Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

26 травня 2017 року позивач звернулась з позовом до суду та просить ухвалити рішення, яким: визначити їй, [PERSON], додатковий строк для подання заяви до [PERSON] Одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] на два місяці після набрання рішенням суду законної сили. Визнати заповіт від 05.10.2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 5-23, - недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 14 серпня 2014 року померла її бабуся [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина на квартиру № 68, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога буд. 174/1. Позивач стверджує, що строк для прийняття спадщини нею пропущено з поважних причин, оскільки вона перебувала тривалий час за кордоном, а саме в Росії, будь якого контакту стосовно події, яка сталася або повідомлення про смерть бабусі вона не отримувала. Про смерть бабусі дізналася наприкінці листопада 2015 року. Підставою для недійсності заповіту від 05.10.2007 року, на думку позивача, є те, що особа на яку було його складено, своє право не реалізувала, місце її знаходження невідоме. У звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. У судове засідання зявились позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 21.07.2017 року від державного нотаріуса [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи у їх відсутність, розгляд справи залишили на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що від шлюбу [PERSON] та [PERSON], 21 жовтня 1953 року народився [PERSON], про що свідчить запис акта про народження № 85. Як вбачається з запису акта про припинення шлюбу № 46 вбачається, що 26 листопада 1959 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] поновила дошлюбне прізвище на «Слободянюк». 28 листопада 1982 року народилась [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [PERSON] ІІІ-ЖД № 391704, де її батьками вказані [PERSON] та [PERSON]. 02 лютого 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що було складено актовий запис за № 76, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Башкирова». Тобто судом встановлено той факт, що [PERSON] є донькою [PERSON] та в свою чергу онукою [PERSON]. На підставі розпорядження органу приватизації № 65107, 16 серпня 1995 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого [PERSON] та [PERSON] було передано спільну часткову власність квартиру №68, загальною площею 62, 4 кв.м., яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Чорноморська дорога, буд. 174/1. 26 листопада 2006 року батько позивача, [PERSON] помер, про що Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис № 10905, про що свідчить копія Свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 448414 видане повторно 25 лютого 2016 року. Та згодом, 14 серпня 2014 року померла [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за № 8603, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть [PERSON] І-ЖД № 448415, видане повторно 25 лютого 2016 року. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач, [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті бабусі [PERSON], яка померла 14 серпня 2014 року звернулась лише 18 березня 2016 року, в результаті чого нотаріусом [PERSON] одеської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 268/2016, копія якої наявна в матеріалах справи. У звязку з пропуском шестимісячного строку, державний нотаріус [PERSON] одеської державної нотаріальної контори листом від 05.05.2016 року № 2212/02-14 повідомила позивача про те, що видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості, а також про наявність заповіту не на її користь. Дійсно, судом встановлено, що за життя, а саме 05 жовтня 2007 року [PERSON] склала заповіт, згідно належну усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом він матиме право заповіла [PERSON], [INFO]. Зазначений правочин посвідчений державним нотаріусом [PERSON] одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 5-23. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1272 ЦК України встановлено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити ще додатковий строк, достатній для подання заяви для прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Жодних доказів про наявність причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання заяви до нотаріуса у шестимісячний строк позивачем не надано. Її посилання на те, що вона тривалий час перебула поза межами України, та повернулась лише в листопада 2015 року, а з заявою про прийняття спадщини звернулась в березні 2016 року є необґрунтованими, безпідставними та голослівними. Більш того, вказане не є поважною причиною пропуску строку встановленого для прийняття спадщини. Таким чином суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] в частині визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини слід відмовити через його необґрунтованість. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним заповіту від 05.10.2007 року, суд зазначає наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна [PERSON]. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). Єдиною підставою для визнання недійсним оскаржуваного заповіту позивач зазначає те, що особа, на яку було його складено своє спадкове право не реалізувала, місце її знаходження є невідомим, більш того позивачу взагалі невідома дана особа. Однак Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач не надала правових обґрунтувань в якості підстав для визнання спірного заповіту недійсним. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що з клопотаннями про витребування будь-яких доказів позивач та його представник до суду не звертались, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, зазначені докази судом не витребувались і справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2.\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~ Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. [PERSON] сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2\~ст. 3 ЦПК України\~зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх недоведеність та безпідставність. Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивач вже зверталась до Київського районного суду м. Одеси з аналогічним позовом, справа № 520/5744/16-ц, де в якості відповідача було зазначено Третю одеську державну нотаріальну контору, проте рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2016 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 17.01.2017 року у його задоволенні було відмовлено. При цьому будь-яких нових доказів на підтвердження своїх вимог позивачем суду надано не було. Відповідно до вимог\~\~ст. 214 ЦПК України\~\~під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed