Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

27 грудня 2005 року між Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Котовського (продавець) та [PERSON] (покупець) було підписано договір № 1 купівлі-продажу об'єкту нерухомості, відповідно до п. 1 якого продавець продав, а покупець купив приміщення недіючого колгоспного дитячого садку, 1967 року, за адресою: [ADDRESS] за 9180,00 грн. На підтвердження виконання зазначеного договору позивач посилається на довідку Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Котовського від 30.11.2005 та накладну (внутрішньогосподарського призначення) від 29.11.2005. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем в якості єдиної підстави для визнання дійсним вищезазначеного договору зазначено частину другу статті 220 ЦК України. При цьому, представником позивача у судовому засіданні було зазначено про те, що державна реєстрація вищезазначеного договору купівлі-продажу не проводилась. За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Виходячи з положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд керується правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 30 січня 2013 року по справі № 6-162ц12 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 29192448), від 19 червня 2013 року по справі № 6-49ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 32056462). Так, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. З огляду на викладене, договір № 1 купівлі-продажу об'єкту нерухомості від 27 грудня 2005 року, підписаний Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Котовського та [PERSON] не може бути визнано дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Крім цього, згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч зазначеній нормі ЦПК України позивач не надав суду доказів того, що Колективне сільськогосподарське підприємство ім. Котовського ухилялося від здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі продажу від 27 грудня 2005 року, а факт припинення цієї юридичної особи не може вважатися ухиленням від нотаріального посвідчення договору. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed