Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

28 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою у виконкомі Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області 30 квітня 2014 року, актовий запис № 1. Даний позов [PERSON] обґрунтував тим, що у них різні погляди на сімейні відносини, між ними не склалося сімейне життя через відсутність взаєморозуміння та постійні втручання матері відповідачки, тому їхня сімя фактично розпалася і примирення між ними неможливе. На даний час сторони не ведуть спільного господарства та не проживають разом з грудня 2014 року. Від шлюбу у сторін 5 березня 2015 року народилася донька [PERSON], спору про вибір місця проживання якої між сторонами не має, як і спору щодо розподілу майна. Позивач зазначає, що тривалий час відповідачка відмовляться з ним спілкуватися, не допускає його до спілкування з дочкою, тому вважає, що збереження шлюбу суперечить його інтересам та вважає недоцільним вживати заходів до примирення подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, пояснюючи, що з грудня 2014 року він з відповідачкою проживають окремо, спільне господарство не ведеться; надалі позивач не бажає підтримувати стосунків із відповідачкою, тому вважає недоцільним вживати заходів для примирення. Також [PERSON] попросив стягнути з відповідачки на його користь понесені ним судові витрати. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме, погодилася на розірвання шлюбу, однак не згідна з тим, щоб з неї стягувати судові витрати на користь позивача, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. Окрім того відповідачка попросила після розірвання шлюбу залишити їй дошлюбне прізвище [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини\~\~подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 30 квітня 2014 року у виконкомі Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області укладено шлюб, актовий запис № 1. Після реєстрації шлюбу сторонам присвоєно прізвище Іванюк. Від спільного проживання у сторін 5 березня 2015 року народилася донька [PERSON]. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи. Оскільки суд встановив, що шлюб сторін існує лише формально,збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, визнання відповідачем позову не порушує законних прав та інтересів інших осіб, тому позов [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно ст. 113 ЦПК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка просила відновити своє дошлюбне прізвище, суд залишає вважає за необхідне відновити їй дошлюбне прізвище-Кушнір. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Позивач [PERSON] при зверненні до суду поніс судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн., що підтверджується квитанцією від 27 квітня 2016 року, які підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved