Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

29.04.2016 року [PERSON] звернулась із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третьої особи - [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошових коштів. 20.05.2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі було відкрито провадження. 02.06.2016 року від Позивача по справі надійшла заява про забезпечення позову. Дана заява була задоволена ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2018 року. 14.09.2016 року від [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON], за участі третьої особи на стороні позивача - [PERSON] про визнання договору недійсним. 21.10.2016 року від [PERSON] надійшла заява про визнання зустрічного позову [PERSON] 24.10.2016 року від представника [PERSON] надійшла заява про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.10.2016 року у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено. В обґрунтування свого позову Позивачка посилається на те, що вона уклала шлюб разом із відповідачем [PERSON] За час перебування у шлюбі Позивачкою разом з Відповідачем - [PERSON] було витрачено кошти в сумі 34\~585 (тридцять чотири тисячі пятсот вісімдесят пять) доларів США, які були вкладенні у договір інвестування, проектування і будівництва, для придбання квартири за адресою: вул. Учнівська, б. 22, кв. 7, м. Одеса. Забудовником за даним договором був відповідач [PERSON] Відповідно до умов договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року, Інвестор [PERSON] зобовязаний надавати грошові кошти на проектування та будівництво, а Забудовник [PERSON] зобовязаний здійснювати проектування та будівництво обєкта за рахунок коштів Інвестора та по закінченню робіт передати обєкт Інвестору. Так [PERSON] вказала, що [PERSON] не виконав умови договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року та не передав квартиру у власність [PERSON], тому кошти сплачені на виконання даного договору, які є спільною сумісною власністю подружжя, підлягають поверненню. Також Позивачка у своєму позові зазначила, що зазнала значних моральних страждань, в результаті чого, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. Відповідач [PERSON] з позовною заявою [PERSON] не погодився, зазначив, що обставини викладені у позові не відповідають дійсності та [PERSON] намагається ввести суд в оману. [PERSON] просив відмовити в позові в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з позовом [PERSON] не погодився, зазначив, що він є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. До початку розгляду справи по суті [PERSON] скористався своїм правом на подання зустрічного позову та направив до суду зустрічний позов про визнання договору інвестування, проектування і будівництва недійсним, відповідно до якого вважає, що договір інвестування, проектування і будівництва підписаний між [PERSON]Є та [PERSON] 30.12.2013 року був розірваний 31.12.2013 року у звязку з тим, що на момент його підписання не було додержано усіх умов передбачених чинним законодавством. Третя особа на стороні відповідачів по первісному позові та третя особа на стороні позивача по зустрічному позові [PERSON] у судове засідання не зявився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, додатково зазначивши, що із позовною заявою [PERSON] не погоджується, просить у задоволенні позову відмовити та повністю підтримує зустрічний позов та вважає, що договір інвестування, проектування і будівництва підписаний між [PERSON] та [PERSON] 30.12.2013 року є недійсним. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.\~ Між [PERSON] та [PERSON]Є 11.12.2009 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (том 1 а.с. 7). Даний шлюб між Позивачем по первісному позові та Відповідачем [PERSON]Є було розірвано 11 липня 2015 року (том 1 а.с. 8). За час\~перебування у\~шлюбі [PERSON]\~та [PERSON],\~обидва із\~подружжя не\~мали достатнього\~доходу,\~що підтверджується\~довідками з\~Державної фіскальної\~служби України\~які містяться\~в матеріалах\~справи (том\~2\~арк.\~справи 12\~та том\~2\~арк.\~справи 45).\~У зазначених\~довідках міститься\~інформація про\~доходи Позивачки\~ [PERSON]\~та доходи\~Відповідача [PERSON]\~Відповідно до\~отриманої інформації\~в [PERSON]\~та [PERSON]Є\~за період\~з01.01.2011 року по 31.12.2013 року доходи відсутні. Інші належні та допустимі докази які б дали можливість стверджувати, що в подружжя [PERSON] та [PERSON] наявні спільні кошти або зазначено джерело надходження коштів, матеріалах справи відсутні. Судом встановлено, що 22.11.2011 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру за адресою: вул. Чапаєвської дивізії б. 34, кв. № 2, м. Болград, Одеської області (том 1 арк. справи 107). Судом також встановлено, що [PERSON] була матірю [PERSON], яка мала тяжке онкологічне захворювання, що підтверджується матеріалами справи (том 1 арк. справи 93 - 97). З метою переоформити належне [PERSON] майно на свого сина, вона шляхом укладання договору купівлі-продажу передала у власність [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: вул. 25 Чапаєвської дивізії б. 34, кв. № 2, м. Болград, Одеської області. Зі слів [PERSON] кошти за даним договором не передавались. Пізніше 27.12.2013 року дана квартира, що розташована за адресою: вул. 25 Чапаєвської дивізії б. 34, кв. № 2, м. Болград, Одеської області була продана [PERSON] за суму 74\~300 (сімдесят чотири тисячі триста) гривень (том 1 арк. справи 142). Кошти отримані з продажу квартири, що розташована за адресою: вул. 25 Чапаєвської дивізії б. 34, кв. № 2, м. Болград, Одеської області, в сумі 74\~300 (сімдесят чотири тисячі триста) гривень були розділені порівну між [PERSON] та [PERSON] так як квартира була придбана у шлюбі та вважається спільною сумісною власністю. Як пояснив суду [PERSON], половину коштів отриманих від продажу квартири, що розташована за адресою: вул. 25 Чапаєвської дивізії б. 34, кв. № 2, м. Болград, Одеської області, [PERSON] витратила на свій власний розсуд. [PERSON] другу половину коштів із продажу квартири передав матері [PERSON] для лікування та підтримання здоровя. Враховуючи тяжкий стан здоровя [PERSON] з метою забезпечення високого рівня медичної допомоги та профілактики лікування батьки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] вирішили переїхати до м. Одеси та придбати житло. Для цього третя особа [PERSON] уклав із [PERSON] договір доручення від 30.11.2013 року (том 1 арк. справи 109). Відповідно до п. 1.1 цього договору Повірений ([PERSON]Є.) зобов'язуєтеся від імені та за рахунок Довірителя ([PERSON]П.) організувати пошук обєкту житлової нерухомості однокімнатної квартири в зданому в експлуатацію будинку в м. Одеса, а також здійснювати авансові платежі за обєкт. На виконання умов даного договору було також складено довіреність від 02.12.2013 року (том 1 арк. справи 137). Відповідно до цієї довіреності [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником перед фізичними, юридичними особами, в усіх підприємствах, установах, організаціях, органах державної влади та місцевого самоврядування, органах юстиції, нотаріату, адміністрації, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, бланках і інших фінансових установах, з усіх питань, що стосуються виконання договору доручення складеного 30.11.2013 року на пошук обєкта житлової нерухомості однокімнатної квартири та її оформлення на імя [PERSON] Довіреність була видана строком на два роки та була дійсна до 02.12.2015 року, без права передоручення повноважень іншим особам. \~ \~ \~ \~Так, [PERSON] зобовязався знайти відповідне житло для своїх батьків, що підтверджується договором доручення від 30.11.2013 року (том 1 арк. справи 109) та довіреністю від 02.12.2013 року (том 1 арк. справи 137). \~ \~ \~ \~Виконуючи умови договору доручення від 30.11.2013 року, [PERSON] підписав із [PERSON] договір інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року (том 1 арк. справи 15). Відповідно до умов договору Інверстор [PERSON] зобовязаний надавати грошові кошти на проектування та будівництво, а Забудовник [PERSON] зобовязаний здійснювати проектування та будівництво обєкта за рахунок коштів Інвестора та по закінченню робіт передати обєкт Інвестору. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 31.12.2013 року договір інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року шляхом підписання додаткової угоди був розірваний (том 1 арк. справи 108). Як зазначено у додатковій угоді від 31.12.2013 року і це підтвердити Відповідачі за первісним позовом, сторони за договором інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року претензій одна до одної не мають. [PERSON] стверджує, що договір інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року не був розірваний, він виконувався шляхом передачі коштів від [PERSON] до [PERSON] Зі слів Позивачки обєктом договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року є квартира, що розташована за адресою: вул. Учнівська, б. 22, кв. 7, м. Одеса. Позивачем на підтвердження своєї правової позиції, а саме на підтвердження сплати коштів за договором інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року було надано до суду копії розписок між [PERSON] та [PERSON] від 31.01.2014 року на суму 22\~385,00 (двадцять дві тисячі триста вісімдесят пять тисяч) доларів США (том 1 акр. справи 16), розписки від 03.07.2014 року на суму 3000,00 (три тисячі) доларів США (том 1 акр. справи 17), розписки від 14.01.2015 року на суму 1800,00 (одна тисяча вісімсот) доларів США (том 1 арк. справи 17), розписки від 14.03.2015 року на суму 1000,00 (одна тисяча) доларів США (том 1 арк. справи 18), розпискою від 30.12.2013 року на суму 4000,00 (чотири тисячі) доларів США (том 1 арк. справи 19), розпискою від 24.05.2015 року на суму 950,00 (девятсот пятдесят) доларів США (том 1 арк. справи 19), розпискою від 24.05.2015 року на суму 1450,00 (одна тисяча чотириста пятдесят) доларів США (том 1 арк. справи 20). Проте, на підставі наданих [PERSON] доказів неможливо напевно встановити, що [PERSON] сплачував [PERSON] кошти саме за договором інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року, оскільки у жодній із розписок не вказано, на виконання якого конкретно договору, передаються грошові кошти та за рахунок якої саме квартири. Так у наданих Позивачкою розписках взагалі не міститься жодної інформації про укладання між [PERSON] та [PERSON] якихось правочинів спрямованих на купівлю нерухомого майно, в тому чисті купівлі квартири. В матеріалах справи не міститься жодного іншого належного та допустимого доказу який би підтверджував передачу коштів саме за договором інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року. До того ж, суд звертає увагу, що в договорі інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року не міститься жодних відомостей, щодо квартири за адресою: вул. Учнівська, б. 22, кв. 7, м. Одеса. Так даним договором не передбачено передання саме цієї квартири у власність [PERSON], що спростовує твердження [PERSON], що предметом договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року є квартира за адресою: вул. Учнівська, б. 22, кв. 7, м. Одеса. Отже, суд критично відноситься до пояснень [PERSON] щодо сплати спільних коштів за договором інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року, за квартиру, яка розташована за адресою: вул. Учнівська, б. 22, кв. 7, м. Одеса. В матеріалах справи не міститься жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позиції [PERSON] Суду не надано доказів які б підтвердили наявність у [PERSON] та [PERSON] спільних коштів та не доведено витрату коштів на виконання договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року. Матеріалами справи встановлено, що даний договір був розірваний 31.12.2013 року (том 1 арк. справи 108). Також, Позивачкою не було доведено факт витрати саме спільних із [PERSON] коштів. Відповідач в свою чергу довів суду відсутність спільних коштів із [PERSON] У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Застосовуючи ст. 60 СК України, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідачем [PERSON] було надано відповідні докази які спростовують твердження [PERSON] про наявність в них спільного майна, а саме спільних грошових коштів. Так в матеріалах справи міститься довідки з Державної фіскальної служби України, в яких міститься інформація про доходи Позивачки [PERSON] (том 2 арк. справи 12) та довідка про доходи Відповідача [PERSON] (том 2 арк. справи 45). Дослідивши вказані докази, судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі не мали достатнього доходу для укладення договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року. У довідках з Державної фіскальної служби України, зазначено в [PERSON] та [PERSON] за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року доходи відсутні (том 2 арк. справи 12 та арк. справи 45). Було встановлено, що ані у [PERSON], ані у [PERSON] не було достатніх грошових коштів для придбання нерухомого майна, оскільки не будо необхідного джерела надходження коштів. Отже, не можливо встановити джерело доходів [PERSON] та [PERSON] які б давали можливість укласти договір інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року, саме тому позов [PERSON] в частині стягнення коштів задоволенню не підлягає. Також, судом враховуються покази свідків [PERSON] та [PERSON]. Так [PERSON] у своїх показах зазначив, що грошові кошти які [PERSON] намагається визнати спільною сумісною власністю подружжя, насправді були передані ним третій особі - [PERSON] за договором позики (том 1 акр. справи 86) для придбання нерухомого майна. Свідок [PERSON] повідомив суду, що був присутній під час передання частини коштів від [PERSON] до [PERSON], які передавались для купівлі квартири. Так [PERSON] на підставі договору поручення від 30.11.2013 року здійснював пошук та купівлю квартири для свого батька. При цьому власних коштів на придбання квартири у [PERSON] не було. Це зазначив відповідач [PERSON] Як зазначив [PERSON] і це підтвердив представник [PERSON], усі грошові кошти, які передавались від [PERSON] до [PERSON] вони передавались виключно на виконання договору доручення від 30.11.2013 року (том 1 арк. справи 109). Усі розписки (том 1 акр. справи 16-20) [PERSON] писав [PERSON] оскільки він був повіреним [PERSON] за договором доручення від 30.11.2013 року (том 1 арк. справи 109), та грошові кошти належали [PERSON] та його дружині [PERSON] Також, суд зазначає, що не бере до уваги твердження Позивачки щодо того, що в них були спільні кошти отримані із продажу квартири за адресою: вул. 25 Чапаєвської дивізії б. 34, кв. № 2, м. Болград, Одеської області. Оскільки, судом було встановлено, що дана квартира належала матері [PERSON]Є [PERSON], яка на сьогодні вже померла (том 1 арк. справи 176). І як встановлено судом кошти за даним договором не сплачувались. Щодо договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] 30 12.2013 року підписали договір інвестування, проектування і будівництва (том 1 арк. справи 15). Відповідно до матеріалів справи даний договір був розірваний 31.12.2013 року, тобто наступного дня після його підписання (том 1 арк. справи 108). Підставою дострокового розірвання договору інвестування, проектування і будівництва від 30.12.2013 року стало не додержання сторонами вимог чинного законодавства України. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так сторонами не було додержано вимог Закону України «Інвестиційну діяльність», згідно якого в ч. 3 ст. 4 зазначено, що інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов'язань за якими здійснюється шляхом передачі об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об'єктів визначаються виключно законами. Так зазначеного фонду фінансування будівництва створено не було і сторонами не було додержано обовязкових умов законодавства щодо укладання таких договорів. Таким чином, правочин, який сторони вчинили насправді, не відповідає вимогам законів, що його регулюють та відповідно до ст. 215 ЦК України, визнається недійсним. В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно п. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Варто зауважити, що сторони за договором інвестування, проектування і будівництва претензій одна до одної не мають. Це було неодноразово зазначено, як в заявах по суті справи так і представником [PERSON], представником [PERSON] та особисто [PERSON] \~ \~ \~ \~У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. \~ \~ \~ \~Враховуючи,\~що договір\~інвестування,\~проектування і\~будівництва від\~30.12.2013\~року,\~який було\~розірвано додаткової\~угодою,\~підписаною сторонами\~31.12.2013\~року,\~є нікчемним\~правочином,\~такий договір не потребує визнання його недійсним у судовому порядку. Щодо заявленою Позивачкою позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 4 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 Від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК України (у чинній редакції ст. 185 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 п. 5 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 Від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, [PERSON] у своїй позовній заяві не зазначила якими саме неправомірними діями або бездіяльністю їй було завдано моральної шкоди, з яких міркувань вона визначила розмір шкоди та які витрати понесла. [PERSON] не надала жодного належного та допустимого доказу який би підтверджував завдання їй моральної шкоди. В діях [PERSON] не має причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням в наслідок яких [PERSON] могла б зазнати моральних страждань. Саме тому позовна вимога [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 100\~000 гривень є необґрунтованою та не підтвердженою жодними доказами, а тому задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При викладених обставинах, суд вважає, що надав оцінку всім доказам, аргументам та поясненням сторін по справі, які мають суттєве значення для об'єктивного, повного та неупередженого розгляду зазначеної справи та прийшов до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: dismissed