Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

27.04.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживачів фінансових послуг, у якому просив суд визнати недійсним п/п 1.5.2 пункту 1.5 Договору №2224343 від 01.04.2020 року про надання споживчого кредиту в частині застосування процентної ставки 1,90% в день від суми кредиту у межах строку надання кредиту, якщо в період з 19.04.2020 року по 31.05.2020 року споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки 0,95% в день від суми кредиту, а також просить покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 01.04.2020 року позивач діючи як споживач фінансових послуг заповнив на веб-сайті заявку на надання споживчого кредиту. 01.04.2020 року позивачу надійшло повідомлення про надходження на його банківську картку грошових коштів у розмірі 6500,00 грн. В той самий час на електронну пошту позивача надійшов електронний лист у додатку до якого містилась копія Договору №2224343 від 01.04.2020 року про надання споживчого кредиту. Відповідно до змісту договору, споживач отримує 6500,00 грн. (п. 1.3. Договору) на строк 14 днів (п. 1.4. Договору), дата повернення 15.04.2020, та сплачує за користування кредитом проценти у розмірі 864,50 грн. (Графік платежів до Договору), виходячи з ставки 0,95% за кожний день користування кредитом. Загальна сума до сплати 7464,50 грн. (Графік платежів до Договору). Договором передбачена фіксована процентна ставка (п. 1.5. Договору). Одночасно з цим, зміст деяких пунктів надісланого договору не відповідає законодавству, діючому станом на 01.04.2020 року. В п. 6 прикінцевих та перехідних положень (розділ 4) Закону України «Про споживче кредитування» в редакції станом на 01.04.2020 року (а саме в редакції яка діяла з 18.03.2020 року) вказано: «У разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30.04.2020 року виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30.04.2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Відповідно до пункту 1.5.1 Договору у межах встановленого договором строку надання кредиту застосовується процентна ставка у розмірі 0,95% в день. Відповідно до змісту пункту 1.5.2 Договору якщо споживач не виконав умови Договору та не погасив кредитну заборгованість повністю у строк до 15.04.2020 - в цьому разі застосовуються наслідки невиконання умов Договору у вигляді застосування кредитної процентної ставки у розмірі 1,90% в день від суми кредиту за весь строк надання кредиту. Цитати з Договору: « 1.4. Строк кредиту 14 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору.»; «1.5.1. Знижена процентна ставка 0,95 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку.»; «1.5.2. Стандартна процента ставка 1,90 % в день від суми кредиту, застосовується: - у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо Споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки; …». Таким чином, відповідно до змісту Договору якщо споживач не виконав умови договору та не погасив кредитну заборгованість повністю у строк до 15.04.2020 (тобто його поведінка є протиправною) - в цьому разі замість процентної ставки 0,95% в день від суми кредиту, яка передбачена зокрема Графіком платежів, застосовується процентна ставка 1,90% в день від суми кредиту, тобто відбувається збільшення процентної ставки за користування кредитом з меншої ставки 0,95% в день на більшу ставку 1,90% в день. Позивач вважає, що зміст підпункту 1.5.2 пункту 1.5 Договору суперечить діючим на дату укладання Договору нормам законодавства, оскільки не враховує встановлену вищенаведеною нормою ЗУ «Про споживче кредитування» заборону збільшення процентної ставки у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01.03.2020 до 31.05.2020, зокрема в даному випадку у період з 19.04.2020 (четвертий день невиконання) по 31.05.2020 - з причин інших ніж передбачені частиною четвертою етапі 1056-1 Цивільного кодексу України (вказана норма передбачає можливість перерахунку змінюваної процентної ставки, проте в договорі використовується фіксована процентна ставка). Фактично, підпунктом 1.5.2 пункту 1.5 Договору встановлена відповідальність споживача за неналежне виконання зобов`язань за договором (неповернення кредитних коштів в строку 14 днів), оскільки змістом цього пункту Договору передбачені негативні для споживача наслідки невиконання зобов`язань за договором у вигляді збільшення процентної ставки за користування кредитом за весь строк користування кредитом, у тому числі в разі прострочення у період до 31.05.2020, в який законодавством збільшувати процентну ставку заборонено. Крім того, станом на дату укладання Договору діючим законодавством споживач до 30.04.2020 звільнений від всіх видів відповідальності за невиконання зобов`язань за договорами про споживчий кредит. Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ухвалою суду від 04.05.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 29.05.2020 року заперечення адвоката Бабенкової Н.А. проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою суду від 29.05.2020 року клопотання адвоката Бабенкової Н.А. про розгляд справи з повідомленням сторін повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою суду від 29.05.2020 року заперечення адвоката Бабенкової Н.А. проти залучення до участі у справі третьої особи повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою суду від 02.06.2020 року відмовлено у задоволенні заперечень представника відповідача проти залучення до участі у справі третьої особи. Ухвалою суду від 02.06.2020 року залишено без задоволення заперечення представника відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 02.06.2020 року клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням сторін повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою суду від 18.06.2020 року прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 25.08.2020 року в порядку правонаступництва залучено до участі у справі замість Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - Національний банк України. 03.06.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що перед укладенням кредитного договору відповідач шляхом розміщення на власному веб-сайті надає клієнту доступ до інформації, необхідної для укладання кредитного договору, де, серед іншого, міститься інформація про тарифи, ціни та умови надання фінансових послуг, порядок їх надання, розміщені Правила та примірний кредитний договір, що планується до укладання. Перед подачею заявки на отримання кредиту, клієнт повинен ознайомитись з обов`язковою інформацією про товариство, про порядок та умови надання фінансових послуг, з Правилами та відповідним примірним кредитним договором, що розміщені на веб-сайті, у тому числі з інформацією, викладеною у цих Правилах. Отже, інформація, яка була/є необхідні клієнту для прийняття ним обґрунтованого та усвідомленого рішення стосовно отримання кредиту, була розміщена товариством на власному веб-сайті та була/є повною, актуальною, безоплатною та доступною для самостійного ознайомлення та містила/містить всі необхідні відомості, що передбачені згідно з вимогами чинного законодавства. Враховуючи положення чинного законодавства України про принципи свободи договору, позивач мав можливість не вступати в кредитні відносини з відповідачем, якщо дійсно вважав, що умови договору суперечать нормам чинного законодавства, натомість позивач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Крім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору, позивач не був позбавлений можливості скористатись своїм правом, передбаченим ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» і протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання кредитного договору, натомість таких дій позивач не вчинив, а лише майже через місяць звернувся до суду. Позивач є клієнтом відповідача та до цього укладав ще три кредитні договори. Оспорюваний кредитний договір є аналогічним попереднім договорам, тож позивач був повністю ознайомлений з права, обов`язками за договором та відповідальністю сторін. Сторони кредитного договору погодили всі його істотні умови, у тому числі відповідальність у випадку невиконання умов договору. 01.04.2020 року при укладанні кредитного договору позивачем було свідомо вчинено сукупність дій спрямованих на укладення кредитного договору, а саме: він самостійно для себе визначив необхідний для нього обсяг часу для ознайомлення з Правилами та умовами кредитного договору; після того проявив намір вступити з відповідачем в договірні відносини на умовах, визначених Правилами; після узгодження розміру кредиту, строку та умов кредитування, кредитний договір було підписано позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Крім того, на підтвердження укладання та визнання кредитного договору 14.04.2020 року клієнтом було сплачено кошти у розмірі 4000,00 грн. Укладаючи кредитний договір, сторони в частині процентної ставки та способу її застосування погодили умови, передбачені п.п. 1.5. Договору кредиту. 17.03.2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон №533, і на сьогоднішній день законодавством встановлена заборона підвищувати процентну ставку за кредитними договорами з 01.03.2020 року на час дії карантину. Перші зміни до закону набули чинності 18.03.2020 року і в цей час товариство вже розуміло, що трактування встановлених норм законодавства може бути різним, в тому числі і з боку споживачів. У зв`язку з цим товариство обговорювало питання щодо припинення дії Програми лояльності, умови якої передбачали нарахування зниженої процентної ставки за користування кредитом, оскільки невиконання її умов призводило до підвищення процентної ставки до рівня стандартної. Але враховуючи нелегкі часи для населення у зв`язку з пандемією, товариство прийняло рішення продовжити дію Програми лояльності, що