Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

28 березня 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у жилому [INFO]. В позовній заяві зазначало, що 17 травня 2007 року між [PERSON] та Банком був укладений договір кредиту на суму 48000 доларів США зі сплатою 10, 08% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном його повернення 16 травня 2027 року. В забезпечення наданого кредиту, між Банком та [PERSON] був укладений 13 березня 2008 року договір іпотеки, згідно якого він надав Банку в іпотеку належний йому будинок за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Горохівка, вул. 9-го Травня, 1. В звязку з тим, що [PERSON] не виконував зобовязання по кредитному договору 7 квітня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області на зазначений будинок та на земельну ділянку за цією ж адресою було звернено стягнення. Посилаючись на те, що проживання мешканців у будинку ускладнює виконання рішення суду по його продажу, а відповідачі добровільно та на вимог банку не звільнили житло, тому позивач просив виселити їх та інших осіб, які там зареєстровані та/або проживають, з житлового будинку. Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року позовні вимоги були задоволені частково, та вирішено виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою суду від 13 березня 2017 року вказане заочне рішення скасовано за заявою відповідача [PERSON], а справу призначено до розгляду в загальному порядку. В судове засідання, на повторний розгляд, представник позивача не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Суд, вважаючи за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін з ухваленням повторного заочного рішення, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 17 травня 2007 року між [PERSON] та Банком був укладений договір кредиту на суму 48000 доларів США (далі Договір), в якому сторони узгодили всі його умови. Відповідно до договору іпотеки від 17 травня 2007 року, [PERSON], з метою забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, передав Банку у іпотеку житловий будинок та земельну ділянку під ним, що належать йому на праві власності та розташовані за адресою: Миколаївська область Жовтневий район село Горохівка вулиця 9-го Травня, 1. Відповідач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, тому 7 квітня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області на зазначений будинок та на земельну ділянку за цією ж адресою було звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року. Згідно довідок адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Миколаївській області за адресою: Миколаївська область Жовтневий район село Горохівка, вулиця 9-го Травня, 1 зареєстровані [PERSON], та [PERSON]. Окрім цього, згідно висновку Вітовської районної державної адміністрації, за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, село Горохівка, вулиця 9-го Травня, 1 зареєстровані також неповнолітній [PERSON], дружина відповідача [PERSON], та його мати [PERSON]. Положення ст.ст. 546, 572, 574, 575 ЦК України вказують на те, що сторони зобовязання можуть домовитися про забезпечення його виконання, в тому числі й шляхом застави. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст.ст. 33, 34 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно положень ст. 109 Житлового кодексу України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює, що допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, та і норма ст. 109 ЖК України. Стосовно виселення неповнолітньої особи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі ст.. 32 ЦК України, ст.. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. У звязку із наведеним суди повинні виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки. Будь які дії, вчинені без згоди іпотеко держателя після укладання договору іпотеки (реєстрація неповнолітньої дитини і житловому будинку, народження дитини після укладання договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстав невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» встановлений певний порядок дій банку щодо виселення: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно до ч.1 ст.1 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до Розділу V Закону України «Про іпотеку», задоволення вимог іпотеко- держателя за рахунок предмета іпотеки включає в себе, поміж іншого, такі складові: звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців, реалізація предмета іпотеки. Правовідносини пов'язані з виселенням, є похідними від передбаченої Законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки і підлягають застосуванню на стадії примусового виконання судового рішення. Отже, вимоги Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не можуть бути підставою для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки або виселення проводити конкретні виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги позивача по виселенню відповідачів підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що на передане в іпотеку жиле приміщення звернуте стягнення, отже відповідачі підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. Однак з урахуванням положень Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, суд приходить до висновку про необхідність зупинення виконання рішення на період дії вказаного Закону. В той же час, не підлягає задоволенню вимога позивача про виселення інших осіб, які зареєстровані, або проживають у будинку, оскільки звернення до суду за захистом має бути чітким, конкретизованим і стосуватися предявлення вимог до конкретних осіб, які, на думку позивача, порушують його право, а не до невизначеного кола осіб. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню в рівних частках судові витрати.

Outcome: partial