Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

27.08.2016 року, відповідно до штемпеля поштового відділення на конверті (а.с.39), публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулось до суду з позовом [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 24 799 грн. 13 коп. за кредитним договором № б/н від 02.07.2012 року, яка складається з наступного: 1 552 грн. 61 коп. - заборгованість за кредитом, 18 089 грн. 42 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 500 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 157 грн. 10 коп. - штраф (процентна складова). Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 1378 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції. Вимоги заявленого позову позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного між сторонами даного спору договору №б/н від 02.07.2012 року, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 1 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, як вказує позивач, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на відповідному банківському сайті, складає між відповідачем та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач у доводах позовної заяви стверджує, що банк свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. При цьому відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості [PERSON] за вказаним укладеним договором. Таким чином, як стверджує позивач, відповідач [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобовязання, які визначені укладеним з позивачем договором, внаслідок чого станом на 31.07.2016 року [PERSON] має заборгованість в сумі 24 799 грн. 13 коп. за кредитним договором № б/н від 02.07.2012 року, яка складається з наступного: 1 552 грн. 61 коп.- заборгованість за кредитом, 18 089 грн. 42 коп.- заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 500 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 157 грн. 10 коп.- штраф (процентна складова). Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 24 799 грн. 13 коп. за кредитним договором № б/н від 02.07.2012 року, також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 1378 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.12.2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду є необгрунтованим, його ухвалено без дотримання норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні фактичних обставин справи. ПАТ КБ ПриватБанк вказує, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не прийняв до уваги тієї обставини, що розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, який було представлено суду банком, і який, відповідно, міститься в матеріалах справи, є належним доказом наявного розміру заборгованості відповідача за кредитним договором. При цьому доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не взято до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 02.12.2015 року у справі №6-249 цс 15, яка є обовязковою для застосування відповідно до статті 360-7 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги вказують, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором та наявності простроченої заборгованості по кредиту, зобовязання сплатити відсотки за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно; і таким чином, позовна давність за вимогами кредитора повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. ПАТ КБ ПриватБанк стверджує, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача в межах строку позовної давності. За даних обставин, з врахуванням вимог заявленого позову, заяви відповідача про застосування строків позовної давності та правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02.12. 2015 року у справі №6 - 249 цс 15, ПАТ КБ ПриватБанк вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме, з відповідача на користь банку необхідно стягнути проценти за користування кредитом у межах строків позовної давності, а саме, з 31.07.2013 року по 31.07.2016 року. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції також не взяв до уваги тієї обставини, що оскільки кредитний договір, укладений між сторонами, є дійсним, то він підлягає виконанню. В судове засідання апеляційного суду [PERSON], належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.178,180), не зявилась. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.12. 2016року, - скасуванню. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті вимог заявленого позову, яким частково задовольнити позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованість за кредитним договором від 02.07.2012 року в сумі 20 997 грн. 94 коп.,яка складається з наступного: 1 552 грн. 61 коп. - заборгованість за кредитом, 17 969 грн. 24 коп.- заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 976 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова). Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним доказом на підтвердження вчинення відповідачем останнього платежу є виписка по картковому рахунку із відображенням всіх проведених операцій. Як зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні, відповідач 10.11.2012 року внесла останній платіж на погашення кредиту в сумі 400 грн., і з вказаного часу припинила виконувати свої зобовязання за кредитним договором, при цьому банк звернувся до суду першої інстанції з даним позовом 02.09.2016 року, пропустивши трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, приймаючи до уваги заяву представника відповідача від 12.12.2016 року про застосування строку позовної давності (а.с.129). За даних обставин суд першої вважав за можливе, відповідно до ч.4 статті 267 ЦК України, відмовити у задоволенні вимог заявленого позову у звязку з пропуском строку позовної давності та відсутністю підстав для його поновлення. Необхідно зазначити, що в ході судового розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується з приписами норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 02.07.2012 року [PERSON] звернулась до банку із заявою (а.с.6), в тексті якої зазначено: Я ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку . Таким чином, 02.07.2012 року відповідачем [PERSON] була підписана анкета- заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ ПриватБанк. При цьому відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Таким чином, датою укладення договору про надання банківських послуг між [PERSON] та ПАТ КБ ПриватБанк є 02.07.2012 року. Відповідно до п.2.1.1.2.1. Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у памятці клієнта/довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Згідно з п.2.1.1.2.2. Умов та Правил надання банківських послуг, картка є власністю банку і видається у тимчасове використання. В судове засідання апеляційного суду на підтвердження факту отримання [PERSON] платіжної картки представником відповідача було представлено матеріали фотофіксації вручення картки відповідачу 02.07.2012 року (а.с.165). Як пояснив в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача, у звязку із втратою платіжної картки [PERSON] звернулася за отриманням нової, яка була їй вручена 20.11.2012 року, відповідно до матеріалів фотофіксаціїї вручення картки відповідачу 20.11.2012 року (а.с.166). Згідно з п. 2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг, картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні картки, включно. Таким чином, на підтвердження строку дії карток, відповідач мала змогу представити суду картки, які їй були видані банком у користування, проте, вказаних дій відповідачем вчинено не було. За даних обставин, по справі встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем в розумінні приписів статей 58,59 ЦПК України, що відповідач [PERSON] відповідно до умов укладеного з позивачем договору від 02.07.2012 року отримала кредитні картки №5211537415063093 від 02.07.2012 року та № 5211537414607379 від 20.11.2012 року зі строком дії до березня 2016 року (а.с.112). Як вбачається з інформації, представленої позивачем, яка отримана з ПК Приват 48, в якому здійснюється облік банківських операцій за платіжними картками, строк їх дії, інформація про тримача, строк дії картки №5211537415063093 було встановлено до березня 2016 року (відображення на пластиковій картці - 03/16), строк дії перевипущеної картки №5211537414607379 було встановлено до березня 2016 року (відображення на пластиковій картці - 03/16). Відповідно до пункту 2.1.1.12.6. Умов та Правил надання банківських послуг, за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки у розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13. (даний пункт не діє для Елітних карток Platinum, MC World Signia і VISA Infinite). Проценти за користування кредитом (кредитним лімітом) та/або овердрафтом нараховуються в дату їх сплати, яка передбачена п. 2.1.1.12.4. та п. 2.1.1.12.5., при цьому проценти розраховуються щомісячно за кожен календарний день за фактично використані в рахунок кредиту та/або овердрафту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли кредит (кредитний ліміт) та/або овердрафт стають простроченим кредитом. Відповідно до приписів ч.5 статті 261 ЦК України, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За даних обставин апеляційний суд вважає, що при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції необґрунтовано не було прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у постанові від 19.03.2014 року у справі за №6-14цс14, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України. Згідно з вказаною правовою позицією, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 22.10.2014 року у справі №6-127цс14, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Враховуючи вищенаведене, а також приймаючи до уваги строк дії отриманих відповідачем карток, а саме, - до 31.03.2016 року та заяву представника відповідача від 12.12.2016 року про застосування спливу позовної давності, вчинену представником відповідача до винесення рішення судом першої інстанції (а.с.129), апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті вимог заявленого позову, яким апеляційний суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково. Приймаючи до уваги, що до суду першої інстанції з даним позовом ПАТ КБ ПриватБанк звернулось 27.08.2016 року, відповідно до штемпеля поштового відділення на конверті (а.с.39), а також заяву представника відповідача від 12.12.2016 року про застосування спливу позовної давності, вчинену представником відповідача до винесення рішення судом першої інстанції (а.с.129), апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги заявленого позову підлягають частковому задоволенню. А саме, виходячи з розрахунку заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором від 02.07.2012року, станом на 31.07.2016 року (а.с.4-5) та з виписки карти відповідача за період по 31.10.2016 року (а.с.113-117), апеляційний суд вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом у розмірі 1 552 грн. 61 коп., сума заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 17 969 грн. 24 коп. за період з 28.08.2013 року по 31.07.2016 року, в межах трирічного строку позовної давності, що передував зверненню позивача до суду з даним позовом. Приймаючи також до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України, відповідно до якої : … в законодавстві визначаються різні поняття як строк дії договору, так і строк (термін) виконання зобовязання (статті 530,631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності . Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги фактичні обставини справи, встановлені в ході її судового розгляду, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги заявленого позову підлягають частковому задоволенню, а саме, в межах трирічного строку позовної давності підлягає стягненню на користь позивача з відповідача заборгованість за кредитним договором від 02.07.2012 року в сумі 20 997 грн. 94 коп., яка складається з наступного: 1 552 грн. 61 коп.- заборгованість за кредитом; 17 969 грн. 24 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 28.08.2013 року по 31.07.2016 року; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 976 грн. 09 коп.- штраф (процентна складова). Стосовно визначення розміру штрафів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному із грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з врахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 976 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова), виходячи з наступного розрахунку: (1 552 грн. 61 коп. - заборгованість за кредитом + + 17 969 грн. 24 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 28.08.2013 року по 31.07.2016 року) = 19 521 грн. 85 коп. х 5% = 976 грн.09 коп. Вимоги заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 500 грн. заборгованості за пенею та комісією, на думку апеляційного суду, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. При вирішенні вимог заявленого позову у вказаній частині апеляційний суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21.10.2015 року у справі № 6-2003 цс 15, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України. Як зазначає Верховний Суд України у вказаній правовій позиції, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Приймаючи до уваги вищенаведене, вимоги заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 500 грн. заборгованості за пенею та комісією, задоволенню не підлягають. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, приймаючи до уваги часткове задоволення вимог заявленого позову, а саме, на 84, 67%, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк 1 166 грн. 78 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції (а.с.1), 1 283 грн. 45 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги ( а.с.142), а всього: 2 450 грн. 23 коп.

Outcome: partial