Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

27 жовтня 2020 року, до суду надійшла вказана позовна заява. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02 грудня 1992 р. її було прийнято на роботу директора в колективне підприємство «Ромен» м. Львів. 31 серпня 2019 р. позивач звільнилася з роботи за власним бажанням. На день звільнення з роботи відповідач нарахував [PERSON] заробітну плату в сумі 35219,59 грн., але виплатити її, внаслідок відсутності грошових коштів, відмовився. Згодом позивачу було виплачено 3864,00 грн., залишок заборгованості за попередній період. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з колективного підприємства «Ромен» м. Львів на її користь невиплачену при звільненні заробітну плату за період з 01 вересня 2019 р. по 31 жовтня 2020 р. в сумі 98555 грн. 59 коп. та допустити негайне виконання суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2020 року було відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження, без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання. Однак, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність переходу до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у судове засідання. Позивач та її представник в судовому засіданні адвокат Лозинський І.П. позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовільнити з мотивів викладених у ній. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що починаючи з серпня 1996 року [PERSON] обіймала посаду директора колективного підприємства «Ромен». Надалі у зв`язку із звільненням бухгалтера, [PERSON] будучи директором підприємства самостійно поклала на себе обов`язки бухгалтера з доплатою 50% окладу бухгалтера. Відтак, співвласник підприємства [PERSON] з вересня 2017 року перебуваючи на посаді директора одночасно виконувала обов`язки бухгалтера підприємства. Внаслідок неефективної роботи на цих посадах, було ініційованої загальні збори, на яких позивач подала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням. Представник відповідача зазначив, що в день звільнення який являвся останнім днем роботи на посаді директора, під час якого позивач одночасно виконувала обов`язки бухгалтера, не здійснила нарахування та виплату собі всіх розрахункових коштів передбачених вимогами ст. 116 КЗпП України. За наслідками своєї діяльності на посаді директора та одночасної бухгалтера позивач створила такі умови, що тривалий час надалі позбавило можливості новому директору забезпечити своєчасно виплачувати працівникам заробітну плату та виконувати інші обов`язкові зобов`язання. Грошові суми, які були нараховані [PERSON] не можуть бути належним та допустимим, доказом оскільки жодна зазначена сума не підтверджена первинним документом, який би обґрунтував підставність та законність нарахування позивачу саме такий розмір заробітної плати. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожний громадянин має право на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Згідно статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило в грошовому виразі яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно ст.ст. 47, 116 КЗпП України, наявну заборгованість із заробітної плати відповідач мав оплатити позивачеві у день звільнення. Судом було встановлено, що відповідно до протоколу №1 загальних зборів учасників колективного підприємства «Ромен» від 31 серпня 2019 року [PERSON] подала заяву про звільнення з посади за власним бажанням з посади директора КП «Ромен» 31 серпня 2019 року, що було підтверджено нею в судовому засіданні. При цьому, в позовній заяві позивач просить стягнути заробітну плату за період з 01 вересня 2019 року по 31 жовтня 2020 року, однак, в судовому засіданні та з матеріалів справи було встановлено, що позивач була звільнена з посади 31 серпня 2019 року, тобто [PERSON] просить стягнути заробітну плату за той період, за який вона фактично вже не займала посаду директора в КП «Ромен». Доказів про існування заборгованості по сплаті заробітної плати за інший період суду надано не було. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, принцип диспозитивності, той факт що суд здійснює розгляд цивільної справи в межах позовних вимог, суддя приходить до переконання, що позовна заява до задоволення не підлягає, оскільки позивач просить стягнути невиплачену заробітну плату за період коли вона вже була звільнена та фактично не виконувала свої повноваження. Крім того, судом не може бути прийнята усна заява представника позивача в судових дебатах про уточнення позовних вимог, з огляду на наступне. У відповідності до ч. 3 ст. 49 цього Кодексу, позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, до закінчення підготовчого засідання. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви. Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 120 ЦПК України). Статтею 126 цього кодексу передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи те, що усне уточнення позову в судових дебатах не ґрунтується на вимогах ЦПК, таке не може бути прийняте судом.

Outcome: dismissed