Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

27.04.2018 р. до суду надійшла заява головного лікаря КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер» про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар у примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Заява мотивована тим, що гр. [PERSON], [INFO], мешканець: м. Суми, вул. Борців Революції, 30/1, 26.04.2018 р. о 15:15 год. у дане відділення поступає вперше, доставлений спеціалізованою психіатричною бригадою швидкої медичної допомоги за викликом співробітників поліції у звязку з неадекватною поведінкою: розбирав та трощив тротуарну плитку біля двору сусідів, жбурляв плитку в бік сусідів та маленької дитини, на зауваження співробітників поліції не реагував, вимагав у сусідів зняти камери спостереження зі свого будинку, висловлював погрози, безглуздо висловлювався. Госпіталізація в примусовому порядку за рішенням лікаря-психіатра. На обліку у лікаря-психіатра не перебував, за допомогою не звертався. 27.04.2018 р. хворий [PERSON], був оглянутий комісією лікарів-психіатрів у складі: зав.відд. [PERSON], лікар-психіатр [PERSON], лікар-психіатр [PERSON] Зроблено висновок, що [PERSON], [INFO], страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: Параноїдний синдром ендогенного генезу. Враховуючи наявність тяжкого психічного розладу, лікування якого можливе на теперішній час лише в стаціонарних умовах, враховуючи агресивну поведінку, яка становить небезпеку для оточуючих, враховуючи те, що загострення психічного стану також становить небезпеку для здоровя самого пацієнта, він потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку на підставі Закону України «Про психіатричну допомогу» ст. 14. При розгляді вказаної заяви представник психіатричного закладу, лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала у повному обсязі і просить її задовольнити з підстав зазначених в заяві. Прокурор вважає, що заява задоволенню не підлягає. [PERSON] в судовому засідання пояснив, що госпіталізувати його до психіатричного закладу не має необхідності оскільки він не є психічно хворим. Суд, заслухавши думку прокурора, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару в примусовому порядку задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як передбачено ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Тобто, вказаною нормою закону передбачено, що до психіатричного закладу в примусовому порядку може бути поміщена не будь-яка особа, яка страждає на психічний розлад, а обовязковою умовою такого поміщення, повинні бути наслідки того, що ця особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або ця особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В заяві головного лікаря про примусову госпіталізацію відсутні будь-які зазначення і посилання на те, які саме дії вчиняє чи має намір реально вчинити [PERSON], які б створювали небезпеку для нього чи оточуючих. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], сусіди [PERSON] пояснили, що останній 26.04.2018 р. розбирав тротуарну плитку та кидає її в різні сторони. Крім того [PERSON] додатково пояснив, що відносно [PERSON] була заведена кримінальна справа за побиття його тестя. У висновку комісії лікарів від 27.04.2018 року також не має жодних посилань на вчинення ним таких дій чи наміри їх вчинити. При цьому у висновку комісії лікарів не зазначено і не наведеного жодного доводу тому, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Аналізуючи наведені обставини, про які зазначено у висновку комісії лікарів та пояснення свідків, суд також приходить до висновку, що з наведених обставин не вбачається ніяких намірів, або поведінки [PERSON] у тому, що він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Другою підставою для застосування примусового поміщення до психіатричного закладу, передбаченої ст.14 вищеназваного Закону є те, що особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В даному випадку, ні в заяві головного лікаря, ні у висновку комісії лікарів, не навели суду будь-яких доводів про неспроможність [PERSON] задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. А навпаки, при розгляді справи сам [PERSON] адекватно суду пояснив, що він здатен задовольняти свої життєві потреби. У відповідності з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак докази, в підтвердження суспільно небезпечної поведінки [PERSON] суд не надані. В даному випадку ні лакарняним закладом, ні його представником, не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, у звязку з чим суд дійшов висновку, що заява головного лікаря про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed