Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

28.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначивши, що 25.05.2011р. між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем укладено кредитний договір № BLаЖГА00037507. Згідно даного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 20000грн. з терміном повернення кредиту 25.05.2014р. із встановленням процентної ставки 15% річних за користування кредитними коштами. Позивач виконав договірні зобовязання за договором в повному обсязі, а відповідач від виконання зобовязань ухиляється, порушивши свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом. Загальна сума заборгованості відповідача відповідно до розрахунку заборгованості станом на 20.08.2015р. становить 9776,42грн. та складається з: - прострочена до повернення сума кредиту 2018,81грн; - прострочені проценти за користування кредитом 399,32грн.; - комісія за РО 550,06грн.; - плата за пропуск платежів 6808,23грн.. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а. с. 23).\~\~ Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що не погоджується із сумою заборгованості, оскільки вона включає в себе платежі не передбачені кредитним договором, а тому просить суд частково задовольнити позовні вимоги. Просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності (а. с. 29-32). У відповідності до положень частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вивчивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи дійшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.05.2011р. між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем укладено кредитний договір № BLаЖГА00037507. Згідно даного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 20000грн. з терміном повернення кредиту 25.05.2014р. із встановленням процентної ставки 15% річних за користування кредитними коштами (а. с. 4-6; 7). Згідно ст.ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобовязання. Проте, в порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за ним станом на 20.08.2015р. виникла заборгованість, яка становить 9776,42грн. та складається з: - прострочена до повернення сума кредиту 2018,81грн; - прострочені проценти за користування кредитом 399,32грн.; - комісія за РО 550,06грн.; - плата за пропуск платежів 6808,23грн.. Відповідачем визнаються позовні вимоги, але частково, а саме визнається прострочена до повернення сума кредиту у розмірі 2\~018,81 грн. Не визнається Відповідачем прострочені «проценти за користуванням кредитом» 399,32 грн.; комісія за РО 550, 06 грн.; плата за пропуск платежів 6\~808, 23 грн. Договором банківського обслуговування №BLaЖГА00037507 не передбачено «плати за пропуск платежів». Визначення такого поняття як «плата за пропуск платежів» не передбачено також і в цивільному законодавстві, тож Позивач по справі просить суд стягнути фактично незрозумілу та необґрунтовану ні пунктами договору, ні посиланнями на статті Цивільного кодексу України плату, що не є ні відсотками за користування кредитом, ні пенею, ні штрафом. Спеціальною частиною договору банківського обслуговування №BLaЖГА00037507 у п. 8 передбачено обовязок позичальника щодо сплати штрафу у розмірі 25, 00 % від суми кредиту. На момент подачі Позову кредитні кошти, які ще не повернуті Позичальником і повернення яких вимагає кредитор - Відповідач по справі становлять 2\~018, 81 грн. Як визначено у ч. 1-2 ст. 549 ЦК України: «Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.» Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України : «Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.». Тобто, кредитор Позивач по справі має право вимагати стягнення неустойки у вигляді штрафу в розмірі 25% від суми неналежно виконаного кредитного зобовязання позичальника, яке відповідно до вимог самого Позивача по справі становить 2\~018, 81 грн. Отже 2\~018, 81 * 0,25 = 504, 70 грн. сума, що підлягає сплаті як штраф. Така сума є справедливою в контексті розуміння ч. 3 ст. 509 ЦК України в порівнянні з сумою, що вимагає стягнути Позивач - 6\~808, 23 грн., і яка в десятки разів перевищує штраф у розмірі 504, 70 грн., стягнення якого можливе, оскільки такий вид неустойки хоча б передбачений як цивільним законодавством, так і п. 8 Спеціальної частини договору №BLaЖГА00037507 від 25.05.2011 року. У рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року у ч. 2 п. 3.2. зазначається наступне: «Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України,\~засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи\~частини четвертої статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.» Фактично, Позивачем по справі необгрунтовується розмір вимоги у 6\~808, 23 грн., які він називає як «плату за пропуск платежів», не наводиться розрахунку такої плати, зокрема з якої суми простроченої, строкової суми заборгованості така плата нараховується, та не зазначається відповідно до якого пункту договору банківського обслуговування №BLaЖГА00037507 нарахування такої плати було погоджено між сторонами. Позивач, користуючись своїм становищем, порушує принципи справедливості, добросовісності, розумності, прагне стягнути «плату за пропуск платежів» у розмірі 6\~808, 23 грн. на свою користь як додатковий прибуток. Це пояснюється і тим, що Відповідачу, як споживачеві фінансових послуг, обєктивно бракує знань щодо процедури нарахування неустойки, перевірки правильності такого нарахування та способів захисту своєї позиції під час судового розгляду справи. Розмір збитків, які зазнав Позивач від прострочення Відповідачем сплати 2\~018, 81 грн., обєктивно не може становити суму, що у три рази перевищує суму прострочення а саме - 6\~808, 23 грн. З цього приводу у п. 3.2. рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року зазначається: «Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обовязку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, повязаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобовязань позичальниками - фізичними особами.» Висновки суду щодо нарахування комісії за РО ґрунтуються з наступного. Комісія, яку передбачено договором, за своєю природою, є платою за надання послуг. Цілком логічним є висновок, що вказана комісія, повинна сплачуватись клієнтом за те, що йому надаються відповідні послуги. Відповідач був надійним клієнтом банку, який належним чином та вчасно виконував свої зобовязання. Невиконання договору, є наслідком введення до банку тимчасової адміністрації та закриття банківських відділень по всій країні. 20.11.2014 року, Правлінням національного банку України було прийнято Постанову №733/БТ про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних і запровадження з 21.11.2014 року тимчасової адміністрації у вказаному банку (а. с. 33). З того часу, по всій країні почали зачинятися банківські відділення Позивача (відповідний лист, розміщений на сайті Позивача). Відповідач був позбавлений можливості сплачувати платежі за кредитом, оскільки йому залишилося для сплати 7 (сім) банківських відділень, ні одно з яких не розташоване на території Одеської області (а. с. 34). Фактично, Відповідач був поставлений в умови неможливості виконання зобовязань за кредитом. Суд вважає, що це є підставою для звільнення Відповідача від обовязку щодо сплати комісії за розрахункове обслуговування (оскільки Відповідачеві не було надано ніяких послуг з обєктивних причин) та нарахованих процентів, оскільки мало місце прострочення кредитора. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача простроченої до повернення суми кредиту 2018,81грн., прострочених процентів за користування кредитом в розмірі 399,32грн.. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із зазначеним позовом. Ч. 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі який підлягав сплаті в день звернення позивача до суду із зазначеним позовом.

Outcome: partial