Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

26 січня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаним позовом до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №8» про захист прав споживача та відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на ті обставини, що йому на праві приватної власності, згідно договору міни, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 травня 2007 року належить двохкімнатна квартира [ADDRESS]. Зазначав, що відповідач по справі, - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №8», обслуговує будинок, в якому знаходиться вищезазначена квартира, тобто надає послуги по виконанню різного виду робіт, а ним як споживачем даних послуг як і іншими жителями будинку проводиться оплата за виконання даних робіт, згідно розрахунку КП «ЖЕО №8». Вважає, що таким чином їх правовідносини з відповідачем регламентуються Законом України «Про захист прав споживачів», а також договором про надання послуг. Вказував, що 04 березня 2014 року працівниками відповідача в підвальному приміщення будинку №26 по вул. Косіора в м. Кривому Розі Дніпропетровської області виконувалися вогневі роботи (зварювання стояку опалення), і працівниками КП «ЖЕО №8», не були дотримані вимоги протипожежної безпеки при виконанні вказаних робіт, в результаті чого виникла пожежа в належній йому квартирі. Пожежа була ліквідована пожежною командою, яку викликав його пасинок, - [PERSON] В результаті пожежі йому була спричинена матеріальна шкода на загальну суму 53 016,00 гривень, згідно акту пожежної команда, а в дійсності вважає, що причинена шкода значно більша, так як необхідно виконувати ремонт в квартирі, а також згорів весь його одяг. Посилався також на те, що окрім матеріальної шкоди йому завдана також і моральна шкода яку він оцінює в 20 000,00 гривень, виходячи з наступного. Так, вважає, що по вині відповідача він залишився без нормального житла, вимушений тимчасово винаймати квартиру, зостався без одягу в осінньо-зимовий період, коштів на ремонт квартири в нього не має, так як і не має достатньо коштів для придбання нового одягу, постільної білизни, а також інших речей необхідних в побуті. Все це приводить його до стану відчаю, він перестав нормально спати, переносить постійні переживання, депресію. При цьому співробітниками КП «ЖЕО №8» не було проведено опис пошкоджень квартири, та відшкодування завданої шкоди в добровільному порядку. На підставі вищевикладеного просив позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, - 53 016,00 гривень, моральної шкоди, - 15 000,00 гривень, та понесені судові витрати. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача, - Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №8» до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином, про що суду було надано відповідні розписки, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, його представника, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З матеріалів справи вбачається наступне. Так, з копії договору міни квартири від 03 квітня 2007 року ВЕК №459443, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1121 (а.с.5), та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6) вбачається, що позивачеві [PERSON] (а.с.3, 4) на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.7, 8). Відповідно до копії акту про пожежу від 06 березня 2014 року вбачається, що 04 березня 2014 року, приблизно о 17:15 годині, було встановлено та ліквідовано факт пожежі, яка виникла між підвальним приміщенням та спальною кімнатою квартири №19 в житловому будинку №26 по вул. Косіора в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та яка належить позивачеві [PERSON] Також актом було встановлено орієнтовану суму збитків, завдану пожежею, яка становить, - 53 016,00 гривень. Причиною пожежі було зазначено порушення правил пожежної безпеки під час проведення вогневих робіт (а.с.9). З копії постанови слідчого СВ Дзержинського РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області лейтенанта міліції [PERSON] від 01 серпня 2014 року про закриття кримінального провадження, вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014040710000713 від 15 березня 2014 року (а.с.12), закрито, у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а саме його обєктивної сторони, що виразилося у відсутності завданих прямих збитків у великих розмірах (а.с.11). 24 червня 2015 року судом на адресу Дзержинського РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області було зроблено офіційний запит на отримання матеріалів кримінального провадження №12014040710000713 за фактом порушення встановлених законодавством вимог пожежної безпеки, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.270 КК України. Вивчивши матеріали вищевказаного кримінального провадження №12014040710000713, та з пояснень позивача та його представника, судом було встановлено, що пожежа, яка виникла між підвальним приміщенням та спальною кімнатою квартири №19 в житловому будинку №26 по вул. Косіора в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та яка належить позивачеві [PERSON], виникла в результаті порушення правил пожежної безпеки під час проведення вогневих робіт працівниками Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №8». Правом участі представник відповідача не скористався, доказів в спростування обставин, які було встановлено судом при розгляді справи останнім до суду надано не було. З приводу встановлення вини працівників підприємства відповідача у пожежі, яка виникла в квартирі позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч.2 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка задала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, даних в п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування» від 27 березня 1992 року №6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З наведеного випливає, що у правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, не позивач доводить наявність вини відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. При цьому представником відповідача, - КП «ЖЕО №8» до суду не надано жодного доказу в спростування доводів позивача та його представника стосовно вини житлово-експлуатаційної організації в заподіянні шкоди, що виразилося у виникненні пожежі в квартирі позивача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до наступного. Оскільки пожежа в квартирі позивача [PERSON] сталася в результаті виконання ними договірних відносин щодо надання послуг з обслуговування будинку, в якому позивач проживає, суд вважає за доцільне застосувати до вказаних правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, положення Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Законодавче визначення моральної шкоди, підстави для її відшкодування передбачено у ст.ст.23, 1167 ЦК України. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначаються судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У той же час згідно роз'яснень даних у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п.5 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до загальних засад цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Згідно з роз'ясненнями, даними у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. При вирішенні даної категорії спорів, суд зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди. Позивач довів завдану йому шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, а відповідач відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України це не спростував і не довів відсутність своєї вини. З аналізу вказаних норм випливає, що визначення моральної шкоди пов'язано безпосередньо з конкретною фізичною особою, якій було завдано таку шкоду, а тому і розмір такої шкоди має бути визначений відносно кожного з позивачів. Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що пожежа, яка сталася у його квартирі з вини робітників КП «ЖЕО №8», призводить до порушення нормального ритму його життя. За таких обставин суд приходить до висновку, що неправомірними діями працівників відповідача, - КП «ЖЕО №8» позивачу була спричинена моральна шкода, що виразилося в погіршенні його побутових умов проживання, нервових переживань, пов'язаних з неможливістю відновленням квартири після пожежі, через брак коштів, зміни звичного порядку життя у зв'язку із судовими розглядами даної справи. Однак, суд вважає, що заявлений розмір моральної шкоди є дещо завищеним у порівнянні із завданою матеріальною шкодою, обсягу душевних хвилювань, тому суд вважає, що грошовим еквівалентом відшкодування моральної шкоди є сплата відповідачем коштів на користь позивача в сумі 10 000,00 гривень, що виходить із засад розумності та справедливості. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI, від 20 грудня 2011року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Перевіривши надані документи, журнали судових засідань, врахувавши участь представника у судових засіданнях, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2 500,00 гривень також підлягають задоволенню. Витрати позивача [PERSON] на правову допомогу підтверджені документами, а саме квитанцією до прибуткового касового ордеру №22 (а.с.34). Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати (а.с.1). На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial