Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

27 серпня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 20 жовтня 2011 року помер її дід ( батько її батька) - [PERSON]. 23 березня 2012 року вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, однак дізналася, що 09 листопада 2006 року між її дідом та [PERSON] укладено договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] Однак вважає, що вказаний договір укладено в порушення п.5 ч.1 ст. 36 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, оскільки на той час приватний нотаріус не мав права посвідчувати договори довічного утримання. Таке право приватні нотаріуси набули лише на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» від 01.10.2008 року, на підставі якого ст. 36 вказаного закону виключено. Отже, у зв`язку з тим, що приватний нотаріус не мав права посвідчувати вищезазначений договір, є підстави для визнання його недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позов підтримав, підтвердивши викладені в ньому обставини та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, подала суду письмові заперечення та пояснила суду, що на час посвідчення в листопаді 2006 року вказаного вище договору, приватний нотаріус мав на це відповідні повноваження. Вважає, що договір довічного утримання укладений між її дідом та її матір`ю посвідчений у відповідності до вимог Закону, а тому просила в задоволенні позову позивачці відмовити. Третя особа приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак направила на адресу суду письмові заперечення, в яких зазначила, що у відповідності до п.2 Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» №932/98 від 23.08.1998 року приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Посилаючись на вищезазначені обставини вважає, що позовні вимоги позивачки є безпідставними. Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача [PERSON], відповідачки [PERSON], перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази суд встановив такі факти і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно зі статтею 3 Цивільного процесуального Кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням статті 4 Цивільного процесуального Кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений Законом. Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного процесуального Кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 Цивільного процесуального Кодексу України ЦПК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначений цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 41 [PERSON] України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним. У п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України закріплено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, в тому числі і права власності , є договори та інші правочини. Крім того, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 23 серпня 1998 року № 932/981 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Згідно пункту 4 Перехідних положень [PERSON] України 1996 року Президент України протягом трьох років після набуття чинності [PERSON] України має право видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і скріплені підписом Прем'єр-міністра України укази з економічних питань, не врегульованих законами, з одночасним поданням відповідного законопроекту до Верховної Ради України в порядку, встановленому статтею 93 цієї [PERSON]. Такий указ Президента України вступає в дію, якщо протягом тридцяти календарних днів з дня подання законопроекту (за винятком днів міжсесійного періоду) Верховна Рада України не прийме закон або не відхилить поданий законопроект більшістю від її конституційного складу, і діє до набрання чинності законом, прийнятим Верховною Радою України з цих питань. Відповідно до вимог статті 755 Цивільного процесуального кодексу України договір довічного о утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Стаття 757 Цивільного процесуального кодексу України встановлює правові наслідки смерті набувача, відповідно до якої обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Судом встановлено, що 09 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON], яка є донькою останнього, укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області. Судом також встановлено, що вказаний вище договір ані відчужувачем, ані набувачем, ані третьою особою при житті відчужувача - [PERSON] не оскаржувався. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] син [PERSON] помер 23 травня 2010 року. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 20 жовтня 2011 року. Отже, вказаний вище договір довічного утримання припинився зі смертю відчужувача [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження позивачка [PERSON], дівоче прізвище якої є «Меньшикова» є дочкою померлого [PERSON] та онукою померлого [PERSON]. З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.03.2012 року вбачається, що 23.03.2012 року відкрито спадкову справу після смерті [PERSON]. З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 09 липня 2015 року вбачається, що 09 липня 2015 року відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] матері відповідачки по справі. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та свідоцтва про шлюб відповідачка змінила своє дівоче прізвище з «Харитонової» на «Копитову», а потім на «Рамусь». Після смерті [PERSON] спадкоємцем майна померлої є її донька відповідачка по справі [PERSON]. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивачки [PERSON], оскільки приватний нотаріус під час посвідчення вказаного вище договору довічного утримання від 09 листопада 2006 року діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Законом, зокрема, на підставі [PERSON] України в редакції 1996 року і Указу Президента України №932/98 від 23.08.1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріусу в Україні», який прийнято ним відповідно до пункту 4 розділу XV Перехідних положень [PERSON] України 1996 року. Статтею 8 [PERSON] України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачка не є стороною по оспорюванному договору довічного утримання. Інших доказів у підтвердження обґрунтованості позовних вимог ані позивачка, ані її представник суду не надали. З врахуванням викладених вище обставин, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог позивачки, у задоволенні яких слід відмовити. Судові витрати по справі належить залишити за позивачкою.

Outcome: dismissed