; 2385,99 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; штрафів: 31,35 доларів США фіксованої частини; 618,46 доларів США процентної складової. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 13019,07 доларів США; з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] солідарно суму боргу у розмірі 200,00 грн. та судові витрати у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Про розгляд справи повідомлений належним чином (а.с. 166,174). У поданій відповідачем заяві про перегляд заочного рішення останній заперечував проти позову, зазначаючи, що позивачем не надано доказів того, що він отримав кредит у розмірі 12432,08 доларів США; зазначив, що отримав лише 2000,00 доларів США в кредит. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки кредит він отримав 22.11.2007 року, жодного разу не сплачував за кредитом, а позивач звернувся до суду з цим позовом лише у 2011 році, тобто після спливу строку позовної давності. У зв`язку з викладеним, просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної даності. Також відповідав зазначив, що заперечує проти позову в частині солідарної відповідальності з ПАТ «Акцент-Банк», оскільки вважає, що вимоги до останнього, як до юридичної особи, мають розглядатися в порядку господарського судочинства, а не цивільного (а.с. 38-42). Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду відзив на позов, у котрому заперечував проти позову. В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначив, що у нього відсутні будь-які відомості щодо укладання договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Крім того, відповідно до надано позивачем розрахунку та договору поруки, на момент укладення договору поруки боржником вже було допущено прострочення погашення заборгованості за кредитом та позивач фактично мав підстави для дострокового стягнення заборгованості , що свідчить про фіктивність даного правочину. Крім того, договір поруки від 20.10.2010 року, фактично в той же день позивач знав, що його права порушено, тому в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України даний договір поруки з 20.04.2010 року вважається припиненим, а позивач звернувся до суду значно пізніше. Представник відповідача просив застосувати до вимог позивача строк позовної давності, відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за його відсутності (а.с. 108). Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.11.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CVFMAU00040026. Відповідно до умов Договору, Банк надав відповідачеві [PERSON] кредит у розмірі 12432,08 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 21.11.2014 року (а.с. 10-11). Зобов`язання [PERSON] були забезпечені шляхом укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Відповідно до зазначеного договору поруки № 167 від 20.10.2010 року та додатку № 1 до нього, ПАТ «Акцент-Банк» як поручитель відповідає перед кредитором за виконання всіх зобов`язань боржника за кредитним договором у розмірі 200,00 грн., тобто ПАТ «Акцент-Банк» і [PERSON] відповідають перед кредитором як солідарні боржники в частині вимог у розмірі 200,00 грн. (а.с. 8-9). Позичальник [PERSON] належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 23.09.2011 року виникла заборгованість у розмірі 13019,07 доларів США, що складається з: 7995,76 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 1722,06 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 265,44 доларів США - заборгованості за комісією за користування кредитом; 2385,99 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; штрафів: 31,35 доларів США фіксованої частини; 618,46 доларів США процентної складової. Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 5-6). За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Вирішуючи питання про розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Тобто пеня і штраф за своєю правовою природою є різними видами неустойки за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 7.4 Договору за кожний день прострочки. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (а.с. 10). Відповідно до п. 7.4 Договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні (а.с. 11). У той саме час,\~ відповідно до п. 4.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Тобто, умовами договору передбачено подвійне стягнення за одне і те ж порушення умов договору. Положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] тільки пеню у розмірі 2385,99 доларів США, що за курсом 7,97 відповідно до службового розпорядження НБУ № 205/363 від 22.09.2011 року складає 19016,34 грн., та відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у стягненні штрафів у розмірі 31,35 доларів США фіксованої частини; 618,46 доларів США процентної складової, оскільки покладання на відповідача штрафу за несвоєчасне виконання того ж зобов`язання, на думку суду, є подвійним притягненням до відповідальності, що суперечить статті 61 Конституції України і узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Стосовно вимог позивача в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 265,44 доларів США суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року № 6-174цс16 та правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.10.2019 року по справі № 199/10014/15-ц. Однак умовами кредитного договору № CVFMAU00040026 від 22.11.2007 року взагалі не передбачена сплата позичальником банку комісії. За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 265,44 доларів США і відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] належним чином не виконав умови кредитного договору, допустив прострочення платежів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованості, яка станом 23.09.2011 року становить 12103,81 доларів США, що складається з: 7995,76 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 1722,06 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 2385,99 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором (що за курсом 7,97 відповідно до службового розпорядження НБУ № 205/363 від 22.09.2011 року складає 19016,34 грн.). Підстав для звільнення [PERSON] від сплати зазначеної суми судом не встановлено. Стосовно позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] суми боргу у розмірі 200 грн., суд зазначає наступне. Позивач заявив вимоги до двох осіб: позичальника за кредитним договором, яким є фізична особа [PERSON] , та поручителя, яким юридична особа ПАТ «Акцент-Банк». Цивільний кодекс України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником і які є видами забезпечення виконання зобов`язань. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо. Одним з видів акцесорного зобов`язання є порука. Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно із частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, тобто нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Як вбачається з матеріалів справи, позов заявлено позивачем до боржника та поручителя, вимоги до них є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителя в такому разі частково збігається з обсягом відповідальності боржника, а тому при визначенні юрисдикції суд має враховувати, що відповідачі у справі пов`язані солідарним обов`язком як боржники. Вирішення за правилами цивільного судочинства такого спору в частині позовних вимог до боржника, який є фізичною особою, а за правилами господарського судочинства - в частині позовних вимог до поручителя, який є юридичною особою та несе солідарну з боржником відповідальність, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки дослідження одного і того ж предмета, а також одних і тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій, що не гарантує дотримання принципу правової визначеності. Позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, заявлені до 15 грудня 2015 року, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таку правову позицію неодноразово висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2018 року № 14-40цс18, від 21 березня 2018 року № 14-41цс18, від 25 квітня 2018 року № 14-74цс18, а також від 20 червня 2018 року № 14-224цс18. Таким чином, позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] суми боргу у розмірі 200,00 грн. повинні розглядатись судом за правилами цивільного судочинства. При цьому, стосовно вирішення спору в частині вищезазначених вимог до поручителя суд керується таким. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до пункту 8 договору поруки від 20 жовтня 2010 року, вищезазначений договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким установлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Разом з тим, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Враховуючи той факт, що відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» не надано належних та допустимих доказів неправомірності укладеного договору поруки, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів суми заборгованості у розмірі 200,00 грн. Суд не приймає до уваги заяву відповідача [PERSON] та представника ПАТ «Акцент-Банк» про застосування до вимог позивача строку позовної давності з наступних підстав. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). [PERSON] зазначив він отримав кредит 22.11.2007 року та жодного разу не сплачував щомісячних платежів для погашення заборгованості, а з цим позовом банк звернувся до суду лише у 2011 році. Однак вказане не відповідає дійсності та спростовується наданою представником позивача випискою з рахунку відповідача та розрахунком заборгованості, відповідно до яких відповідач останній платіж за кредитом здійснив 14.01.2010 року. Оскільки судом встановлено, що відповідач здійснив останній платіж за кредитом 14.01.2010 року, що свідчило про визнання відповідачем боргу, а з цим позовом банк звернувся до суду 27.10.2011 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, суд не вбачає правових підстав для застосування до вимог позивача строку позовної давності. Суд критично ставиться до заперечень відповідача [PERSON] щодо того, що він отримав кредит у розмірі 2000,00 доларів США, а не у розмірі 12432,08 доларів США як зазначає позивач, оскільки це спростовується наданою позивачем випискою з особового рахунку [PERSON] , яка, як зазначив у своїй постанові від 12.06.2019 року Верховний Суд (справа № 524/4318/15), є підтвердженням виконаних за день операцій за рахунком клієнта і призначена для видачі або відсилання клієнту. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1038,10 грн. та витрати на інформаційно-технічне обслуговування у розмірі 120,00 грн.

Outcome: partial