передбачає встановлення зниженої процентної ставки. Товариство не вважає, що таким чином збільшується процентна ставка, оскільки в товаристві діє «стандартна процентна ставка» для всіх клієнтів, окрім клієнтів, які приймають участь в Програмі лояльності. Якщо клієнту в кредитному договорі встановлена «знижена процентна ставка» відповідно до програми лояльності, клієнт зобов`язаний виконувати умови щодо її застосування. Застосування зниженої процентної ставки могло мати місце, якщо б позивач у строк передбачений п. 1.4. договору здійснив повне погашення кредитної заборгованості або протягом трьох календарних днів після закінчення строку кредитування. Оскільки позивач не виконав зобов`язання з погашення кредитної заборгованості у встановлений договором строк, на весь строк користування кредитними коштами для позивача встановлена стандартна процентна ставка на рівні 1,9% в день, адже умови програми лояльності не виконані клієнтом і він не має права користуватись зниженою процентною ставкою, яка була йому встановлена на рівні 0,95% в день. В даному випадку не вбачається збільшення процентної ставки, оскільки стандартна ставка є загальною та застосовується для всіх клієнтів, які не приймають участі у Програмі лояльності або не виконують її умови. Виходячи зі справедливого тлумачення закону (з урахуванням змін), можна стверджувати, що заборона щодо збільшення процентної ставки не повинна застосовуватись, якщо проценти встановлюються кредитним договором від самого початку (наприклад, знижена процентна ставка та стандартна процентна ставка). Натомість, заборона має застосовуватися, якщо кредитний договір дозволяє збільшення процентної ставки в одностороннєму порядку кредитором. В даному випадку, збільшення процентної ставки з змінюваної до стандартної не є односторонньою зміною цієї ставки з боку товариства. Ця зміна наперед обумовлена, та погоджена сторонами в кредитному договорі, що також підтверджується п. 3.3. кредитного договору. Процентна ставка встановлена п.п. 1.5.2. не може вважатися відповідальністю позивача, адже зі змісту ст. 1048 ЦК України вбачається, що проценти є платою за користування кредитними коштами, яка сплачується до дня повернення позики, в зв`язку із чим нарахування таких процентів не може вважатись відповідальністю. 11.06.2020 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову за змістом якої позивач просить визнати недійсним підпункт 1.5.2. пункту 1.5 Договору №2224343 від 01.04.2020 про надання споживчого кредиту, який укладено між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] - в частині «-у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4. цього договору, якщо споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки; та». 11.06.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позову заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги і додатково зазначає, що текстом договору передбачено дві різні процентні ставки - перша має назву «знижена» та дорівнює 0,95% в день від суми кредиту, друга дорівнює 1,9% в день від суми кредиту та має назву «стандартна». У разі якщо споживач вчасно виконує свої зобов`язання для розрахунку процентів застосовується процентна ставка «знижена», а вразі порушення зобов`язання застосовується процентна ставка «стандартна». Зміст п. 1.5.2. договору в частині застосування процентної ставки 1,90% в день від суми кредиту в частині змісту «у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4. цього договору, якщо споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки» - суперечить імперативній нормі пункту 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», оскільки не враховує звільнення від обов`язків сплачувати кредитодавцю інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання та заборону на підвищення процентних ставок у період карантину. За договором, у разі правомірної поведінки споживача передбачена оплата процентів за строк користування грошовими коштами на рівні 0,95% в день від суми кредиту (347,7% річних - пункт 1.7.1. договору). У зв`язку з цим позивач вважає, що саме ця процентна ставка є звичайною передбаченою договором процентною ставкою за користування кредитними грошовими коштами яка в термінах закону має назву «реальна річна процентна ставка» (п. 8 ч. 1 ст. 1 та ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування»). Одночасно з цим, на думку позивача, різниця між процентами розрахованими за ставкою 1,9% в день та розрахованими за ставкою 0,95% в день за весь строк правомірного користування кредитом - є насправді відповідальністю споживача за невиконання умов договору, оскільки ця процентна різниця сплачується споживачем виключно при неправомірній поведінці. Позивач вважає, що в термінах ЗУ «Про споживче кредитування» вказана процента різниця є платежем, який підпадає під визначення «інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором». Тобто споживача на період карантину законодавством звільнено від таких платежів. На думку позивача, не зважаючи на те, що за текстом Договору процентна ставка 0,95% в день має назву «знижена», а процентна ставка 1,9% в день має назву «стандартна» - перерахунок процентів зі ставки 0,95% в день на ставку 1,9% в день є збільшенням процентної ставки за користування кредитом, а тому відповідно до змісту норми пункту 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» застосування такого перерахунку процентів в період до 31 травня 2020 року заборонено законом. Ані Закон України «Про споживче кредитування», ані Цивільний кодекс України, ані інші закони не мають визначень понять «знижена» та «стандартна» процентна ставка (зокрема, якому саме стандарту відповідає така ставка, чому вона є «стандартна», а не, наприклад, «звичайна»). Закон України «Про споживче кредитування» має визначення лише поняття «реальна річна процентна ставка». При цьому законодавство має поняття відповідальність за невиконання зобов`язання. Іншими словами, той факт що відповідач в тексті Договору надав реальній процентній ставці у разі правомірного користування кредитними коштами назву «знижена», а у разі неправомірного користування кредитними коштами надав процентній ставці назву «стандартна» - є виключно елементом маркетингу відповідача, справжньою метою якого є придання підвищеній процентній ставці, яка за умовами Договору використовується виключно в разі неправомірного користування кредитними коштами - назви «стандартна». Насправді, застосування підвищеної процентної ставки в термінах законодавства є мірою відповідальності за невиконання зобов`язань, оскільки така процентна ставка застосовується виключно в разі неправомірних дій споживача. З відзивом відповідач подав до суду копії договорів з іншими споживачами, зокрема копію договору №2240752 від 05.04.2020, копію договору №2238492 від 5.041020 та інші. За умовами всіх цих договорів - «знижена» процентна ставка дорівнює 1,9% в день від суми кредиту. В той самий час за цими самими договорами «стандартна» процентна ставка також дорівнює 1,9% в день від суми кредиту. Іншими словами, відповідач самостійно подав до суду докази того, що «знижена» процентна ставка не є зниженою в лексичному та математичному значенні цього слова, а є лише назвою реальної процентної ставки за умовами договору. Крім того, залишається питання в порівнянні з чим ця «знижена» процентна ставка, на думку відповідача, є зниженою, оскільки в порівнянні з «стандартною» процентною ставкою - вона не є зниженою в цих договорах. На думку позивача, вона може бути зниженою в порівнянні зі ставками інших гравців ринку. Оскільки зміст пп. 1.5.2 Договору в частині «у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо Споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки» не враховує встановлені законодавством обмеження на період карантину, то Договір в частині наведеної умови договору - має бути визнаний судом недійсним. Наслідком цього буде те, що у разі якщо споживач у строк до 15.04.2020 (який припадає ва карантинні обмеження) не виконає умови Договору про повернення кредитних коштів, то в цьому разі відповідач не буде мати можливість в період карантинних обмежень здійснити перерахунок процентів зі ставки 0,95% в день на ставку 1,9% в день. В п. 2 свого відзиву (в абзацах 5 та 6 на сторінці 6 відзиву) відповідач вказує, що відповідачу відомо те, що трактування умов Договору в частині здійснення перерахунку процентів може бути розцінене споживачами як збільшення процентної ставки. При цьому, позивач вказує, що відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачяться на користь споживача. Самостійно повідомляючи суд про те, що відповідачу відомо, що трактування умов Договору можуть бути двозначно розцінене позивачами, відповідач тим самим визнає той факт, що така умова повинна бути витлумачена відповідачем на користь споживача. Але це не відбувається та відповідач витлумачує цю норму на свою користь. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідні для здійснення свідомого вибору». Позивач вважає, що застосовуючи в Договорі назви процентних ставок такі як «знижена» до звичайної процентної ставки та «стандартна» до підвищеної процентної ставки - відповідач подає позивачу інформацію у двозначний спосіб, тим самим вводить споживача в оману, оскільки «знижена» (в термінах Договору) процентна ставка насправді є передбаченою законодавством «реальною процентною ставкою» та застосовується у всіх випадках правомірної поведінки споживача за Договором, а «стандартна» (в термінах Договору) процентна ставка є насправді додатковою мірою відповідальності за невиконання споживачем своїх договірних зобов`язань за Договором. Вочевидь, що неправомірна поведінка споживача не може бути «стандартною» за умовами договору. Зміст наступних абзаців відзиву (друга половина сторінки 6 відзиву, та далі) зводиться до того, що у разі правомірної поведінки споживача Договором передбачено застосування «зниженої» (в термінах договору) процентної ставки, а в разі неправомірної поведінки споживача Договором передбачено застосування «стандартної» (в термінах Договору) процентної ставки. На думку позивача, такі назви процентних ставок мають лише маркетингову направленість та направлені на введення споживачів в оману, оскільки законодавством передбачена лише «реальна річна процентна ставка», яка застосовується у разі правомірної поведінки споживача, а відповідно до Договору саме така процентна ставка має назву «знижена». При цьому передбачена Договором «стандартна» процентна ставка насправді є збільшеною та застосовується виключно у разі неправомірної поведінки споживача, тобто не може бути «стандартною» (в розумінні синоніму слова «звичайна»), оскільки неправомірна поведінка споживача вочевидь не може бути «стандартною». Позивач повідомляє, що ніколи не приймав участі у жодних «Програмах лояльності» відповідача, не вигравав жодні «призи», Пропозиція укласти договір на умовах вказаної в договорі процентної ставки була виключно комерційною пропозицією відповідача. Встановлена договором реальна процентна ставка на рівні 347,7% річних аж ніяк не може бути пільговою, не призводить до збитків відповідача. Далі у своєму відзиві відповідач вказує на те, що зміна процентної ставки з «зниженої» на «стандартну» не підпадає під заборону на підвищення процентної ставки, яка встановлена пунктом 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» на час дії карантину. При цьому аргументом відповідача є те, що така зміна процентної ставки передбачена умовами Договору, а тому не є односторонньою зміною процентної ставки зі сторони відповідача. Позивач звертає увагу на те, що відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння зміна умов зобов`язання взагалі не допускається. Одночасно з цим, пункт 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» забороняє зміну (підвищеної) процентної ставки на період карантину - навіть у тому випадку коли сторони погодили таке підвищення між собою до початку карантину. При цьому, пункт 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» є імперативною нормою права, а тому після того як він набув чинності - сторони договору не можуть в договорі відхилитися від цієї норми права. Далі в своєму відзиві відповідач вказує на те, що встановлені пп. 1.5.2 проценти не є «відповідальністю» Позивач не погоджується з цим, вважає, що перерахунок процентів з меншої ставки на більшу у випадку невиконання зобов`язань за Договором - є прихованою мірою відповідальності споживача. Але, одночасно з цим позивач вважає, що описана в цьому пункті обставина не стосується предмета спору у цій справі. В своєму відзиві відповідач повідомляє, що орієнтовна вартість витрат відповідача на правову допомогу буде складати 10000,00 грн. Позивач не може заперечувати проти витрат відповідача ва правову допомогу в такому розмірі, але одночасно з цим заперечує проти перекладення цих витрат на позивача у разі прийняття судом рішення на користь відповідача. Позовна вимога в цьому спорі є нематеріальною. Одночасно з цим, задоволення позовної вимоги позивача призведе до того, що за встановлений договором строк кредитування позивач сплатить відповідачу проценти у розмірі 864,50 грн. Якщо ж рішення суду буде ва користь відповідача, то в цьому разі за строк правомірного користування позивач повинен буде сплатити відповідачу проценти у розмірі 1729,00 грн. Таким чином, ціна цього судового спору для відповідача складає 864,50 грн. Виходячи з цього, витрати відповідача па правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. є завищеними, необґрунтованими та не релевантними предмету спору, а тому в жодному разі не можуть бути перекладені на позивача. Крім того, договір між адвокатом та відповідачем був укладений 30.11.2019, а тому адвокат вивчив тексти договорів відповідача ще до вступу у спір за позовом позивача. В позові позивач повідомив про свої витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. При цьому, позивач є слабшою стороною Договору та вважає, що відповідач не може користуватись слабкістю споживачів з метою включення незаконних умов до тексту договору. При цьому, позивач об`єктивно не має можливості здійснити витрати на правову допомогу позивача в співмірному розмірі 10000,00 грн. Такий факт робить позивача ще більш «слабкішою стороною» в судовому спорі у порівнянні з відповідачем, який за своєї сторони може собі дозволити витратити 10000,00 грн. на свою правову допомогу, та якій укладає договори зі всіма споживачами по одному шаблону. Крім того, майже всі свої зусилля в цьому судовому процесі представник відповідача витрачає на доведення до суду обставин, які не мають значення при вирішенні цього спору. Зокрема, судом були відхилені чисельні клопотання відповідача, зокрема клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, заперечення проти розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, заперечення проти залучення третьої особи тощо. Одночасно з цим, представник відповідача подає до суду чисельні докази (в загальній кількості близько 100 сторінок), які не стосуються суті спору (наприклад, докази які підтверджують факти, що відбулися вже після укладання Договору), або які підтверджують обставини, що не підлягають доказуванню, оскільки ці обставини визнані позивачем в позовній заяві (механізм укладання договору тощо). Пункт 1.51. Договору про застосування процентної ставки 1,90 % в день від суми кредиту в частині змісту «у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо споживач не виконав умови зазначені в пп.1.5.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки» - суперечить змісту п. 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, яка була чинна на дату укладання Договору (про неможливість підвищення процентної ставки в період карантинних обмежень), а тому Договір в цій частині має бути визнаний судом недійсним. При зміні предмета позову, позивач посилається на судову практику, а саме на постанову Верховного Суду від 27 січня 2020 року по справі №754/6091/18, в якій, наприклад, суд встановив, що окремий пункт договору про нарахування пені у розмірі 2% в день - у випадку тривалого порушення споживачем своїх зобов`язань за договором не відповідає нормі закону про обмеження загального розміру неустойки (розміром 50% від вартості продукції), а тому суд визвав недійсним весь спірний пункт договору в цілому, оскільки його зміст не враховує встановлені законодавством обмеження розміру неустойки та при триваючому застосуванні призводить до порушення прав споживача. Аналогічно в цьому випадку зміст підпункту 1.5.2. Договору про застосування процентної ставки 1,9% в день в частині «- у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо Споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки» не враховує те, що законодавством чинним на дату укладання Договору - з 15 квітня 2020 року (день повернення кредитних коштів за умовами Договору) по 31 травня 2020 року (день до якого законодавством встановлена заборона збільшення процентних ставок у разі невиконання споживачем умов кредитного договору та заборона на нарахування інших видів платежів при простроченні) заборонено збільшення процентної ставки та нарахування інших платежів за прострочення, а тому зміст вказаної частини Договору в редакції, яка не враховує встановлені законом обмеження (чинні станом на дату укладання Договору), - є незаконним в цілому. Вказане обґрунтовується тим, що суд не може своїм рішенням змінити умови договору та додати до пункту договору зміст, який унеможливлює порушення прав сторони договору у деяких випадках застосування цього пункту договору, а тому такий пункт договору має бути визваний судом недійсним в цілому. 14.07.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на заяву про зміну предмету позову з урахуванням відповіді на відзив, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та додатково посилається на те, що укладаючи 01.04.2020 року договір сторони погодили умови щодо процентної ставки та способу її застосування. У момент укладання кредитного договору у відповідача діяла стандартна процентна ставка у розмірі 1,9% на день, крім клієнтів, які приймали участь у Програмі лояльності. Відповідач з метою виконання вимог закону та інформування споживачів про розмір процентної ставки оприлюднив всю необхідну інформацію на своєму веб-сайті. Стандартна процентна ставка складає 1,9% за кожен день користування кредитом (695,4%). Кредити можуть надаватись за іншими процентними ставками в межах проведення акцій, програм лояльності та спеціальних пропозицій, про що споживачі повідомляються на веб-сайті товариства. Позивач укладаючи кредитний договір в п. 9.8. підтвердив, що перед укладенням договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже позивачу було відомо на яких умовах відповідач здійснює кредитування споживачів, в тому числі було відомо, що таке кредитування здійснюється за процентною ставкою, що складає 1,9% в день. Проте, враховуючи, що позивач вже неодноразово отримував кредити від відповідача, позивач став учасником Програми лояльності, в зв`язку із чим на свій номер телефону позивач отримав промокод із зазначенням «МЕ52», введення якого при оформленні кредитного договору забезпечило позивачу 50% знижки на діючу у відповідача стандартну процентну ставку з 1.9% до 0,95% в день. Таким чином, твердження позивача, що він не приймав участі в жодних програмах лояльності не відповідає дійсності. Враховуючи, що позивач не виконав зобов`язання з погашення кредитної заборгованості у визначений в договорі строк, знижка надана позивачу анулювалася і на весь строк користування кредитними коштами для позивача застосована стандартна процентна ставка на рівну 1,9% в день. Відповідач не вбачає збільшення процентної ставки, оскільки стандартна ставка є загальною та застосовується для всіх клієнтів, які не приймають участі в Програмі лояльності або не виконують її умови. Тобто, в даному випадку не відбувається збільшення ставки, оскільки початково ця ставка є меншою ніж передбачено стандартними умовами, і збільшення підводить клієнта до стандартних умов, які не можна сприймати як збільшення процентної ставки в зв`язку з невиконанням зобов`язань з повернення кредиту в строки, передбачені договором. Надані суду документи/докази підтверджують застосування для позивача 50% знижки на стандартну процентну ставку при укладенні кредитного договору, шляхом активації позивачем отриманого від товариства промокоду в порядку та на умовах, визначених Правилами лояльності. Зі змісту ч. 1 ст. 1048 ЦК України вбачається, що проценти є платою за користування кредитними коштами, яка сплачується до дня повернення позики, в зв`язку з чим нарахування таких процентів не може вважатись відповідальністю. Крім того, відповідач зазначає, що закон не забороняє сторонам в договорі передбачити/встановити/застосувати (ще перед його укладенням) розмір процентної ставки, в залежності від строку користування кредитними коштами, застосовуючи при цьому знижену/стандартну процентну ставку, як це передбачено також і Правилами та Паспортом споживчого кредиту, з якими позивач був ознайомлений ще перед укладенням кредитного договору та які підписав в підтвердження цього. Як вбачається з матеріалів справи, третя особа у справі обізнана про наявність на розгляді суду відповідного спору, оскільки отримувала судову кореспонденцію, однак своїм процесуальним правом на надання пояснень, станом на час ухвалення рішення у справі, не скористалась. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2020 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір №2224343 про надання споживчого кредиту, за умовами якого: п. 1.2. На умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов`язки, передбачені договором; п. 1.3. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 6500,00 грн.; п. 1.4. Строк кредитування 14 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору; п. 1.5. Тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання споживачем умов договору та становить: 1.5.1. Знижена процентна ставка 0,95% в день від суми кредиту, застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4. цього договору, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку; 1.5.2. Стандартна процентна ставка 1,90% в день від суми кредиту, застосовується: - у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4. цього договору, якщо споживач не виконав умови зазначені в пп. 1.5.1. договору для застосування зниженої процентної ставки; та - у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до п. 4.1-4.6. цього договору; та - у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України; п. 1.7. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: 1.7.1. за зниженою ставкою 347,70% річних; 1.7.2. за стандартною ставкою 695,40% річних. п. 1.8. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: 1.8.1. за зниженою ставкою 7364,50 грн.; 1.8.2. за стандартною ставкою 8229,00 грн.; п. 1.9. Обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту базується на припущенні, що договір залишається дійсним протягом погодженого строку та, що товариство і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки визначені договором. При цьому, орієнтовна реальна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою застосовані виходячи з умов застосування цієї ставки, що передбачені договором, але у межах погодженого строку виконання споживачем зобов`язань за договором. Крім того, при обчисленні вказаних показників, не враховуються витрати споживача, обов`язковість сплати яких не передбачена цим договором та/або законодавством України та/або оплата яких здійснюється незалежно від походження коштів (власні, кредитні), в тому числі, але не виключно: витрати пов`язані з технічними, програмними і комунікаційними ресурсами, що необхідні споживачу для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства, здійсненні переказу коштів через третіх осіб в погашення заборгованості за договором, з отриманням від третіх осіб інформаційних послуг (підбір кредитної пропозиції) та інше; п. 3.3. Розмір процентної ставки, встановлений в п. 1.5. договору, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії договору та не може бути збільшений товариством в односторонньому порядку. Споживач розуміє та надає згоду товариству, що використання стандартної процентної ставки відповідно до пп. 1.5.2. договору є наперед обумовленим та не є односторонньою зміною умов договору, оскільки умови про встановлення різних процентних ставок за цим договором застосовуються автоматично за домовленістю сторін, та не вимагають підписання сторонами будь-яких інших додаткових документів, крім цього договору; п. 9.8. Підписуючи цей договір, споживач підтверджує, що: - перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»; б) вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на Веб-сайті; - він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», що розміщені на Веб-сайті та затверджені наказом №53-ОД від 16.01.2020 року, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. За змістом положень п. 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» в редакції станом на час укладення між сторонами спору кредитного договору, у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Станом на час розгляду справи пункт 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» має наступну редакцію: «У разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону». За змістом ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України: 1. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. 2. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. 3. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. 4. Якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка. У разі незгоди позичальника із збільшенням процентної ставки позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про збільшення процентної ставки. З дня погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі зобов`язання сторін за таким договором припиняються. При цьому до моменту повного погашення заборгованості, але не більше 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про збільшення процентної ставки, застосовується попередній розмір процентної ставки. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України). При цьому, статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За змістом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ст. 6 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ст.ст. 629, 638, 639 ЦК України). Згідно ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За змістом ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Проаналізувавши положення укладеного між сторонами кредитного договору на їх відповідність наведеним положення законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки зміст спірного підпункту договору не порушує вимог закону. Із матеріалів справи вбачається, що сторони у належній формі уклали кредитний договір та погодили всі його істотні умови. Зі змісту положень ст.ст. 1048, 1056-1 ЦК України вбачається, що сплата процентів за користування кредитними/позиченими коштами загалом не є відповідальністю, а є встановленою платою за користування такими коштами. Відповідне підтверджується і самою логікою стилістичного викладення п. 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», у якому законодавець відмежовує звільнення споживачів від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання від заборони збільшення процентної ставки. При цьому, слід зазначити, що і самі положення п. 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» стосовно звільнення споживачів від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, не передбачають заборони зазначення таких умов відповідальності у кредитному договорі, а лише звільняють споживачів від цієї відповідальності, тобто у вказаний в законі період кредитодавець не має права здійснювати відповідні нарахування. Також суд дійшов висновку, що спірний пункт кредитного договору не є збільшенням процентної ставки за користування кредитом у розумінні положень п. 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що процентна ставка за цим договором є фіксованою та визначено два розміри фіксованої ставки кожен з яких застосовується при певних умовах і чинним законодавством не встановлено заборони на зазначення в договорі таких умов та відповідне узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України. Крім того, встановлена п. 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» заборона збільшення процентної ставки не вказує на наявність законодавчої заборони на погодження між сторонами кредитних відносин умов про можливість збільшення процентної ставки в договорі кредиту, а вданому випадку діє заборона на використання таких погоджених між сторонами умов на час дії карантину. За наведених обставин суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, адже сторони погодили всі умови кредитного договору, позивач був обізнаний про розміри фіксованої процентної ставки та умови їх застосування, зазначені розміри фіксованої ставки не є збільшенням, передбаченим п. 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», а умови щодо відповідальності та збільшення процентної ставки можуть включатись до умов кредитних договорів та лише обмежуються у їх використанні на час діючого в державі карантину. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed