Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

28.08.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 121\~818 грн., з яких: 15\~503,06 грн. 3 % річних; 106\~314,94 грн. інфляційні втрати; стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 121\~840,02 грн., з яких: 15\~546,61 грн. - 3 % річних; 106\~293,41 грн. - інфляційні втрати; та стягнути з відповідачів судовий збір. При цьому позивач посилається на те, що 28.03.2012 року позивач надав [PERSON] у присутності та з відома відповідача [PERSON], у позику грошові кошти у розмірі 8\~230 дол. США із зобов'язання повернути до 28.05.2012 року, та позику у розмірі 41\~850 дол. США із зобовязанням повернути в період з 28.06.2012 року по 28.12.2012 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2012 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів задоволено частково, та рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.07.2013 року вказане рішення змінено, та стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] борг у розмірі 189\~953,65 грн., та з [PERSON] борг у розмірі 189\~953,65 грн. Постановами державного виконавця від 23.08.2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів. Однак, відповідачами рішення суду не виконується, у зв'язку із чим позивач змушений звернутися до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явився, повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. У судовому засіданні 14.12.2015 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив суд оголосити перерву судового засідання для можливості представника ознайомитися із матеріалами справи. Матеріали справи містять заяву представника від 21.12.2015 року з відміткою 22.12.2015 року про ознайомлення представника із матеріалами справи. Однак, в подальшому ані відповідач [PERSON], ані її представник [PERSON] до судового засідання не з'явилися. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2012 року по справі № 1512/7517/2012 року стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 47\~530 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення становить 379\~907,29 грн., та стягнуто судовий збір /а.с. 13-14/. 04.07.2013 року рішенням апеляційного суду Одеської області змінено рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2012 року та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 189\~953,65 грн., з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 189\~953,65 грн., а також стягнуто судові витрати. Київським районним судом м. Одеси 09.08.2013 року по справі № 1512/7517/2012 видано виконавчі листи, та постановами державних виконавців Другого Київського ВДВС ОМУЮ № В-9/1324 та № В-9/1327 від 23.08.2013 року відкриті виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів. 27.06.2014 року та 24.12.2014 року державними виконавцями Другого Київського ВДВС ОМУЮ винесено постанови про повернення виконавчого документа та закінчення виконавчого провадження /а.с. 17-22/. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі по 189\~953,65 грн., та судові витрати, що на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. У ході розгляду справи представник позивача пояснила, що відповідач [PERSON] 24.07.2012 року передав позивачу кошти у розмірі 2550 дол. США в рахунок погашення заборгованості 1000 дол. США за договором позики від 28.03.2012 року /сума позики 8230 дол. США/ та в рахунок погашення заборгованості 1550 дол. США за договором позики від 28.03.2012 року /сума позики 41850 дол. США/. На підтвердження вказаної обставини, судом досліджено розписку, складену [PERSON] від 24.07.2012 року. Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З урахуванням викладеного, суд погоджується із доводами сторони позивача, що ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 3-142гс11 зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України Враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України. Позовна заява [PERSON] містить розрахунок за вимогами щодо інфляційних втрат та щодо трьох процентів річних за період 28.08.2012 року по 28.08.2015 року /тобто за період трьох років до пред'явлення [PERSON] даного позову/, відповідно до якого 3% річних, що підлягає стягненню з [PERSON] за вказаний період, становить 15 503,06 грн., а з [PERSON] 15\~546,61 грн.; сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з [PERSON] становить 106\~314,94 грн., та з [PERSON] 106\~293,41 грн. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved