Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

27 червня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Богданівської сільської обєднаної територіальної громади, третя особа: [PERSON] державна нотаріальна контора, в якій просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку №53 з надвірними будівлями по вул. Островського у с. Кохівка Павлоградського району Дніпропетровської області, від 18 жовтня 1997 року, зареєстрований 18.10.1997 на [PERSON] товарній біржі за №10/52-НД, укладений між [PERSON] та [PERSON], який діяв в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та визнати за позивачем право власності на 1/3 частину вказаного будинку в порядку спадкування після померлого 05 вересня 2005 року [PERSON]. Позовна заява мотивована тим, що 18 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна: житлового будинку №53 з надвірними будівлями по вул. Островського у с. Кохівка Павлоградського району Дніпропетровської області, зареєстрований 18.10.1997 на [PERSON] товарній біржі за №10/52-НД. 05 вересня 2005 року [PERSON] помер. За життя останній не зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок належним чином. [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом після померлого [PERSON]. Діти спадкодавця відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача. Визнання дійсним вказаного договору необхідно позивачу задля оформлення спадкових прав. Сторона спірного договору [PERSON], померла 07 березня 1999 року. Тому просить визнати спірний договір дійсним та визнати за нею право власності на 1/3 частину вказаного будинку в порядку спадкування. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Третя особа: [PERSON] державна нотаріальна контора, подала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,\~вивчивши та\~проаналізувавши надані\~докази,\~встановив наступні\~факти та\~відповідні їм\~правовідносини. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №\~1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Судом встановлено, що 18 жовтня 1997 року [PERSON] набув право власності на 1/3 частину житлового будинку № 53 з надвірними будівлями у с. Кохівка Павлоградського району Дніпропетровської області, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18 жовтня 1997 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який діяв в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстрований 18.10.1997 на [PERSON] товарній біржі за №10/52-НД, право власності зареєстровано КП Павлоградське МБТІ. 05 вересня 2005 року [PERSON] помер. [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом після померлого [PERSON]. Визнання дійсним вказаного договору необхідно позивачу задля оформлення спадкових прав. Сторона спірного договору [PERSON], померла 07 березня 1999 року. За матеріалами спадкової справи [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом після померлого [PERSON], діти спадкодавця: [PERSON], [PERSON], відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача, а тому є підстави для захисту її прав як спадкоємця. Зазначені обставини повністю підтверджуються письмовими доказами по справі. Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Проте спеціальною нормою: ч. 2 та ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами по вищезазначеній угоді було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов, та вказаний правочин повністю виконаний сторонами. На момент\~укладення угоди\~законодавством не\~було заборонено\~укладати та\~реєструвати договори\~купівлі -\~продажу нерухомості\~на біржах.\~На даний\~час згідно\~чинного законодавства\~угоди щодо\~купівлі-продажу\~нерухомого майна\~підлягають нотаріальному\~посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18 жовтня 1997 року, посвідчений [PERSON] товарною біржою за р. №10/52-НД, є дійсним. 16 лютого 2018 року позивачу [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку №53 по вул. Островського в с. Кохівка Павлоградського району Дніпропетровської області у звязку із тим, що договір купівлі-продажу цього будинку не посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ними документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від\~\~30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Судом встановлено, що позивач звертався до нотаріальної контори задля отримання свідоцтва про право на спадщину, проте у видачі свідоцтва йому було відмовлено. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, належним чином прийняла спадщину після смерті її чоловіка [PERSON], інші спадкоємці першої черги за законом - діти спадкодавця, відмовились від своєї частини спадщини на користь позивача, що підтвержується письмовими матеріалами справи та копією спадкової справи № 411/2017. Інших спадкоємців за законом, або за заповітом матеріалами справи не встановлено. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Веуеіег V. Ііаіу), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 200071). Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: approved