Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

29.06.2021 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно. Так, позивач просить суд: -визнати дійсним договір купівлі-продажу укладений 09.09.2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] щодо продажу земельної ділянки площею 5,1577 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер: 5120886400:01:002:0568, що розташована на території Семенівської сільської ради, Білгород-Дністровського району Одеської області. -визнати за позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 5,1577 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер:5120886400:01:002:0568, що розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.09.2020 року між [PERSON] , з однієї сторони, та громадянином [PERSON] , з другої сторони, було досягнуто згоди, щодо продажу земельної ділянки площею 5,1577 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 5120886400:01:002:056, що розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що було складено між ними договір купівлі-продажу вищевказаного майна. Вказана земельна ділянка належить відповідачу на підставі, свідоцтва про право на спадщину, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та рішення Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Однак в зазначений строк [PERSON] не виконав своє зобов`язання посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки у нотаріуса. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду із відповідною позовною заявою. В судове засідання позивач [PERSON] , не з`явився, але подав до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без його присутності. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву, відповідно до якої проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує та просить суд розглянути справу за його відсутності. Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 09 вересня 2020 року між [PERSON] , з однієї сторони, та громадянином [PERSON] , з другої сторони, було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу щодо продажу земельної ділянки площею 5,1577 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 5120886400:01:002:056, що розташована на території Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що було складено між ними договір купівлі-продажу вищевказаного майна. Згідно витягу вищевказана ділянка належить відповідачу [PERSON] на підставі, свідоцтва про право на спадщину та рішення Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Саме в день підписання договору відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] гроші у розмірі 5150 (п`ять тисяч сто пятдесят) доларів США за продану земельну ділянку та передав [PERSON] документи на земельну ділянку, тобто передав земельну ділянку у її фактичне володіння та користування. Згідно договіру купівлі-продажу нерухомого майна від 09.09.2020 року [PERSON] зобов`язався на протязі одного місяця після підписання у простій письмовій формі попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідчити його у нотаріуса на протязі одного місяця. Однак, в зазначений строк [PERSON] не виконав своє зобов`язання стосовно посвідчення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.09.2020 року у нотаріуса. За твердженням позивача, після цього [PERSON] продовжував запевняти [PERSON] , що виконає умови щодо посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки у нотаріуса. Проте, в подальшому [PERSON] під різними причинами (проживання на території іншої держави, постійної зайнятості на роботі, сімейними обставинами тощо) став уникати [PERSON] та фактично відмовився посвідчувати договір купівлі-продажу у нотаріуса. До теперішнього часу зобов`язання щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 09.09.2020 року у нотаріуса відповідач проігнорував та не виконав, що свідчить про те, що [PERSON] ухиляється від виконання зобов`язань за попереднім договором. У зв`язку з цим, [PERSON] позбавлений можливості оформити на себе право власності на придбану земельну ділянку. Зазначену земельну ділянку [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] , якому за його життя під час розпаювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Знамя Леніна», було виділено земельну частку (пай). Відповідно до ч.4 ст.81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Таким чином, громадянин Молдови не тільки мав право на відчуження земельної ділянку сільськогосподарського призначення, але й повинен був як іноземець на протязі року після оформлення на себе цієї земельної ділянки як спадщини здійснити її відчуження. Після того, як [PERSON] прийняв зазначену земельну ділянку у спадщину та оформив на себе державний акт на право власності на земельну ділянку, то він не мав можливості протягом року відчужити земельну ділянку, оскільки в державному акті на право власності на земельну ділянку не було вказано кадастровий номер земельної ділянки, тобто земельна ділянка була без кадастрового номера, а також необхідно було отримати витяг з технічної документації про грошову оцінку земельної ділянки. Як стверджує позивач, оскільки [PERSON] постійно проживає в республіки Молдова і мав труднощі займатися оформленням земельно-кадастрової документації для надання їй кадастрового номера та отримання витягу з технічної документації про грошову оцінку земельної ділянки, тому він доручив [PERSON] вирішувати ці питання, також [PERSON] для [PERSON] від орендаря орендну плату у виді натуроплати. Кадастровий номер на вказану земельну ділянку та витяг із технічної документації про грошову оцінку було отримано лише в серпні 2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не виконав свої зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору, ухиляється від належного оформлення договору. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду із відповідною позовною заявою. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Відповідно до вимог ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст.220 ЦК України надає суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Зміст положень ч.2 ст.220 ЦК України дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони не поширюються на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору усіх його сторін. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Якщо суд задовольнить вимогу добросовісної сторони про дійсність нотаріально не посвідченого договору, то після набрання чинності рішення суду такий договір вважатиметься дійсним з моменту його укладення. Наступне нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається. Судове рішення в цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. 218 та 220 ЦК України. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Згідно із частиною 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства та той факт, що відповідач позов визнав, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved