Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

28 січня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] з ? частиною прилеглих надвірних будівель, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.01.2015 року між ним та відповідачем у справі - [PERSON] була укладена угода купівлі-продажу спірної квартири. В підтвердження якої, він сплатив відповідачу 50000 грн., а та, в свою чергу, написала розписку та передала ключі та документи від квартири та пообіцяла посвідчити укладений договір нотаріально. Однак, до теперішнього часу цього не зробила та взагалі уникає зустрічей з ним. А тому він просить суд, на підставі ч.2 ст..220 ЦК України, визнати цей договір дійсним та визнати за ним право власності на спірне майно. У судове засідання позивач не з'явився, надавши суду свої письмові поясненя та заяву, в яких позовні вимоги підтримує повністю та просить суд розглянути справу без його участі /а.с. 43,76/. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив суд позов задовольнити повністю. Відповідач по справі - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи /а.с. 60,83,86/. Надала суду свої письмові пояснення та заяву, в яких позов визнає, просить суд справу розглянути за її відсутність /а.с. 75,61/. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З розписки від 16.01.2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] отримала гроші в сумі 50 000 грн. від позивача [PERSON] у рахунок продажі квартири [ADDRESS] /а.с.4/. Свідоцтвом про укладання шлюбу підтверджується, що відповідач по справі [PERSON] та померлий [INFO] [PERSON] були чоловіком та дружиною /а.с.8/. Свідоцтвом про смерть від 01.11.2008 року підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] /а.с.20/. Зі свідоцтва на право власності на житло від 15.05.1996 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить в равних долях [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с.21/. Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] видано на ім'я померлого [PERSON] /а.с.22-24/. З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що на ім'я [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину /а.с.88-89/. Згідно вимог ст.182 ч.1 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ст. 210 ч. 1 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Ст. 220 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однак, відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі - продажу нерухомого майна юридично не є укладеним. А, за змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України, суд може визнати дійсним лише нікчемний договір, а не договір який не є укладеним. У зв'язку з цим, оскілки договір не був укладеним, суд не може визнати його дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. Крім того, суд не бере до уваги, в обґрунтування дійсності правочину купівлі-продажу, письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] /а.с.48,49/, згідно яких вони були присутніми під - час передачі коштів та ключів від квартири, бо вважає їх є недопустимими, оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище обставини суд вважає, що при укладенні цього договору купівлі-продажу квартири не було дотримано обов'язкових вимог чинного законодавства щодо форми таких договорів, а саме - його нотаріально не посвідчено та не проведено державної реєстрації. А тому, викладені обставині дають підстави для висновку, що зазначений договір не є укладеним і є таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків, що унеможливлює визнання його дійсним та відповідно визнання права власності на нерухоме майно.

Outcome: dismissed