Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

28.08.2017 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про відшкодування моральної шкоди до відповідача Міністерства оборони України. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.08.2017 року відкрите провадження у цивільній справі та справа призначена до розгляду на 16.10.2017 року. 16.10.2017 справа була відкладена за неявкою усих сторін. Призначено до розгляду на 20.10.2017 року. 20.10.2017 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника відповідача. Справа призначена до розгляду на 28.11.2017 року. 28.11.2017 справа була відкладена за неявкою усих сторін. Призначена до розгляду на 15.01.2018 року. Сторонам та учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 15.01.2018 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на його користь 100000 грн., на відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язано з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: він проходив військову службу у Збройних силах з 10.11.1978 року по 16.11.1980 року. В тому числі приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан з 11.02.1980 року по 16.11.1980 року На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишніх військовослужбовців ( Протокол № 2841 від 30.07.2015 року) було встановлено, що отримані ним захворювання так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. В подальшому призвели до розвитку стійких залишкових явищ, перенесеної контузії головного мозку у вигляді посттравматичної енцефалопатії 3 ст., з розсіяною пірамідальною симптоматикою, вираженою координативною недостатністю, лікворо-гупертензивним синдромом, помірним психоорганічним синдромом з мнеститичними розладами та інше. На підставі даних захворювань йому було встановлено 3-групу інвалідності з 27.07.2006 року. В подальшому група інвалідності була змінена у зв'язку з погіршенням здоров'я. З 03.11.2016 року йому встановлена 2-га група інвалідності. Причина якої поранення, контузія пов'язані з участю в бойових діях та перебування на території інших держав. Окрім того йому було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: може бути працевлаштований до надомної праці. Рекомендований нагляд та лікування у невролога, пульманолога, кардіолога, терапевта та санаторно-курортне лікування. Протягом 2014-2017 років він змушений був проходити періодичні лікування. В зв'язку з захворюваннями та інвалідністю він відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені пошкодженням його здоров'я Його звичайні життєві зв'язки порушені, так як він змушений витрачати багато часу на лікування. Він відчуває дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватись з родиною та друзями, він змушений займатись реабілітацією тоді, як бажав би приділяти свій час близьким людям, в результаті чого знизився рівень взаєморозуміння у його сім'ї. Він не може продовжити свою трудову діяльність на раніше встановленому для нього рівні в результаті встановлених обмежень щодо його працездатності. Через свою інвалідність він не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечити себе та свою сім'ю матеріальними та нематеріальними благами на належному рівні, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримала, давши пояснення фактично установленні матеріалами справи. Також позивач пояснив, що він працював раніше на заводі водієм, двірником. Зараз не працює так як має другу групу інвалідності. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що позивач проходив військову службу в лавах Радянської Армії Радянського Союзу, тому Міністерство оборони України не може бути відповідачем по даній справі так позивач службу в армії України не проходив. Після звільнення з армії позивач працював. Тому вважає, що права на відшкодування моральної шкоди позивач не має. Крім того позивачем не зазначена винна особа, діями якої йому завдано моральної шкоди, не доведено факт завдання позивачу моральної шкоди відповідачем. А з моменту отримання поранення пройшов довгий час. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, інших учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON], проходив військову службу у Збройних силах з 10.11.1978 року по 16.11.1980 року. В тому числі приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан з 11.02.1980 року по 16.11.1980 року, що підтверджується даними військового квитка та довідкою Верхньодніпровського райвіськомату від 28.07.2015 року № 150 На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишніх військовослужбовців ( Протокол № 2841 від 30.07.2015 року було встановлено, що отримані позивачем поранення, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. В подальшому призвели до розвитку стійких залишкових явищ, перенесеної контузії головного мозку у вигляді посттравматичної енцефалопатії 3 ст., з розсіяною пірамідальною симптоматикою, вираженою координативною недостатністю, лікворо-гупертензивним синдромом, помірним психоорганічним синдромом з мнеститичними розладами та інше , що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військової-лікарської комісії по встановленню причинного зав'язку захворювань, поранень, контузій. травм. каліцтв № 2841 від 30.07.2015 року. На підставі даних захворювань позивачу було встановлено 3-групу інвалідності з 27.07.2006 року. В подальшому група інвалідності була змінена у зв'язку з погіршенням здоров'я. З 03.11.2016 року йому встановлена 2-га група інвалідності. Причина якої поранення, контузія пов'язані з участю в бойових діях та перебування на території інших держав. Окрім того позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: може бути працевлаштований до надомної праці. Рекомендований нагляд та лікування у невролога, пульманолога, кардіолога, терапевта та санаторно-курортне лікування,що підтверджується копіями довідок МСЕК серії МСЕ -ДНА-01 № 519720 від 27..07.2006 року та 12 ААА № 072526 від 07.11.2016 року Відповідно до ст. 17 ЗУ « Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року з наступними змінами та доповненнями - Відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. за наявності її вини. крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 1 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Позивачем належними та допустимими доказами доведено, що на даний час йому встановлена друга група інвалідності, яка є наслідком травм та захворювань, пов'язаних з проходженням військової служби, а тому у позивача виникло право вимагати відшкодування моральної шкоди. Посилання представника відповідача на те, що захворювання позивача, які стали підставою встановлення йому інвалідності, є віковими, безпосередньо не пов'язані з військовою службою, а вини з боку Міністерства оборони України у відшкодуванні шкоди здоров'ю позивача немає суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЗУ № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів Україні» інвалідність, як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в сфері охорони здоров'я. Відповідно до п. 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМ України від 03.12.2009 року № 1317 - саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності. Потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину інвалідності та час її настання, професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків. Як вказують п.12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМ України від 03.12.2009 року № 1317 - причинний зв'язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або виконання ними інших обов'язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання). Таким чином виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причина та час інвалідності Висновок МСЕК з приводу того, що позивач [PERSON], є інвалідом 3 групи та причиною цього є травми отримані при проходженні в військової служби, не оспорювалось. Тож суд вважає, що отримані позивачем, які стали причиною встановлення позивачу інвалідності, пов'язані саме з військовою службою позивача (так як в наданих суду документах вказується рік коли дані травми були отримані 1984). Будь-яких доказів на спростування цього зв'язку відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. відповідно до ст. 11 74 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. п. 1 Положення про міністерство оборони України, затвердженого постановою КМ України від 26.11.2014 року № 671, яке діє на час вирішення спору, встановлено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України До повноважень Міністерства оборони України пп. 81. 82 п. 4 зазначеного Положення віднесено здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або у відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти. стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили у полон в ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримки миру і безпеки: здійснення відповідно до законодавства правового і соціального захисту військовослужбовців, резервістів збройних Сил, військовозобов'язаних, призваних на збори. членів їх сімей та працівників збройних Сил Відповідно обов'язок держави відшкодувати позивачу моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як уповноважений орган державного управління. Посилання представника відповідача на те, що позивач отримав травму не перебуваючи на службі держави України, а під час виконання інтернаціонального обов'язку в період існування Радянського Союзу, тому Міністерство оборони України не зобов'язане відшкодовувати спричинену позивачу моральну шкоду суд не приймає до уваги виходячи з наступного. Протоколом до Угоди між державами - учасницями Співдружності незалежних держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби та членів їх сімей від 14 лютого 1992 рок встановлено, що громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав - учасниць Співдружності незалежних держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї з Держави Співдружності до іншої поширюються пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання. Держава Україна є учасницею Співдружності незалежних держав та нею підписаний зазначений Протокол. Крім того згідно п.1 ч.1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року № 10224-ХІ «Про виведення зі складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ», прикордонні. Внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР. У відповідності до п.1,2. Постанови Верховної Ради України вирішено підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території Украни. Утворено Міністерство оборони України. Позивач на даний час отримує пільги, які гарантовані військовослужбовцям, державою Україна, про що вказано у виданому йому посвідченні. Таким чином державою визнаються військові заслуги позивача, які були раніше та присвоюються чергові військові звання вже державою Україна, що також підтверджує той факт, що Міністерство Оборони України є належним відповідачем у справі. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу суд виходить із положень ст. 23 ЦК України, яка вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснення постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати. зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення. тощо)та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості. Приймаючи рішення про визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує, що внаслідок поранень, отриманих позивачем і які визнані такими, що пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, здоров'я позивача [PERSON], було пошкоджене та він зазнав і продовжує зазнавати моральних страждань, пов'язаних з певними обмеженнями свого життєвого укладу, що має наслідком докладання додаткових зусиль для ведення повноцінного способу життя. А саме, позивач змушений щорічно періодично проходити стаціонарне лікування, що підтверджується виписками з історії хвороби, починаючи з 2011 року. Отримані позивачем захворювання під час проходження військової служби продовжують прогресувати, та на даний час позивачу встановлена друга група інвалідності. Також суд враховує і той факт, що після звільнення з військової служби позивач працював, тобто реалізував свої вподобання та навики у суспільно-корисній праці. Тому враховуючи обсяг, глибину та характер фізичних та душевних страждань суд вважає достатньою суму компенсації спричиненої позивачу моральної шкоди 35000 грн. Відносно строків отримання захворювання та відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що висновок про те, що захворювання позивача пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, встановлений лише в липні місяці 2015 року, тому позивачем не пропущений строк позовної давності. Враховуючи, що позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору задоволені частково, суд у відповідності із положеннями ст. 141 ЦПК України вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у мінімальному розмірі, визначеному ЗУ «Про судовий збір» за подання фізичними особами позовів немайнового характеру в сумі 680.00 грн. На основі ст. 16, 22, 23, 1167 ЦК України,

Outcome: partial