Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

29.06.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третіх осіб на стороні відповідача [PERSON], приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позивач зазначає, що з 1969 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають сина [PERSON]. За час шлюбу подружжям було набуто майно, в тому числі земельна ділянка площею 0,06 га, розташована на землях садівничого товариства інвалідів «Надія -3». 05.05.2015 року [PERSON] померла. Після її смерті право на спадкування за законом у першу чергу отримали позивач та син [PERSON] Позивач відмовився від прийняття спадщини на користь сина. Як стало відомо позивачу пізніше, 08.07.2014 року між його дружиною та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної ділянки. Позивач вказує, що згоди на укладення такого договору не надавав, ставить під сумнів підпис [PERSON] у вказаному договорі, просить визнати його недійсним та покласти на відповідача судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просить його задоволити, посилається на ст. 65 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вважає його безпідставним та необгрунтованим, зазначає що оспорюваний договір укладено з дотриманням вимог законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, під час попередніх судових засідань позов підтримував та просив задоволити. Третя особа, приватний нотаріус [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі, вважає його необгрунтованим, так як договір купівлі-продажу посвідчено відповідно до вимог законодавства. Заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 1969 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого вони мають сина [PERSON]. За час шлюбу подружжям було набуто майно, в тому числі земельна ділянка площею 0,06 га, розташована на землях садівничого товариства інвалідів «Надія -3». 05.05.2015 року [PERSON] померла. Після її смерті право на спадкування за законом у першу чергу отримали позивач та син [PERSON] Позивач відмовився від прийняття спадщини на користь сина. Як стало відомо позивачу пізніше, 08.07.2014 року між його дружиною та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної ділянки. Згідно із ст 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні встановлено, що оспорювана земельна ділянка, яка відчужувалась [PERSON], належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №23158408, виданого 18.06.2014 року Реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області замість втраченого державного акту серія ХМ №05278 від 04.06.1996 року. Предметом договору виступала земельна ділянка, набута [PERSON] в результаті безоплатної приватизації, про що свідчив правовстановлюючий документ на земельну ділянку та відомості, зазначені у витягу з Державного земельного кадастру № НВ-6801296392014 від 04.07.2014 року, виданий [PERSON], державним кадастровим реєстратором, де у графі «документ, який є підставою для виникнення права» було зазначено «Рішення органу місцевого самоврядування рішення виконкому ХМР 23.05.1996 №948». П. 5 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок її безоплатної приватизації. У період з 08.02.2011 року по 13.06.2012 року ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України була чинною в наступній редакції: «Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.» Відповідно до ст.5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, що виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальнсть особи. Оскільки державний акт на зазначену земельну ділянку було видано 04.06.1996 року, то договір відчуження цієї земельної ділянки нотаріусом було посвідчено без надання згоди чоловіка, так як відчужуване майно належало [PERSON] на праві особистої приватної власності. Відповідна правова позиція висвітлена і у п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Такі ж висновки містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року (справа №6-1289св12) та у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.02.2013 року у справі №6-175цс12. Відповідно до п.п. 4 п.4 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документів, поданих для укладення договору, випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю подружжя. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що підпис на Договорі купівлі-продажу не належить його покійній дружині [PERSON] та заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до висновку експерта від 16.02.2017 року №1П, підпис в графі «Продавець» на Договорі купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої в садівничому товаристві «Надія-3», кадастровий номер 6810100000:34:001:2041, укладений 08.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON], виконаний [PERSON] Підпис від імені [PERSON] на зазначеному договорі виконаний [PERSON] Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої в садівничому товаристві «Надія-3», кадастровий номер 6810100000:34:001:2041, укладений 08.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] є дійсним і в позові [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed