Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

28 січня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму в розмірі 10\~868,28 гривень, в тому числі : основну суму позики в розмірі 10\~000 гривень; проценти за користування позикою за період з 08.10.2015 по 22.01.2016 включно в розмірі 644,93 гривень; 3 % річних нарахованих на суму позики, за період прострочення з 11.10.2015 по 22.01.2016 включно в розмірі 85,48 гривень; інфляційні втрати нараховані на суму позики за період прострочення з 11.10.2015 по 22.01.2016 включно в розмірі 137,87 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 08 жовтня 2015 року відповідач отримав у нього позику 10\~000 гривень строком до 10.10.2015 року, про що склав розписку. Проте станом на дату подачі позову до суду відповідач свої зобовязання не виконав, борг не повернув. Таким чином відповідач зобовязаний повернути позику відповідно до ст. 1049 ЦК України в сумі 10\~000,00 гривень, сплатити проценти за користування позикою відповідно до ст. 1048 ЦК України за період з 08.10.2015 по 22.01.2016 включно в сумі 644,93 гривень, сплатити передбачені ст. 625 ЦК України 3 % річних, нараховані на суму позики за період прострочення з 11.10.2015 по 22.01.2016 включно в сумі 85,48 гривень, сплатити передбачені ст. 625 ЦК України інфляційні втрати, нараховані на суму позики, за період прострочення з 11.10.2015 по 22.01.2016 включно в сумі 137,87 гривень, а всього 10\~868,28 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, будь-яких заперечень проти позову не подав. Відповідно до вимог ст.ст.\~169,\~224 Цивільного процесуального кодексу України\~суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 06.10.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений в письмовій формі договір позики грошових коштів в розмірі 10\~000 гривень, терміном до 10.10.2015 року, що підтверджується розпискою від 06.10.2015 (а. с. 5). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що сторонами дотримано вимог ч.1 ст.1047 ЦК України щодо письмової форми договору. Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Досліджена в судовому засіданні розписка свідчить про те, що сума позики відповідачем отримана, та згідно з твердженнями позивача та його представника, відповідач не виконав зобовязання щодо повернення позики, будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Про це свідчить також та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора та був наданий суду для огляду. За змістом ч.1 та 2\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Правильність проведеного позивачем розрахунку процентів, трьох відсотків річних від суми заборгованості грошового зобовязання та інфляційні втрати не викликає у суду сумнівів. При цьому суд виходить з положень вимог ст.11 ЦПК України щодо розгляду цивільної справи в межах заявлених позовних вимог, а отже 3% річних та інфляційних втрат підлягають стягненню саме в межах зазначеного позивачем строку прострочення, тобто по на день складання позовної заяви, а саме за період з 11.10.2015 по 22.01.2016. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 10868 гривень 28 копійок, з яких : - проценти за користування позикою за період з 08.10.2015 по 22.01.2016 включно в розмірі 644,93 гривень: з 08.10.2015 по 22.01.2016 року включно: 107 днів х 10000,00грн (сума позики) х 22% (облікова ставка НБУ за вказаний період) : 365 днів = 644,93грн.; - 3 % річних нарахованих на суму позики, за період прострочення з 11.10.2015 по 22.01.2016 включно в розмірі 85,48 гривень: 10000,00грн. (прострочена сума позики) х 104 дні (кількість днів прострочення) : 365 днів х 3% = 85,48грн.; - інфляційні втрати нараховані на суму позики за період прострочення з 11.10.2015 по 22.01.2016 включно в розмірі 137,87 гривень: 10000,00грн. (прострочена сума позики) х 98,70%(індекс інфляції жовтень 2015) х 102,00% (індекс інфляції листопад 2015) х 100,70% (індекс інфляції грудень 2015) 10000,00грн.= 137,87грн.. При цьому суд також враховує, що будь-яких заперечень щодо нарахованих позивачем сум, відповідачем надано не було. Судові витрати по даній справі складають сплачений позивачем судовий збір в сумі 551 гривень 20 копійки (а.с.1), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved