Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

27 листопада 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ТОВ «Порше Мобіліті», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] про визнання кредитного договору № 50008496 від 10 квітня 2013 року недійсним. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 10 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 50008496, відповідно до умов якого [PERSON] мав бути наданий споживчий кредит у сумі 12\~363 доларів 75 центів США, що в гривневому еквіваленті становило на той час 100\~690 грн. 38 коп. для придбання автомобіля. При укладенні оспорюваного правочину було порушено права позивача як споживача, у звязку з чим [PERSON] вважає, що даний договір слід визнати недійсним, оскільки підписання договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та її прав, як споживача кредитної послуги, з боку відповідача, а саме: невиконання переддоговірної роботи з позичальником, тобто, відповідачем не було повідомлено позивача у письмовій формі про умови, які передбачені п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та дана інформація в повному обсязі не була надана позивачу; зміст правочину суперечить чисельним нормам законодавства України, тобто, встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки. Проценти за користування кредитом позивач повинна була сплачувати в доларах США, тоді як основна сума кредиту визначена у гривнях; у тексті договору відповідач позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію. Позивач зазначає, що оспорюваний договір є змішаним за своєю природою і містить в собі як ознаки кредитного договору, так і договору фінансового лізингу, а відтак до нього застосовуються положення ст.ст. 799-805 ЦК України, тобто даний договір повинен бути засвідчений нотаріально. З огляду на зазначене вище, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача ТОВ «Порше Мобіліті» - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити посилаючись на заперечення, які були надані суду. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Про причин неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку що вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено Кредитний договір № 50008496, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 100 690 грн. 38 коп., що в еквіваленті становить 12\~363,75 доларів США, строком 60 місяців під 9,90% річних, а позичальник зобов'язувався своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інших платежів згідно загальних умов кредитування. Поручителем у даному договорі зазначено [PERSON] (а.с. 33-44). Відповідно до умов Кредитного договору, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, рік випуску 2013, кузов № [NUMBER], обєм двигуна 1\~598 куб.см. 16 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу № 50008496, відповідно до умов якого [PERSON] (заставодавець) з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 50008496 від 10 квітня 2013 року заставляє майно, а саме: автомобіль Volkswagen Polo номер шасі XW8ZZZ61ZDG061203, тип легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER], рік випуску 2013, колір чорний (а.с. 45-50). Як вбачається з кредитного договору, що договір між сторонами та за участю поручителя складають цей кредитний договір, загальні умови кредитування, графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані сторонами та поручителем у відношенні кредиту. Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування (Додаток до кредитного договору), передбачено, розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником (а.с. 34). Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів відбувається: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту (а.с. 36). Відповідно до п. 2.5. Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіка погашення кредиту. Виходячи з наведених розрахунків, які зазначені у Графіку погашення кредиту, сума щомісячного платежу визначається у гривнях та є еквівалентно 262,09 доларів США (а.с. 42). Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, підписанням даних умов позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією. Пунктом 9.6 Загальних умов кредитування передбачено, що позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформації про умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника. ТОВ «Порше Мобіліті» виконав перед [PERSON] зобов'язання, передбачені кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Обґрунтовуючи підстави щодо визнання недійсним кредитного договору, позивач [PERSON] посилається на порушення відповідачем положень ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору на вимогу споживача: 1) такі положення підлягають зміні або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому. Разом з тим, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами кредитного договору № 50008496 від 10 квітня 2013 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. Крім того, відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника тощо. Також, у п. 9.6. Кредитного договору зазначено, що додатково до положень п. 9.5. Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди Компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо). Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, підписавши Кредитний договір № 50008496 від 10 квітня 2013 року, позивач [PERSON] вступила в договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що при укладенні кредитного договору ТОВ «Порше Мобіліті» було порушено вимоги чинного законодавства, передбачені ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Положення п. 1.3.2 Загальних умов кредитування не позбавляють позивача права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу. За умовами договору при здійснені розрахунків за Кредитним договором застосовується як позитивне так і від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, що забезпечує дотримання інтересів як кредитора, так і позичальника. Також, договором не передбачено можливості ТОВ «Порше Мобіліті» змінювати умови договору на власний розсуд. Згідно з п. 5.5. загальних умов кредитування позичальник зобов'язався забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань. Однак, положення вказаного пункту не обмежують позичальника у виборі страхової компанії, для страхування заставного майна, а лише дає перелік страхових компаній, які авторизовані кредитодавцем, та прямо зазначає, що страховик має бути обраний позичальником самостійно. Позивачем не було доведено того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; графіку погашення кредиту; загальних умов кредитування, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсними, оскільки, відповідачем було надано фінансову послугу з дотриманням норм законодавства. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків віднесено договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Нормами ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України до правовідносин, які виникають з договору споживчого кредиту застосовуються відповідні положення Закону України «Про захист прав споживачів». Також, п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до п. 2.4. вказаних Правил, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Підписанням Загальних умов кредитування позивач підтвердив, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також що вона ознайомилась з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією (п. 9.5. Загальних умов кредитування). Таким чином, позивачу надано повну, достовірну та детальну інформацію про сукупну вартість кредиту відповідно до Кредитного договору. Окрім цього, в п. 9.6. Загальних умов кредитування зазначається, що додатково до положень п. 9.5. Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону, тощо). Крім цього, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлює обов'язковість зазначення валюти у детальному розписі сукупної вартості кредиту, а встановлює обов'язок кредитодавця розписати сукупну вартість кредиту у процентному та грошовому виразі. Отже, перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що вона ознайомилась з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і була попереджена про те, що вона несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором. Підписавши вказаний вище Кредитний договір, позивач вступила у договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі. Позичальник погодилась з тим, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США відповідно до п. 1.3 загальних умов кредитування. Зобов'язання, згідно з ст. 524 ЦК України, має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З наведеного слідує, що положення цивільного законодавства, в тому числі і ст. 1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору. З цього приводу, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права в постанові від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 6-79цс14 дійшла наступних висновків: «Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня». Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція також підтверджується Постановою Верховного суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-62гс11. Крім того, в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Згідно з вищезазначеними умовами договору кредитні кошти надавалися позивачу саме в українських гривнях, також і договором і додатками до нього, передбачено, що всі платежі повинні бути сплачені в гривнях, а не в іноземній валюті, із зазначення еквіваленту у доларах США, а коригування суми процентів відповідно до загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності. В позовній заяві Позивач стверджує, що оспорюваний договір є змішаним за своєю природою і містить в собі як ознаки кредитного договору, так і договору фінансового лізингу, а відтак до нього застосовуються положення ст.ст. 798-805 ЦК України. Тому, відповідно до п. 2 ст. 799 ЦК України, договір за участю фізичної особи повинен бути посвідчений нотаріально. Проте, зазначений висновок зроблений внаслідок невірного тлумачення правової природи договору фінансового лізингу та кредитного договору. Параграф 1 Глави 71 Цивільного кодексу України регулює правовідносини, що виникають із договорів позики. Згідно із ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частина 3 ст. 1054 Цивільного кодексу України визначає, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Таким законом є Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів Згідно із ст. 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір укладається у письмовій Формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зазначена норма чітко встановлює лише просту письмову форму кредитного договору і відсилання до інших норм не має. Таким чином, Законом обовязкове нотаріальне посвідчення кредитних договорів не вимагається. Що стосується правового регулювання правовідносин, що виникають з договорів фінансового лізингу, то стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» чітко визначає, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Аналіз наведених вище норм чинного законодавства України, які стосуються правового регулювання відносин, що виникають з кредитних договорів та договорів фінансового лізингу, свідчить про те, що такі договори мають абсолютно відмінну правову природу, і відповідні правовідносини, які з ними повязані, регулюються різними нормами цивільного законодавства. Таким чином, твердження позивача про те, що кредитний договір є змішаним та містить ознаки як кредитного договору та договору фінансового лізингу, а отже потребує нотаріального посвідчення, є абсолютно безпідставним та не відповідає нормам чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази на підставі вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті», про визначення недійсними кредитного договору не підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, оскільки суд відмовив у задоволенні позову позивача, тому судові витрати, від яких він був звільнений при зверненні до суду, відносяться за рахунок держави. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed