Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

27.05.2014 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачам, які перебувають в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 19.01.1994 року належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] у рівних долях. 02.04.1998 року позивачі уклали договір дарування вказаної квартири на користь своїх дітей - [PERSON] та [PERSON]. З метою державної реєстрації прав відповідно до договорів дарування позивачі в липні та листопаді 2013 року звертались до Державної реєстраційної служби України, однак в реєстрації права власності було відмовлено, оскільки заяву про державну реєстрацію прав подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. В подальшому позивачі звертались до приватного нотаріуса, який повідомив, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, який в Єдиному реєстрі заборон зазначений за №187/15 від 02.02.2004 року з посиланням на незазначене рішення Дніпровського районного суду м. Києва. Позивачі зазначають, що дізнались про арешт квартири випадково і жодних постанов про його накладення не отримували, а за змістом листа відповідача №1781 від 30.01.2014 року жоден виконавчий документ на виконанні де є стороною [PERSON] станом на 30.01.2014 року не перебуває. Посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України позивачі просять скасувати постанову державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження та зняти арешт з належної позивачам квартири [ADDRESS]. До початку судового розгляду представник позивачі звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що за змістом нотаріально посвідченого договору дарування квартири [ADDRESS] від 02.04.1998 року позивач [PERSON] за згодою своєї дружини [PERSON] подарував вказану квартиру своїм дітям [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27). Вказана квартира належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого та посвідченого «Українською біржею Десятинна» за реєстраційним №1/0238-259 від 19.01.1994 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25.01.1994 року в реєстровій книзі за №6662. За змістом рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно №3551440 від 01.07.2013 року, державний реєстратор відмовив [PERSON] та [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], оскільки заяву про реєстрацію прав подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (а.с. 10). Згідно наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 06.08.2014 року на квартиру [ADDRESS] накладено арешт 13.10.2004 року відповідно до постанови державної виконавчої служби №187/15 від 02.02.2004 року. Реєстрацію обтяження вчинено Десятою Київською державною нотаріальною конторою (а.с. 58). Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві №187/15 від 02.02.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, арешт на все майно [PERSON] накладено на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2003 року. За змістом листа ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві №1781 від 30.01.2014 року, згідно перевірки книг реєстрації вхідної кореспонденції та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 30.01.2014 року виконавчий документ де стороною є [PERSON] на виконанні у відділі не перебуває. Надати більш детальну інформацію щодо перебування виконавчого документу відділ не має можливості, оскільки документація за період з 2004 по 2010 роки знищена відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом №2274/5 від 25.12.2008 року (а.с. 24). Як вбачається з матеріалів справи, згідно постанови №130/13 про закінчення виконавчого провадження від 17.03.2006 року, при примусовому виконанні виконавчого листа №2-213 виданого 23.09.2004 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 4717,05 грн. встановлено, що борг сплачено в повній сумі відповідно до заяви стягувача від 15.03.2006 року (а.с. 15). Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Враховуючи викладені обставини та наведені норми чинного законодавства України, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивачі є власниками спірної квартири, при цьому, арешт майна та заборона на його відчуження накладені постановою державного виконавця, але виконання рішення суду завершено, а накладений арешт позбавляє позивачів права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним їм майном. На підставі викладеного,

Outcome: approved