Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

29.03.2021 р. [PERSON] звернулась до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування позовної заяви покликається на те, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , її син - [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку, однак відповідач [PERSON] в її будинку не проживає з 2000 р., а протягом 1,5 року [PERSON] залишається зареєстрованим в належному її на праві приватної власності будинку, про що свідчить довідка Радехівської міської ради №100 від 09.03.2021 р. Вказує на те, що [PERSON] з лютого 2020 р. перебуває за кордоном, а знятися добровільно не бажає; оскільки відповідач не проживає в її будинку більше 1,5 року, це є підставою для визнання його втратившим право користування її будинком [ADDRESS] . Своїми діями відповідач створює її перешкоди в отриманні субсидії на оплату комунальних послуг, про що свідчить довідка №100 від 9.03.2021 р., видана Радехівською міською радою Львівської області. Крім позивача та відповідача, в будинку ніхто не зареєстрований. Просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] зареєстрованого в будинку [ADDRESS] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 року справу номер 451/438/21 розподілено судді Патинок О.П. Ухвалою судді від 01.04.2021 р. матеріали позовної заяви залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. На виконання ухвали суду позивачем 12.04.2021 р. надано додаткові докази. 05.05.2021 р. з ВАДР ГУ ДМС України у Львівській області, на запит суду від 13.04.2021 р. надійшла відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. 05.05.2021 р. ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено перше судове засідання на 26.05.2021 р. 09 год. 15 хв. 26.05.2021 р. судове засідання відкладено на 11.06.2021 р. 09 год. 15 хв. через неявку відповідача. 11.06.2021 р. судове засідання відкладено на 27.07.2021 р. 10 год. 30 хв. за заявою представника відповідача про відкладення розгляду справи. 27.07.2021 р. від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшли письмові пояснення до позову, де вказує на те, що матеріали справи не містять й позивач у порушення свого обов`язку, передбаченого ст. 81 ЦПК України, не надав належних доказів не проживання відповідача [PERSON] без поважних причин понад один рік у спірному житлі, а також те, що останній втратив інтерес до такого житлового приміщення. Довідка №100 від 09.03.2021р., що видала Радехівська міська рада та на яку посилається позивач свідчить лише про те, що відповідач є зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Копія заяви на ім`я старост села Яструбичі також жодним чином не свідчить про те, що відповідач не проживає без поважних причин у спірному будинку. Більше того, староста у примітці до цієї заяви встановила лише факт тимчасової відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання, що зумовлено саме тимчасовим працевлаштуванням за кордоном. Вказує про те, що відповідач [PERSON] немає іншого житла у своїй власності, житловий будинок в [ADDRESS] є єдиним його місцем проживання. Просить відмовити в задоволенні позову. 27.07.2021 р., 17.08.2021 р. в судових засіданнях оголошувались перерви. 06.09.2021 р. в судовому засіданні за клопотанням представника позивача, протокольно залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , так як вказані особи є співвласниками житлового будинку в [ADDRESS] . 24.09.2021 р. на електронну адресу суду, а далі 28.09.2021 р. і на поштову адресу, надійшло пояснення від третьої особи - [PERSON] , який вказує, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою : [ADDRESS] вже близько 1 року 6 місяців, він забрав свої речі та покинув будинок разом із своєю цивільною дружиною, просить вимоги [PERSON] задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом. 24.09.2021 р. на електронну адресу суду, а далі 28.09.2021 р. на поштову адресу надійшло пояснення від законного представника третьої особи - [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , де такий вказує, що [PERSON] не проживає за адресою : [ADDRESS] вже близько півтора роки. Відповідач [PERSON] будинок не утримує, комунальні послуги не сплачує, з метою збереження нерухомості власників будинку в цілісності від розкрадання брата, просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позовні вимови підтримала в повному обсязі та дала аналогічні пояснення тим, які викладені у позовній заяві та в додаткових поясненнях, просила їх задовольнити, оскільки відповідач в спірному житловому