Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

26 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати [PERSON] до вчинення певних дій згідно умовами заповіту; виселити його з будинку по вул. Кондрашина 19 в м. Одесі та вселити в квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що 08 листопада 2012 року сестрою відповідача [PERSON] було складено заповіт, згідно умов якого все своє майно вона заповіла позивачеві, однак, з умовою довічного проживання її брата, [PERSON], у квартирі [ADDRESS]. Позивач стверджує, що відповідач відмовляється виконувати умови заповіту, до теперішнього часу проживає [INFO] за адресою м. Одеса, вул. Конрашина, відмовляється виселитися з нього та вселитися до квартири [ADDRESS]. Таким чином вважає, що відповідач перешкоджає без належних на те підстав йому, як власнику, користуватися належним майном. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 06.07.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, вказуючи на те, що незаконні дії відповідача порушують конституційне право позивача на житло та право власності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, його представник [PERSON] звернувся до суду з заявою про відкладення розгляду справи у звязку з його захворюванням, однак, належних доказів цього суду надано не було, що з урахуванням тривалості перебування справи в провадженні суду дало право продовжити слухання у відсутності відповідача та його представника. При цьому суд бере до уваги, що відповідач, будучи повідомленим про час та місце слухання справи, не подав жодних пояснень чи заперечень на поданий позов, доказів, які б спростували позицію позивача, не надав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 08 листопада 2012 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого: усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день її смерті буде їй належати та на що вона за законом матиме право, а також належну квартиру під № 39 будинку № 6 по вул. Старопортофранківській в місті Одесі, заповіла [PERSON], [INFO]. Окрім того, зобовязала [PERSON] надати право довічного мешкання її братові [PERSON]. [INFO] у квартирі [ADDRESS]. Зазначений правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 1639. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцями свого майна [PERSON]. Згідно статті 1242 ЦК України заповідач може обумовити виникнення права на спадкування у особи, яка призначена у заповіті, наявністю певної умови, як пов'язаної, так і не пов'язаної з її поведінкою (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо) . Умова, визначена у заповіті, має існувати на час відкриття спадщини. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства. Особа, призначена у заповіті, не має права вимагати визнання умови недійсною на тій підставі, що вона не знала про неї, або якщо настання умови від неї не залежало. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 04 жовтня 2016 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстр. № 1-814, відповідно до умов якого [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] квартиру під № 39 у будинку під № 6 по вулиці Старопортофранківська в місті Одесі, яка в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 32,2 кв.м., у тому числі житловою 23,4 кв.м. Наступного дня, 05 жовтня 2016 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстр. № 1-820, відповідно до умов якого [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] житловий будинок, який знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Кондрашина 19, що складається з одного житлового будинку зазначеного на схематичному плані під літерою А, житловою площею 46,1 кв.м. та споруд під літерами: Б сарай. № 1-5 огорожа, І мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 0,0591 гектарів, кадастровий номер 5110136900:13:009:0040. Та цього ж дня, 05 жовтня 2016 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстр. № 1-820, відповідно до умов якого [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 5110136900:13:009:0040, яка розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Кондрашина 19, загальною площею 0,0591 гектарів. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач, [PERSON], на теперішній час є одноосібним власником: квартири під № 39 у будинку під № 6 по вулиці Старопортофранківська в місті Одесі, житлового будинку, який знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Кондрашина 19 та земельної ділянки на якій даний будинок знаходиться, оскільки прийняв спадщину, зареєструвавши своє право власності у відповідності до закону. Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач відмовляється виконувати умови заповіту, до теперішнього часу проживає [INFO] за адресою м. Одеса, вул. Конрашина, відмовляється виселитися з нього та вселитися до квартири [ADDRESS], тим самим нехтуючи волею заповідача. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки адресно-довідкового бюро, відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою [INFO], в будинку, що належав на праві власності його сестрі. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійсненні власником права власності. Частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Оскільки, відповідач позбавляє позивача права користуватись житловим будинком за адресою м. Одеса, вул. Кондрашина, 19, позивач не має можливості розпоряджатися належним йому майном, суд вважає за необхідне виселити відповідача [PERSON] з будинку по вул. Кондрашина 19 в м. Одесі та вселити в квартиру [ADDRESS]. Приходячи до такого висновку, суд також бере до уваги, що право відповідача на проживання в будинку по вул. Кондрашина, 19 виникло внаслідок домовленості з колишнім власником нерухомого майна, померлою [PERSON], з позивачем жодних родинних стосунків чи домовленостей відповідач не має, членом його сім`ї не являється, а тому займає вказане житлове приміщення безпідставно. Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Що стосується позовних вимог в частині зобовязання [PERSON] до вчинення певних дій згідно умовами заповіту, то суд зазначає, що вказані вимоги задоволенню не підлягають оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, даний спосіб захисту прав, на думку суду, не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України відповідно до якої: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial