Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

27.12.2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору міни нерухомого майна укладеним та дійсним і визнання права власності на нерухоме майно (а.с. 2 - 3). Позивачі обґрунтовують позовні вимоги тим, що 13 квітня 1999 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з одного боку та [PERSON] , [PERSON] , з другого боку, було укладено договір міни нерухомого майна № 2189/Б, відповідно до умов якого у власність родини позивача перейшла квартира в [ADDRESS] . Вказаний договір було складено в письмовій формі та зареєстровано на Одеській товарній біржі. Вказаний договір було зареєстровано в БТІ, про що складено реєстраційне посвідчення, внесене до реєстрової книги за № 26 за реєстровим № 262 від 14.04.1999 року. При зверненні до державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивачу [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв`язку із відсутністю нотаріально посвідченого договору міни, та рекомендовано звернутись до суду для визнання дійсним договору міни нерухомого майна. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просять суд визнати укладеним та дійсним договір міни нерухомого майна № 2189/Б від 13.04.1999 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з одного боку та [PERSON] , [PERSON] , з другого боку, зареєстрований на товарній біржі та визнати за кожним з позивачів право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року провадження у справі відкрито (а.с. 29). Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , представники позивачів - адвокат Бучацький В.В. в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, згідно яких позов підтримали повністю та просили суд позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечували (а.с. 41 - 45). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися (викликалися в судове засідання на 17.02.2020 року, 04.03.2020 року, 25.03.2020 року та 05.05.2020 року). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину своєї неявки в судове засідання відповідачі суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. Крім того, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 48, 50, 52). При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивачів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутність відповідачів. Відповідно до ст. 281 ЦПК України Арцизьким районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Крім того, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 квітня 1999 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з одного боку та [PERSON] , [PERSON] , з другого боку, було укладено договір міни нерухомого майна № 2189/Б , відповідно до умов якого у власність родини позивача перейшла квартира в [ADDRESS] . Вказаний договір було складено в письмовій формі та зареєстровано на Одеській товарній біржі (а.с. 13 - 14). Вказаний договір було зареєстровано в БТІ, про що складено реєстраційне посвідчення, внесене до реєстрової книги за № 26 за реєстровим № 262 від 14.04.1999 року (а.с. 15). Як вбачається з матеріалів справи, в договорі міни нерухомого майна № 2189/Б від 13.04.1999 року зазначено, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Вказаний договір був укладений згідно вимог ст. 15 Закону України «Про товарні біржі». Зазначений договір було укладено на дошлюбне прізвище позивача - [PERSON] . Після укладення шлюбу прізвище позивача змінилося на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до договору міни, квартирі, яку придбали позивачі, була присвоєна адреса: [ADDRESS] . Рішенням Арцизької міської ради Одеської області від 29.04.2003 року № 154-XXIV, головній вулиці м. Арциз-2 була присвоєна назва - вулиця полковника Калмикова, вирішено вважати, що всі будинки та споруди розташованій на [ADDRESS] , замість ДОС (дом офицерского состава рос. мовою, будинок офіцерського складу українською мовою, скорочено БОС) рахувати будинки, нумерація яких не змінилась (а.с. 17). При зверненні до державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивачу [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв`язку із відсутністю нотаріально посвідченого договору міни, та рекомендовано звернутись до суду для визнання дійсним договору міни нерухомого майна, що підтверджується Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 16.11.2017 року (а.с. 16). Як вбачається з довідки, виданої Арцизькою міською радою Одеської області від 09.04.2020 року № 401, 14.04.1999 року в реєстровій книзі № 26, яка передана КП «Арцизьке БТІ» на підставі рішення Арцизької районної ради від 20.04.2018 року № 619 - VІІ «Про надання дозволу Арцизькому БТІ на передачу реєстрових книг об`єктів нерухомого майна місцевим радам», за номером 262, було зроблено запис про те, що згідно «Договора мены, выданного Одесской Товарной биржей в г. Белгород - Днестровском от 13.04.1999 г., регистрационный номер 2189/Б, по которому [PERSON] , [PERSON] обменяли с [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - целую квартиру» за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи встановлені фактичні обставини та правовідносини сторін, суд керується наступними нормами права. Оскільки спірний договір міни нерухомого майна укладено сторонами 26.09.1997 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 року. Згідно з частиною 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Згідно зі ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ЦК УРСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у договорі міни, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Статтею 242 ЦК УРСР визначено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Частиною 1 ст. 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу ). Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу . Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов`язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356]. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ,ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV, передбачено, що однією із підстав державної реєстрація права власності та інших речових прав є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», який до введення в дію ЦК України від 16 січня 2003 року, регулював порядок застосування ст. 47, ч. 2 ЦК України від 1963 року, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені в законі обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсним угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом було встановлено, що сторони при укладенні договору не були обізнані про обов`язковість нотаріального посвідчення договору, а також враховуючи той факт, що текст договору міни нерухомого майна не містив вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення угоди, вважали правомірним набуття ними права власності на нерухоме майно. Сторонами виконані усі вимоги ст. 655 ЦК України, волевиявлення учасників було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Проте на даний час позивачі позбавлені можливості реалізувати свої права як співвласники квартири в зв`язку з невідповідністю форми правовстановлюючого документу вимогам закону. Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для визнання договору міни дійсним. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст. ст. 356, 357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них управі власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Оскільки в судовому засіданні встановлено набуття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права власності на вказану квартиру, частки співвласників у договорі міни не визначалися, будь-якої домовленості між ними щодо відступлення від рівності часток у спільній власності між ними не укладалося, суд приходить до висновку про рівність часток співвласників у вказаній квартирі. Позивачі в позові зазначили про домовленість між ними щодо рівності їх часток у праві спільної сумісної власності на квартиру по 1/4 частці кожному. Суд не вбачає підстав для визначення іншого розміру часток позивачів в їх квартирі та погоджується з їх домовленістю. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України сторони зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд не може збирати докази, які стосуються предмету спору, з власної ініціативи. Між тим, жодних клопотань щодо витребування, огляду доказів позивачі не заявляли. Копія протоколу, додана до позову не завірена належним чино та має ряд дописів та закреслень олівцем. Таким чином, вимоги позивачів, які, крім іншого, не відповідають будь-якому з можливих способів захисту порушених прав та інтересів, не підтверджені будь-якими доказами. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору міни нерухомого майна укладеним та дійсним і визнання права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з підстав, зазначених в рішенні. На підставі викладеного,

Outcome: approved