будинку не проживає 1 рік 6 місяців, не несе матеріальних витрат на утримання будинку, в неї з сином- відповідачем неприязні стосунки, він неодноразово піднімав на неї руку, також він наносить шкоду самому будинку, через його реєстрацію в будинку вона не може отримати субсидії. Крім того, син її недавно обікрав, зламав замок та виніс цінні речі з дому. Також зазначила, що в січні 2021 року відповідач змінив замок в будинок, а ключ їй залишив у селищній раді. У задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, про які просить представник відповідача просить відмовити у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, щодо задоволення витрат на правову допомогу просила у задоволенні таких відмовити, покликається на те, що така сума є завищеною, оскільки вона є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, вказує на те, що адвокат представляє інтереси відповідача та вказує в акті виконаних робіт про послуги, яких він не міг надавати, зокрема: складання тексту позовної заяви, підготовки письмових доказів і додатків до позовної заяви, підготовка копій документів позивачу. На підтвердження оплати вартості правничих послуг у сумі 12 000 грн. було долучено прибутковий касовий ордер № 35 від 29.05.2021 р., проте такий не містить обов`язкових реквізитів, зокрема кореспондуючого рахунку бухгалтерського обліку, сума, яка вноситься до каси підприємства, не надано доказів, що адвокат має касу і веде касову книгу. Відповідач в судове засідання не з`явився, його інтереси згідно договору про надання правової допомоги представляв - адвокат Косендюк А.Я. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та дав пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових поясненнях, просив в позові відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, своє відношення до позову [PERSON] та законний представник [PERSON] виклали у письмових поясненнях, які скерували до суду; за згодою сторін у справі, справа розглядалась у їх відсутності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 17.08.2021 р. показала, що позивачка та відповідач між собою є родичами, а саме мати і син, однак відносини у них дуже напружені. Тривалий час, вона відповідача за адресою [ADDRESS] не бачила, оскільки проживає в іншій стороні села, однак чула від інших людей, що відповідач у січні-лютому 2021 року навідувався за місцем своєї реєстрації та поміняв замок у будинку; де він фактично на даний час проживає їй не відомо. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, свідка, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задовленні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що в житловому будинку в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] - позивач та [PERSON] - [INFO] - відповідач, згідно довідки вих. №100 від 09.03.2021 р., яка видана Радехівською міською радою Львівської області, копії будинкової книги для прописки громадян (а.с.4, 7-9). Як видно із заяви [PERSON] від 02.03.2021 р. остання звернулася до старости с. Яструбичі, де вказала на те, що її син [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком в [ADDRESS] , старостою села вказано про те, що [PERSON] на території с. Яструбичі на «даний час» не проживає, працює тимчасово за кордоном. Основне місце проживання його є [ADDRESS] (а.с.6). [PERSON] сплачує кошти за надані житлово-комунальні послуги в [ADDRESS] , про що надала квитанції та рахунки на оплату (т.2 а.с. 8-14). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.06.2018 р., [INFO] помер [PERSON] - чоловік позивачки та батько відповідача (а.с.21). Померлому [PERSON] , на підставі свідоцтва про право особистої власності від 09.10.1987 р., належав житловий будинок в [ADDRESS] (а.с.20). За життя [PERSON] склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Ломакіною О.Я., 21.06.2018 р. яким все своє майно заповів внукам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.22). Позивачу - [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2021 р. на 1/12 ідеальну частину житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.23). [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2021 р. належить 1/2 ідеальна частина у праві спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, зокрема на житловий будинок в [ADDRESS] (а.с.24). Згідно повідомлення начальника ВП №1 Червоноградського РВП від 22.02.2021 р. відповідачу [PERSON] повідомлено про відсутність ознак адміністративного чи кримінального правопорушення у діях його мами - позивача - [PERSON] , яка обмежує йому доступ до будинку в [ADDRESS] (а.с.55). Як видно із копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно у провадженні Радехівського районного суду знаходиться справа між тими самими сторонами та стосується визнання права власності на спірний житловий будинок (а.с.56-59). Згідно інформаційної довідки реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] не значиться іншого нерухомого майна, зокрема житлового будинку (а.с.93-95). Відповідно до копії спадкової справи №56-2018/02-14 від 19.07.2018 р. приватним нотаріусом Степчук І.С. заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , як позивач так і відповідач зверталися із заявами про прийняття спадщини (а.с.98,119,134). Нотаріусом Степчук І.С. 16.10.2020 р. видано Свідоцтво про право власності на 1/2 ідеальну частину спірного житлового будинку в [ADDRESS] у праві спільної сумісної власності подружжя, Свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на 1/12 ідеальну частку спірного житлового будинку в [ADDRESS] - [PERSON] (копія спадкової справи №56-2018/02-14 від 19.07.2018 р.) (а.с.298,229). Нотаріусом Степчук І.С. 16.10.2020 р. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема на 5/36 ідеальних частин спірного житлового будинку в [ADDRESS] - [PERSON] (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору), (копія спадкової справи №56-2018/02-14 від 19.07.2018 р.) (а.с.300). Нотаріусом Степчук І.С. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема на 5/36 ідеальних частин спірного житлового будинку в [ADDRESS] - [PERSON] (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору), (копія спадкової справи №56-2018/02-14 від 19.07.2018 р.), (а.с.301). Нотаріусом Степчук І.С. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема на 5/36 ідеальних частин спірного житлового будинку в [ADDRESS] - [PERSON] (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору), (копія спадкової справи №56-2018/02-14 від 19.07.2018 р.), (а.с.302). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Судом встановлено, що наведені доводи позивача про непроживання її сина понад 1 рік 6 місяців в житловому будинку в [ADDRESS] в судовому засіданні не підтверджені та не встановлені. В поясненнях наданих в судовому засідання, остання вказувала на те, що син їй постійно чинить перешкоди у користуванні житлом, надані до суду докази, зокрема довідка з міської ради про факт реєстрації в спірному житловому будинку та заява до старости села, де [PERSON] повідомила, що [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні житлом в [ADDRESS] , відмітка старости про те, що « [PERSON] на даний час перебуває за кордоном, проте спірне приміщення є його постійним місцем проживання», не встановлює факту не проживання в спірному будинку понад встановлені строки, та позбавлення відповідача інтересу до вказаного житла, оскільки наведені докази лише вказують на наявність спору щодо користування житлом у сторін. Надані в судовому засіданні покази свідка [PERSON] суперечать встановленню не проживання відповідача понад один рік в с. Яструбичі, оскільки вона також вказала про конфліктні ситуації з позивачкою, та те що проживає неподалік. Долучену позивачем до матеріалів позовної заяви - нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , де остання підтверджує, що [PERSON] не проживає в спірному житловому будинку більше року, суд вважає таку заяву недопустимим доказом, так як, такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. Зокрема, у ст. ст. 90-93 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усіма учасниками справи, а надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання, такий висновок зробив ВС в постанові №200/17947/16-ц. Письмові пояснення третіх осіб, які є співвласниками вказаного спірного майна, зокрема про не проживання відповідача 1 рік 6 місяців в спірному житлі суперечать фактичним матеріалам, оскільки як встановлено в судовому засіданні інтересу до вказано житла відповідач [PERSON] не втратив, за правом успадкування спірного будинку звертався до нотаріальної контори, про що свідчить копія спадкової справи, крім того у провадженні Радехівського районного суду є цивільна справа №451/1783/18, де відповідач звернувся за захистом свого права власності на спірний будинок, що свідчить про спір між сторонами та позицію учасників справи. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом встановлено, що між сторонами і третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору існує спір з приводу володіння та користування спірним житлом, а зареєстрований в спірному житлі відповідач - [PERSON] , є тимчасово відсутнім з огляду на те, що перебуває за кордоном, проте інтересу до спірного житла він не втратив, а іншого житла у відповідача [PERSON] немає. Також в судовому засіданні позивачка ствердила, що в січні 2021 року відповідач змінив замок в будинок, а ключ їй залишив у селищній раді, чим також підтверджує намір відповідача проживати у спірному будинку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення і поданий безпідставно. Крім того, порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат на правову допомогу представником відповідача надано: Договір про надання правової допомоги від 29.05.2021 р., де ціна договору встановлена в розмірі 12 000 грн. (а.с.60, 78-79), акт приймання-передачі до договору від 16.08.2021 р., (а.с.80), прибутковий касовий ордер №35 від 29.05.2021 р. (а.с.81). Представник позивача 27.09.2021 р. подала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу (правову) допомогу, а згодом 27.09.2021 р. в судовому засіданні, просила у стягненні витрат на правову допомогу відмовити повністю, з огляду на те, що долучений прибутковий касовий ордер №35 від 29.05.2021 р. на суму 12 000 грн. не містить обов`язкових реквізитів, передбачених положеннями, зокрема кореспондуючого рахунку бухгалтерського обліку, що проводиться при проведення даної операції, тощо, проте суд приходить до висновку до часткового стягнення з позивача витрат на правову допомогу з огляду на наступне. Так, у Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, виданий адвокатом прибутковий касовий ордер, на підтвердження отримання від [PERSON] готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, а також заперечення представника позивача, суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Як видно з поданих документів представником відповідача, зокрема акту приймання-передачі №1 до Договору про надання правової допомоги від 29.05.2021 р., представник - [PERSON] надав наступні послуги відповідачу: робота з клієнтом щодо з`ясування обставин справи, надання необхідних документів по справі, надання консультацій щодо супроводу судової справи (2 год.), підготовка письмових пояснень заяви (правовий аналіз наданих клієнтом документів, пошук та аналіз законодавства та актуальної судової практики з питань застосування спірних правовідносин, складання тексту позовної заяви (16 год.), підготовка письмових доказів (додатків до позовної заяви) (30 хв.), підготовка копій документів позивачу (30 хв.), ознайомлення із позовною заявою (30 хв.), участь у судовому розгляді справи (подання клопотань, допит свідків, та ін. процесуальні дії) - судовий розгляд перша інстанція (а.с.80). Судом встановлено, а представником позивача в судовому засіданні наголошено на тому, що до акту приймання-передачі №1, де йдеться про найменування наданих послуг, крім інших вказано наступні послуги, зокрема: «складання тексту позовної заяви», «підготовка письмових доказів (додатків до позовної заяви)», «підготовка копій документів позивачу», які представником відповідача безпідставно включені, оскільки такий представляє інтереси відповідача, і таких послуг не надавав, крім того, така послуга як «пошук та аналіз законодавства та актуальної судової практики з питань застосування спірних правовідносин», включена до вартості витрат на правову допомогу, проте не відповідає видам правової допомоги, які визначені ст.ст. 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», тому, на переконання суду, вартість таких послуг була безпідставно включена до наданих послуг. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що розмір заявлених витрат на правову (правничу) допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, отже їх розмір є необґрунтованим у зазначеній вище частині, проте судом враховано, що представник відповідача надавав інші адвокатські послуги, які були включені до переліку акту приймання-передачі №1, до матеріалів справи долучений договір про надання правової допомоги, від 29.05.2021 р., акт приймання-передачі, прибутковий касовий ордер, представник [PERSON] був присутнім на чотирьох судових засіданнях (27.07.2021 р., 17.08.2021 р., 06.09.2021 р., 27.09.2021 р.), заявлений розмір витрат на правову допомогу, який слід стягнути з позивача на користь відповідача підлягає до задоволення лише частково у розмірі 5 000 грн., що на переконання суду буде відповідати критеріям розумності, виваженості та справедливості. На підставі ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved