Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

29.04.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідачки суму позики у розмірі, еквівалентному 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 28 травня 2010 року між ним та відповідачкою [PERSON]ув укладений договір позики на суму 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, за умовами якого відповідачка зобов'язалася повернути її в обумовлений в договорі термін, а саме 28 травня 2011 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і пояснив, що 28 травня 2010 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачці грошові кошти в сумі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, з умовою повернення суми позики 28 травня 2011 року. Відповідачка всупереч умовам укладеного договору грошові кошти за договором позики не повернула. Представник позивача просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача грошову суму за договором позики в розмірі, еквівалентному 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США. Представник відповідачки проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити позивачу з підстав того, що вказаний договір не є договором позики, а є договором доручення, тобто фактично між сторонами по справі склались правовідносини, що випливають з договору доручення, а сам по собі факт передання грошових коштів та складення розписки не змінює характер спірних правовідносин на правовідносини позики. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому задоволенню не підлягають . Судом встановлено, що згідно розписки від 28 травня 2010 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму в розмірі, еквівалентному 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США. Ст.1046 ЦК України містить визначення договору позики, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальник) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мнімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Проте, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору доручення. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що грошова сума в розмірі, еквівалентному 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, передавалась позивачем по справі [PERSON] відповідачці [PERSON] для придбання на ім'я позивача квартири [ADDRESS]. Крім того, як вбачається з розписки, наявної в матеріалах справи, вона не є борговим документом в розумінні ст.ст. 1046,1047 ЦК України, а лише підтверджує факт передачі грошових коштів, які відповідно до розписки передавались не у власність відповідачки, а на виконання певної дії - придбання квартири. Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона - повірений - зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Таким чином суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США за договором позики слід відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: dismissed