Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

28.01.014 року позивач звернувся з позовом до відповідача, де прохає стягнути з неї борг в сумі 50 тис. грн. на підставі боргової розписки останньої від 30.10.2002 року. 28.04.2014 року відповідачка звернулася із зустрічною позовною заявою, де прохає визнати розписку недійсною, з посиланням на те, що коштів у вказаній у ній сумі вона в борг у позивача не брала, не заперечуючи при цьому сам факт написання та підпису такої розписки. Тут же зазначено, що вона писала тільки проект розписки у [PERSON],яка забрала її у неї а коштів у зазначеній сумі не передавала. Крім того, у письмових запереченнях на позовну заяву прохає також застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, який на її думку, сплинув 31 грудня 2008 року, тобто через три роки після дати повернення боргу, вказаної у розписці - 31 грудня 2005 року. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, а проти зустрічного позову заперечували, зокрема із тих підстав, що ним дійсно надавалася у борг відповідачці зазначена сума коштів 50 тис. грн., про що свідчить оригінал складеної нею власноручно розписки. Строки позовної давності не вважає пропущеними, так як на його думку, їх слід обраховувати з 31.05.2013 року, з того часу, коли позивачкою був скасований заповіт, згідно з яким, вона заповідала належну їй земельну ділянку йому, право на яку повинно було перейти йому, в разі неповернення боргу по розписці, про що зазначено і в самій розписці. Відповідачка, її представник позовні вимоги не визнали, як уже зазначалося з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві Заслухавши доводи сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, та давши належну оцінку доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову та про відмову у зустрічному позові, з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30 жовтня 2002 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивач [PERSON] передав у власність відповідачці [PERSON] 50 тис. грн. терміном до 31.12.2005 року, що підтверджується відповідною борговою розпискою, підписаною відповідачкою, оригінал якої надав для огляду в судовому засіданні позивач. Підпис [PERSON] стверджений також секретарем Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району [PERSON],яка була допитана в судовому засіданні ,як свідок. На час укладання договору позики та у період виконання зобов'язань за цим договором, спірні правовідносини сторін були врегульовані відповідними положеннями ЦК України в редакції 1963 року. Згідно з положеннями статті 374 ЦК УРСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей або речей. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що діяла на час укладання договору позики загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), був встановленій тривалістю в три роки, перебіг якого в силу ст. 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. В силу вимог вказаної статті Закону право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки строк повернення суми боргу відповідачем з приводу договору позики від 30.10.2002 року спливав 31.12.2005 року, тобто після набрання чинності ЦК України, до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції Закону 2003 року. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положенням ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як убачається з матеріалів справи, відповідачка отримала в борг від позивача 50 000 грн., на підтвердження якого видала розписку, в якій вказала, що взяла в борг у нього гроші в сумі 50 000 грн. Тобто, шляхом отримання розписки від [PERSON], [PERSON] отримав від неї письмову гарантію того, що не пізніше 31.10.2005 року вона поверне йому суму позики в розмірі 50 000 грн. Отже, вказані обставини свідчать про те, що сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, і розписка свідчить про укладення договору позики між [PERSON], як позикодавцем, і [PERSON], як позичальником. На час розгляду справи оригінал розписки, знаходиться у [PERSON] У зв'язку з тим, що [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання та не повернула позивачу кошти у визначений розпискою строк, суд приходить до висновку про стягнення суми боргу на користь позивача. [PERSON] подала також заяву про застосування строків позовної давності. Як слідує зі змісту розписки від 30.10.2002 року, [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 50 000 гри. не пізніше 30.10.2002 року. Отже, за відсутності угоди сторін про збільшення позовної давності (ст.259 ЦК України), слід виходити з того, що строк позовної давності по укладеній угоді позики сплинув 31.12. 2008 року (ст. 257 ЦК України). Разом з тим, розпискою від 30.10.2002 року сторони передбачили обов'язок боржника переоформити на позивача належну [PERSON] земельну ділянку у разі прострочення виконання зобов'язання з повернення боргу. Така умова укладеної угоди не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.6 ЦК України). Отже, після невиконання боржником свого зобов'язання з повернення коштів, в обумовлений угодою строк [PERSON], за наявності посвідченого на його користь заповіту, правомірно вважав, що його право кредитора не порушене (захищене умовою договору про переоформлення на нього земельної ділянки у майбутньому). [PERSON] звернувся до суду з позовом у січні 2014 року - після того, як йому стало відомо про скасування [PERSON] заповіту, що відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України слід визнати поважною причиною пропуску строку позовної давності. З матеріалів справи слідує і не заперечується сторонами в судовому засіданні, що 30.10.2002 року [PERSON] окрім розписки, в Малоперещепинській сільській раді Новосанжарського району посвідчила заповіт на позивача,передавши йому один екземпляр заповіту, який скасувала 31.05.2013 року. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] скасування цього заповіту викликало потребу в захисті порушеного права. Щодо вимог зустрічного позову, суд вислухавши у судовому засіданні пояснення представників зустрічного позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Факт неотримання грошей або отримання їх у меншій кількості, ніж встановлено договором позики, позичальник повинен довести і у випадку, якщо договір позики укладений у письмовій формі. Частина 1 статті 1051 ЦК України встановлює, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За змістом ч. 2 ст.1046 ЦК України при укладені договору позики у письмовій формі безгрошовість такого договору може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст.59 ЦПК України). Позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів та не доведено факт отримання грошових коштів у сумі меншій ніж вказано у розписці чи не отримання їх взагалі. Окрім того,[PERSON] та її представники, у судовому засіданні не заперечували , що [PERSON] особисто підписала розписку, доказів, що на неї був вчинений вплив, чи відповідне зобов'язання не відповідало її волі, суду не надано. Частина 1 статті 212 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. [PERSON] та її представниками не надано належних доказів на спростування написаної нею боргової розписки. Показання свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON] не спростовують висновків суду. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню.

Outcome: approved