Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

28 жовтня 2014 року, [PERSON], звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, після смерті своєї рідної сестри [PERSON], померлої [INFO] на спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 0,2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою : [ADDRESS], посилаючись на письмову відмову нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. Представник відповідача Барабойської с/р в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки не повідомив, надіславши до суду заяву, в якій визнав позов, і на підставі ст. 158 ЦПК України просив суд, слухати справу за його відсутності (а.с. 79,80). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності зі ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Стаття 328 ЦК України зазначає - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Нормами статті 1221 ЦК України передбачено - місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до статті 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Статтями 1268,1269 ЦК України передбачено - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статті 125,126 ЗК України (в редакції Закону на час спірних правовідносин) зазначають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки - виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку - посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 цієї статті. Пунктами 1.21,2.14 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» № 43 від 04.05.1999 р. зареєстрованого в Мінюсті України 04.06.1999 р. за № 354/3647 передбачено, що реєстрація землеволодінь та землекористувань - це складова частина автоматизованої системи державного земельного кадастру, яка складається з комп'ютерної бази даних, що містять відомості про складання та видачу державних актів на право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, порядок, функціонування і ведення якої встановлює Держкомзем України. Державний акт на право власності на земельну ділянку складається у двох примірниках, підписується посадовими особами в такій послідовності : начальник державного органу земельних ресурсів, голова (керівник) органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади та особа, що здійснила реєстрацію акту. У відповідності до п.п. 10,23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця - державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Стаття 49 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус або інша посадова особа, які здійснює нотаріальні дії, відмовляють у здійсненні нотаріальної дії, якщо, зокрема здійснення такої дії суперечить закону. Нотаріус не приймає для здійснення нотаріальних документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства та на прохання особи, якому відмовлено у здійсненні нотаріальної дії, повинні викласти підстави відмови у письмовій формі. Пунктом 216 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» передбачено - видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки) - нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності, а в місцевостях, де інвентаризація не проводилась, довідку відповідного органу місцевого самоврядування. Крім того, ст.ст. 3,6,15,18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878-VI від 11.02.2010 р. передбачено - що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права не нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону - виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно, зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав. Систему органів державної реєстрації прав становить - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - підписується державним реєстратором прав і засвідчується печаткою. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абз. 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Отже, якщо видача державного акту про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом). Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації. Судом було встановлено, що на підставі рішення Барабойської с/р № 545 від 17.10.1997 р. - [PERSON] було безкоштовно передано в особисту власність раніше виділену присадибну ділянку в [ADDRESS], площею 0,22 га (а.с. 10). Рішенням Барабойської с/р № 870-V від 15.10.2009 р. були внесені зміни до п. 1 вищевказаного рішення стосовно площі земельної ділянки, яка передається у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [PERSON], замість 0,22 га, читати 0,2500 га з видачею [PERSON] державного акту на право власності на землю згідно п. 1 цього рішення у встановленому законом порядку (а.с. 11). [PERSON] помер [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.04.2011 р. (а.с. 6). Дружина [PERSON] - [PERSON] померла [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.02.2012 р. (а.с. 7). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.10.2011 р., яке набрало законної сили 07.11.2011 р. - був встановлений юридичний факт, що [PERSON] постійно проживала однією сім`єю до [INFO]. з [PERSON], померлим [INFO].(а.с. 47). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.10.2012 р., яке набрало законної сили 29.11.2012 р. був встановлений юридичний факт того, що [PERSON] (позивач) приходився братом [PERSON], яка померла [INFO] (а.с. 13). Після смерті своєї сестри [PERSON], позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом за спадкове майно та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадковий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,2500 га нотаріусом було відмовлено з підстав відсутності у померлої [PERSON] правовстановлюючих документів на вказану ділянку (а.с. 14,15,35). В судовому засіданні було встановлено та підтверджено позивачем, що за життя, ні [PERSON], померлий [INFO]., ні його дружина і сестра позивача [PERSON], яка померла [INFO] - не отримали за життя будь-яких правовстановлюючих документів на вищевказану земельну ділянку, а також не розпочинали процедуру приватизації зазначеної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а тому на думку суду - вищевказана спірна земельна ділянка не входить до спадкової маси і у відповідності до приписів ст.ст. 1216,128 ЦК України право власності спадкодавці на неї не набули, і відповідно це право не виникло і у позивача. Аналізуючи приписи статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку - до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем - не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. Таким чином, суд дійшов висновку, що за життя спадкодавець [PERSON] - не оформила належним чином своє право власності на спірну ділянку і відповідно не отримала державний акт про право власності на земельну ділянку та не зареєструвала його у встановленому законом порядку належним чином, у зв'язку з чим, позивачу було правомірно відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку в безпідставності та необґрунтованості позовних вимог, які не були підтверджені жодними належними та допустимими доказами по справі та у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, на думку суду, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed