Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

27.01.2014р. позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 09.10.2013р. вона звільнилась за власним бажанням (у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятилітнього віку) з ТОВ «Данко Ізол». В день звільнення з нею відповідачем не був проведений повний розрахунок. На неоднократні звернення з приводу погашення заборгованості із заробітної плати отримувала відмову. У зв'язку з чим, просить стягнути в судовому порядку заборгованість по заробітній платі у розмірі 4976,03грн., компенсацію за затримку її виплати у розмірі 4386,80грн., моральну шкоду у розмірі 5000грн. Позивачка до початку розгляду справи по суті уточнила свої позовні вимоги, де просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 4663,89грн., в іншій частині позов залишила без змін. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень з приводу поданого позову суду не надав. Суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін і тому можливо ухвалити заочне рішення згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України. Судом встановлені обставини, які підтверджуються такими доказами. Згідно трудової книжки за серією [NUMBER] від 02.12.1998р., [PERSON] на підставі наказу за № 31-к від 02 липня 2007 року була прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Данко Ізол» на посаду прибиральниці службових приміщень. Наказом за № 303к від 09 жовтня 2013 року звільнена з цього підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятилітнього віку. Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомляти працівника перед виплатою зазначених сум. Ці вимоги закону відповідачем дотримані не були і на час звільнення перед позивачем була заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 4663,89грн., яка в день звільнення працівника 09.10.2013р. виплачена не була. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розмір середнього заробітку з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями), який підлягає виплаті позивачу за час затримки розрахунку складає 4386,80грн. Відповідно до частини першої ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», регламентовано, що розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, духовних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З матеріалів справи встановлено, що внаслідок дій відповідача були порушені законні права позивача на оплату праці, у зв'язку з чим, вона зазнавала душевних страждань. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивачка, час і зусилля, необхідні для відновлення її попереднього стану та виходить при цьому із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на викладені обставини суд стягує на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 500грн. Відповідно до змісту положень статей 79, 80-81, 84 та 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави повинні бути стягненні судові витрати. На підставі ст.ст. 47, 115-117 та 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: partial