Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

27.11.2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт належності на праві власності будинку померлій [INFO] [PERSON] та визнати за ним право власності на будинок у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер його дідусь [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будок [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не склав, спадщину після нього прийняла його дружина [PERSON] , яка на підставі ст. 549 ЦК УРСР, (який діяв на час відкриття спадщини) фактично вступила в управління та володіння спірним будинком, але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] померла [PERSON] , за життя вона склала заповіт, яким усе належне майно заповіла [PERSON] (мати позивача), проте вона в установлений законом строк надала заяву до нотаріальної контори про відмову від спадщини за заповітом. Спадкоємцем за законом після померлої [PERSON] мав би бути її син [PERSON] (батько позивача), проте він помер раніше за спадкодавця [INFO] . Поряд з цим, позивачу як єдиному спадкоємцю за законом після померлої [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позов підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату, місце слухання справи повідомлявся належним чином. Перевіривши та дослідивши матеріали справи і письмові докази, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Судом встановлені наступні обставини, відповідні їм правовідносини та надано їм таку оцінку. З наданих доказів судом встановлено, що [INFO] в с. Ображіївка Шосткинського району Сумської області помер [PERSON] /а.с.8/, який був чоловіком [PERSON] /а.с.13/ На день смерті [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , разом із дружиною, [PERSON] Заповіт від [PERSON] сільською радою не засвідчувався. /а.с.10/ Згідно витягу із рішення від 30.09.2009 року про внесення змін до рішення виконкому Ображіївської сільської ради від 19.11.1993 року №20, [PERSON] передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель та для ведення особистих селянських господарств по [ADDRESS] ./.а.с.12/ Відповідно довідки старостата села Ображіївка Шосткинської міської ради Сумської області від 20.09.2019 р. будинок [ADDRESS] рахується за померлим [PERSON] згідно із записами в погосподарській книзі Ображіївської сільської ради №10, об`єкт погосподарського обліку 01-0783-1./а.с.11/ З технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що за вказаною адресою знаходяться: житловий будинок позначений на схематичному плані земельної ділянки літ. «А-1», з господарськими будівлями та спорудами у вигляді сараїв літ. «Б», «В», гаражу літ. «Г», навісу літ. «Д», погребу літ. «Пг», вбиральні літ. «У», свердловини літ. «№1», воріт літ. «№2», огорожі літ. «№3,4». Рік збудування будинку 1967. /а.с.15-19/ Спадкоємицею після померлого [INFO] була його дружина [PERSON] , дана обставина зазначена в постанові Шосткинської райдержнотконтори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.11.2019 року./а.с.5/ [INFO] в с. Ображіївка Шосткинського району померла [PERSON] /а.с.7/ На день своєї смерті [PERSON] проживала по [ADDRESS] по складу сім`ї одна. 09.04.2008 року від імені [PERSON] Ображіївською сільською радою посвідчено заповіт, який не відмінявся та не змінювався./а.с.11/ Спадкоємицею згідно заповіту була [PERSON] , проте в установлений законом строк надала заяву до нотаріальної контори про відмову від спадщини. Дана обставина відображена в наданій суду інформації з Шосткинської державної нотаріальної контори. /а.с.27/ Оскільки спадкоємець за заповітом надала заяву про відмову від спадщини, спадкоємцем першої черги після померлої [PERSON] мав би бути її син [PERSON] , проте помер раніше за спадкодавця [INFO] ./а.с.9/ Згідно свідоцтва про народження позивач є сином померлого [PERSON] /а.с.14/, а отже є онуком померлої [PERSON] . Як вбачається з даних Шосткинської районної державної нотаріальної контори після померлої [PERSON] за заявою [PERSON] заведена спадкова справа №229 за 2019 рік. Спадкоємцем за законом є онук - [PERSON] , який спадщину прийняв, інші спадкоємці для прийняття спадщини не звертались. /а.с.27/ Разом з тим, постановою державного нотаріуса Шосткинської районної державної нотаріальної контори 08.11.2019 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно померлої [INFO] [PERSON] - житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно. Відповідно до законодавства колишнього СРСР, чинного на момент побудови будинку, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомунгоспу УРСР від 31 січня 1966 року (наказ втратив чинність 13.12.1995), реєстрації підлягали лише індивідуальні будинки та домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР. Як зазначено в пункті 6 зазначеної Інструкції, не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам і селищам міського типу, але не приєднані до них. Пунктом 20 Інструкції було визначено порядок реєстрації у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу, зокрема: при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Отже, законодавством, що діяло на час побудови будинку (1967 рік) не було передбачено реєстрації права власності на нерухоме майно. Тобто момент виникнення права власності на будинки, споруди не залежав від державної реєстрації. І належним доказом, що підтверджує право власності [PERSON] на будинок з господарськими будівлями є запис в погосподарській книзі. На підставі наведеного суд вважає доведеним факт того, що померлому [INFO] [PERSON] за життя належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] спадкові правовідносини регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року. Згідно із ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ст. 524), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого та дитина померлого, яка народилася після його смерті (ст. 529), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ст. 548), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ст. 549). Судом встановлено, що [PERSON] на час смерті чоловіка проживала разом з ним та після його смерті залишилась проживати в будинку, тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Отже, померла [INFO] [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину, після смерті свого чоловіка [PERSON] померлого [INFO] , але за життя не встигла оформити своїх спадкових прав. На дату смерті [PERSON] спадкові правовідносини регулюються Цивільним кодексом України 2003 року Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1, ч.5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, з викладеного вбачається, що на момент звернення до суду позивач правомірно претендує як єдиний спадкоємець за законом на визнання за ним права власності на нерухоме майно у порядку спадкування після померлої баби - [PERSON] . Разом з тим, судом встановлено, що в нотаріальному порядку позивачу відмовлено в оформленні спадщини на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно. Тобто, зазначені обставини перешкоджають позивачу належним чином оформити право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку . Відповідно до положень п.п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У даному випадку у позивача відсутні правовстановлюючі документи на ім`я спадкодавця, що свідчить про неможливість отримання ним свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку, отже таке його право має бути захищено в судовому порядку. На підставі викладеного, проаналізувавши норми чинного законодавства, досліджені докази та встановлені у справі обставини, а також враховуючи, що відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку за необхідне захистити право позивача шляхом його визнання та встановлення факту, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved