Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

27 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла Черкаської області, в якому просить: визнати незаконним переведення права власності на металевий гараж № [NUMBER] , який знаходиться в автокооперативі №7 «Тясмин» по вул. Б.Хмельницького, 19-А, в м. Сміла Черкаської області , з спадкодавця [PERSON] на іншу особу, [PERSON] : визнати металевий гараж № [NUMBER] , розташований в автокооперативі № 7 «Тясмин» по вул. Б.Хмельницького, 19-А, в м. Сміла Черкаської області , вартістю 10400 гривень спільною власністю майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 його частину як майна дружини, що набуте ними за час шлюбу, і на 1/8 його частину, як обов`язкову частку в порядку спадкування за законом, а так як користування гаражем можливе тільки однією особою вона має можливість відшкодувати належну їй частку грошима і визнати за нею право власності на весь гараж № [NUMBER] в автокооперативі №7 «Тясмин» м. Сміла Черкаської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вона з 27 березня 1987 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, актовий запис №130. 11 вересня 2012 року вона у встановленому порядку подала приватному нотаріусу Смілянського міськрайонного округу Таран Г.В. заяву про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка [PERSON] , в зв`язку з чим в цей же день була відкрита спадкова справа №94/2012. Спадкоємцем першої черги після смерті її чоловіка, які прийняли спадщину, є вона, як той з подружжя, хто пережив його. Її чоловік у 1987 році, після реєстрації між ними шлюбу, вступив у члени гаражного кооперативу №7 «Тясмин», який знаходиться по вул. Б.Хмельницького, 19-А, в м . Сміла Черкаської області, де вони придбавши за спільні кошти в період шлюбу металевий гараж, загальною площею 23,8 м.кв., встановили його на території цього кооперативу під [NUMBER], вартістю 10 400 гривень, в зв`язку з чим він є її з чоловіком спільною сумісною власністю подружжя, і їй належить 1/2 його частина. Після смерті чоловіка вона звернулася до голови автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла Журавльова В .М. , щоб отримати підтвердження, що її покійний чоловік був членом вказаного кооперативу і йому належить металевий гараж [NUMBER]. У своїй відповіді від 22 березня 2013 року Журавльов В.М. повідомив, що дійсно її чоловік був членом даного автокооперативу, але на час звернення гараж [NUMBER] вже переоформлений на його доньку [PERSON] . На її усне звернення до голови автокооперативу він показав, що в реєстровій книзі членів автокооперативу «Тясмин» прізвище її чоловіка перекреслено, а замість нього зверху написано прізвище « [PERSON] ». Ніяких заяв від покійного чоловіка та її згоди не існує. Вони постійно користувалися гаражем до самої смерті її чоловіка, де знаходилися автомобіль «Запорожець», мопед та різноманітні речі. Оскільки гараж № [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя як майно, що набуте під час шлюбу, в разі якщо її покійний чоловік вибув із членів даного кооперативу, у неї, як його дружини, було переважне право на вступ в його члени. Доказів, які свідчать про вибуття її чоловіка з членів даного кооперативу та вступ замість нього [PERSON] немає. Вважає, що голова автокооперативу Журавльов В.М. та [PERSON] вступивши в зговір незаконно позбавили її належного їй майна. Раніше вона зверталася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою з такими ж позовними вимогами, але 31 березня 2015 року вона вважала, що подає заяву про зупинення провадження по справі №703/5192/14-ц до розгляду справи про визнання права власності на спадкове майно, а 15 вересня 2016 року, ознайомившись з матеріалами справи, з`ясувала, що 31 березня 2015 року нею була підписана заява, складена адвокатом, про залишення позову без розгляду. Так як частка [PERSON] незначна і експлуатація одного приміщення гаражу двома особами неможлива, вона має можливість відшкодувати її частку грошима. Вважає, що діями голови автокооперативу Журавльовим В.М. та [PERSON] порушені її майнові права, в зв`язку з чим звернулася до суду з вказаним позовом. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача - адвокат Поліщук В.С. у судовому засідання позовні вимоги підтримав та зазначив, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27 березня 1987 року. У шлюбі вона з чоловіком у кооперативні «Тясмин» м. Сміла Черкаської області своїми силами та робітниками, які діяли на підставі договору побутового підряду, збудували гараж. Вказаний гараж належав чоловіку позивача [PERSON] як члену автокооперативу. Оскільки позивач приймала участь у будівництві вказаного гаража та такий збудований у шлюбі з [PERSON] , вона має право на 1/2 його частину, та після смерті чоловіка має право ще на 1/8 його частину як спадкоємець першої черги. Оскільки частка [PERSON] у спірному майні незначна, відтак саме за позивачем слід визнати право власності на нього, при цьому позивач має можливість сплатити [PERSON] вартість її частки у гаражі. Вказаний гараж є спільним майном подружжя, в зв`язку з чим вважає, що його переведення на [PERSON] є незаконним, оскільки вона дозволу на це не давала. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з наведених її представником підстав. Крім того зазначила, що вона після смерті чоловіка пропонувала сплатити членські внески в автокооперативі «Тясмин», однак його керівник Журавльов В.М. відмовив у їх прийнятті, мотивуючи це тим, що її чоловік вибув з членів кооперативу у 2007 році та замість нього членом кооперативу є [PERSON] Покійний чоловік про вибуття з членів кооперативу та переведення гаражу на [PERSON] їй нічого не казав та їй до 2013 року нічого про це відомо не було. Ключі від гаражу були виключно у неї та других ключів не було. Де [PERSON] взяла інші ключі від гаражу їй невідомо. Вона та її покійний чоловік до 2012 року постійно ходили до гаражу. 18-20 вересня 2012 року вона довідалася, що гараж переписаний на [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Райнов Г.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що позивачем замовчено факт, що на спільне майно подружжя, зокрема, на гараж у кооперативі «Тясмин» м. Сміла претендують четверо осіб, тобто: мати спадкодавця, його двоє доньок та дружина - позивач. На даний час двоє спадкоємців відмовилися він прийняття спадщини на користь [PERSON] . При цьому, як вбачається з листів гаражного кооперативу «Тясмин», які знаходяться в матеріалах цивільної справи, [PERSON] є членом кооперативу з 2007 року, яка по даний час сплачує членські внески. Таким чином, позивачу з 2007 року було достовірно відомо про те, що саме [PERSON] є членом кооперативу та їй належить спірний гараж, який розташований у вказаному кооперативі. Крім того, позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує право власності на спірний гараж. Вважає, що [PERSON] пропустила строк звернення до суду з даною позовною заявою, в зв`язку з чим просив застосувати у даному спорі строк позовної давності. Також, [PERSON] зазначила у своїй позовній заяві, що вона з чоловіком постійно користувалася гаражем, однак вона навіть не знала чи сплачувалися членські внески її чоловіком, чи ні. При цьому, з листів автокооперативу вбачається, що [PERSON] користувався гаражем до 2007 року, а з даного часу він користувався гаражем з дозволу [PERSON] . Посилання позивача на те, що відсутні дані про вибуття її чоловіка з членів кооперативу та вступ до нього [PERSON] , є суперечливими, оскільки заяви [PERSON] та [PERSON] , а також протокол загальних зборів щодо вступу до кооперативу [PERSON] знищені за термінами зберігання. Зазначені обставини, на його думку, свідчать, що [PERSON] намагається ввести суд в оману з метою незаконного заволодіння майном [PERSON] . Існує два спадкоємця, які після смерті [PERSON] , прийняли спадщину. [PERSON] зробив уступку права на членство в кооперативі [PERSON] , в зв`язку з чим саме остання сплачувала внески як член кооперативу з 2007 року. Також, [PERSON] , з врахуванням відмови від спадщини двох інших спадкоємців, має більшу частину спадкового майна. Вважає, що підстави для задоволення даного позову відсутні. Просив стягнути з позивача на користь [PERSON] понесені нею судові витрати на оплату послуг з надання правової допомоги у сумі 4700 гривень. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги не визнала, підтримала позицію свого представника та просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла Черкаської області Журавльов В.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що він є головою автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла Черкаської області. У 2007 році [PERSON] , який на той час був членом автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла Черкаської області, сплатив членські внески та написав заяву про те, що він вибуває з членів кооперативу та місце під гаражем, яке йому належало як члену автокооперативу, бажає переписати на його доньку [PERSON] . На підставі вказаної заяви [PERSON] та заяви [PERSON] про вступ до автокооперативу загальними зборами автокооперативу було прийнято рішення про прийняття [PERSON] у члени автокооперативу замість вибувшого [PERSON] . Таким чином, з 2008 року місцем під гараж у автокооперативі, яке належало [PERSON] , володіла його донька [PERSON] . Про те, що місце під гараж у автокооперативі буде переписано на [PERSON] , як повідомив у той час [PERSON] , позивачу було відомо. Після смерті [PERSON] , точного року він не пам`ятає, позивач звернулася до нього з проханням переоформити місце під гараж, яке належало її покійному чоловіку, на неї. Приєднаний до матеріалів цивільної справи статут автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла є нечинним, оскільки він змінювався. Кооператив надає місце під гараж, а гараж є особистою власністю члена кооперативу, в зв`язку з чим спадкоємець члена кооперативу має право на саме місце під гараж в кооперативі. У 1987 році він не був членом автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла. Гараж в автокооперативі належав покійному [PERSON] . При передачі місця під гараж в автокооперативі іншій особі, загальні збори завжди запитують члена кооперативу, який вибуває, чи згодна його дружина на проведення дій з місцем під гараж. На загальних зборах автокооперативу жодної заяви [PERSON] не розглядалося. Документи, що не містять в собі фінансову звітність, зберігаються три роки, в зв`язку з чим документи щодо передачі членства [PERSON] своїй донці [PERSON] в автокооперативі не збереглися. При передачі членства у автокооперативі оцінку гаража автокооператив не проводить. З моменту задоволення заяв [PERSON] та [PERSON] гараж в автокооперативі, який належав [PERSON] , з 2008 року належить [PERSON] , що підтверджується внесенням саме нею членських внесків з 2008 року по даний час. На даний час статутом передбачено збори уповноважених від членів кооперативу у кількості 9 осіб, які при необхідності скликаються на збори відповідними об`явами. Дату та місяць проведення зборів автокооперативу у 2007 році, на якому вирішувалися заяви [PERSON] та [PERSON] , не пам`ятає. Книга обліку вступних та членських внесків членів автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла ведеться з 1986 року по даний час та він має можливість надати таку суду для огляду. З 2007 року позивачу [PERSON] було відомо, що гараж в автокооперативі, який належав [PERSON] , був переписаний на його доньку [PERSON] . Йому невідомо про наявність у [PERSON] та [PERSON] ключів від гаражу в кооперативі, який перейшов до [PERSON] , та проведення ними ремонтних робіт в ньому з 2008 року по час смерті [PERSON] З 2008 року вказаним гаражем користувалася [PERSON] . Вказаний гараж є збірним. Про те, що вказаний гараж належав [PERSON] , в автокооперативі свідчить лише запис в обліковій книжці. Інших документів, які свідчать про право власності на вказаний гараж, автокооператив не має. Земельна ділянка загальною площею 1,93 га для побудови гаражів була виділена для автокооперативу. Після цього автокооператив виділив земельну ділянку [PERSON] під гараж, згідно заяви останнього. У обліковій книжці навпроти прізвища члена автокооперативу зазначається номер гаражу, а в разі його передачі іншій особі, зазначається, що він переписаний на конкретну особу з зазначенням її анкетних даних, або проданий конкретній особі з зазначенням її анкетних даних, а також вказується дата вчинення вказаної дії. Рішення про членство та надання земельної ділянки під гараж в автокооперативі приймається на підставі відповідної заяви особи, яка бажає вступити до членів автокооперативу. На даний час, згідно облікової книги автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла, власником спірного гаражу є [PERSON] . В якому році [PERSON] була виділена земельна ділянка для побудови гаражу на території автокооперативу йому невідомо. Іншого гаражу, який належить [PERSON] , на території автокооперативу №7 «Тясмин» м. Сміла не має. Земля під гаражами належить автокооперативу на праві оренди до 2022 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази, що позивач є дружиною його покійного товариша [PERSON] , а відповідач донькою останнього від першого шлюбу. Неприязних відносин з сторонами він не має. Він та [PERSON] були членами одного мисливського колективу, в зв`язку з чим були знайомі давно та перебували у дружніх відносинах. За життя, приблизно в 1987 році, [PERSON] отримав місце у автокооперативі «Тясмин». Він допомагав йому розмічати місце для залиття фундаменту під гараж, а також зварювати сам гараж з металевих листів. Вказаним гаражем [PERSON] та його дружина [PERSON] , на його думку, користувалися до смерті [PERSON] , оскільки він з ним в даному гаражі проводили підготовку до виїзду на полювання. Чи користувалася позивач після смерті [PERSON] гаражем, йому невідомо, оскільки з часу смерті останнього, він у вказаному гаражі не був. За життя [PERSON] розповідав йому, що придбав своїй донці та її чоловіку гараж. Про те що [PERSON] мав намір подарувати своїй донці гараж, в якому вони проводили підготовку до полювання, йому нічого не відомо, та [PERSON] про це йому за життя не розповідав. З 1987 року по 2012 рік він проживав в м. Сміла. Членом кооперативу «Тясмин» він не є. Від першого шлюбу у [PERSON] дві доньки: [PERSON] та [PERSON] . Про те, що [PERSON] , яка є донькою покійного [PERSON] , сплачувала внески за членство в кооперативі, та чи ним було включено її в члени кооперативу замість нього, йому невідомо. Номеру гаража [PERSON] він не пам`ятає. Гараж був червоного кольору. Біля гаража [PERSON] з однієї сторони розташований гараж [PERSON], з іншої сторони чий гараж він не знає. Бути свідком у даній справі його попросила [PERSON] . Справа надійшла до суду 27 вересня 2016 року, при цьому розглядається за правилами, що діють після набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року (далі ЦПК України), що передбачено ч. 1 п. 9 Розділу XІІІ Перехідних Положень ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області 10 вересня 2012 року (а.с. 22). Як вбачається із свідоцтва про одруження серія [NUMBER] виданого 27 березня 1987 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , яка змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 6). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2016 року встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є рідною дочкою [PERSON] , який помер [INFO] в м. Смілі Черкаської області. Встановлено факт, що свідоцтво про право власності на житло від 22 січня 1999 року, виданого органом приватизації Шевченківського відділку Одеської залізниці на ім`я [PERSON] та [PERSON] , належить [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 3/8 частин квартири [ADDRESS] , що належали померлому [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 1999 року, виданого органом приватизації Шевченківського відділку Одеської залізниці. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину грошових вкладів у шостому Смілянському відділенні Черкаського ГРУ ПАТ КБ «Приват Банк», що належали померлому [INFO] [PERSON] (а.с. 35-37). Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо ) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як передбачено ст. 191 Закону України «Про кооперацію» № 1087-IV від 10 липня 2003 року член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, інші будівлі, споруди або приміщення житлово-будівельного, дачно-будівельного, житлового , дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права власності до закону. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інше речове право» роз`яснив, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, інші будівлі або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайовому внеску, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж, чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю ( стаття 18 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року «Про кооперацію» ст. 384 ЦК України). Пленум Верховного суду УРСР від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» ( в редакції від 25 травня 1998 року) роз`яснив, у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити із наступного : внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визнаючи розмір частки подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаражу одному із них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства. Приймаючи до уваги цільове призначення гаража, інтереси одного із них, вибуття дружини в іншу місцевість, досягнуту сторонами угоду, інші подібні обставини, що не є членом кооперативу, але має потребу в гаражі для автотранспортного засобу. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визначається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів», член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема, право власності на нерухоме майно. Згідно ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В ході розгляду справи не доведено позивачем та її представником набуття права власності на спірний гараж [PERSON] та сплату ним в повному обсязі пайових внесків за нього. Відтак, підстави для визнання спірного гаража спільною власністю подружжя та права власності на 1/2 його частину за позивачем відсутні, як і визнання права власності на спадкове майно та його обов`язкову частину, визнання незаконним переведення права власності на іншу особу. Інші позовні вимоги зокрема щодо переважного права вступу до автокооперативу, позивачем не ставилися та не заявлялися. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] є членом автогаражного кооперативу «Тясмин » і сплачує відповідні внески за гараж до теперішнього часу. Право власності на гараж не виникло, а ні в [PERSON] , а ні в [PERSON] , оскільки як було зазначено в ході розгляду справи Журавльовим В.М. , користувачі гаражів в кооперативі «Тясмин» сплачують не пайові внески за них, а внески за членство в кооперативі. За таких підстав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову . Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні представник відповідача Райнов Г.С. просив застосувати у даному спорі строк позовної давності, осільки позивач пропустила строк звернення до суду з даною позовною заявою. Щодо строку позовної давності, при вирішенні судом даного спору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила суд про те, що про своє порушене право вона дізналася після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] . Позовну заяву позивачем подано лише 27 вересня 2016 року, тобто більш ніж через три роки після спливу передбачених ст. 257 ЦК України термінів, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.2ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Договором про надання правничої допомоги, укладеним 16 листопада 2016 року та 10 липня 2018 року між адвокатом Райновим Г.С та відповідачем [PERSON] передбачено, що за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує адвокату вартість наданих послуг при наданні правничої допомоги, перелік та вартість яких визначається в розрахунку обсягу вартості наданих послуг та розміру компенсації витрат по наданню правничої допомоги та в акті виконаних робіт при наданні правничої допомоги. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідач надала суду ордер серія ЧК № 40690 від 20 січня 2017 року, договір про надання правової допомоги від 16 листопада 2016 року, договір про надання юридичних послуг від 10 липня 2018 року, акт виконаних робіт від 10 липня 2018 року та квитанцію від 10 липня 2018 року. Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені відповідачем підлягають відшкодуванню в розмірі 4700 гривень. Судові витрати слід віднести на рахунок позивача, оскільки судом відмолено у задоволенні заявлених нею позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved