Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

28.05.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Комсомольське» ПАТ «ВТБ Банк» (далі Банк) про встановлення нікчемності умов кредитного договору щодо сплати комісійної винагороди. В обґрунтування вимог [PERSON] зазначала, що 28.02.2013 року між нею та Банком укладений кредитний договір №R53700397735В. За умовами договору Банк надав кошти у розмірі 60000,00 грн., строком до 28.02.2017 року зі сплатою 27 % річних. Відповідно до п.3.7 зазначеного договору, вона зобов'язана сплачувати щомісячно, відповідно до Графіка комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту на рахунку Банку [NUMBER] у відділенні «Комсомольське». Обов'язок позичальника, щодо сплати цієї комісійної винагороди конкретизовано у Графіку платежів (розділ ІІ Умов надання кредиту «Розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки»), який передбачає щомісячну сплату 1014,00 грн. за управління кредитом. Вважаючи, що даний пункт кредитного договору не відповідає вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Банку забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, просила встановити нікчемність з моменту укладення кредитного договору від 28.02.2013 року №R53700397735B між Банком та нею п. 3.7 договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, пунктів 1.1, 5.3.1 договору - в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду, та встановити нікчемність розділу ІІ Умов надання кредиту «Розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки» - в частині, що передбачає обов'язок позичальника сплачувати за управління кредитом щомісячно 1014,00 грн. Ухвалою суду від 26.11.2014 року, позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення нікчемність розділу ІІ Умов надання кредиту «Розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки» - в частині, що передбачає обов'язок позичальника сплачувати за управління кредитом щомісячно 1014,00 грн., залишені без розгляду. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача позов [PERSON] не визнав. Посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість, просив відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 28.02.2013 року між [PERSON] та Банком укладений кредитний договір №R53700397735В, відповідно до якого вона отримала кредит в сумі 60000,00 грн. зі сплатою 27 % річних за користування кредитом. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. П.п.1.1, 3.7, 5.3.1 кредитного договору №R53700397735В від 28.02.2013 року, передбачений обов'язок позичальника по сплаті комісійної винагороди банку. Зокрема, згідно п.3.7, позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно, відповідно до Графіка комісійні винагороди за управління Кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми Кредиту на рахунок Банку [NUMBER] у відділенні «Комсомольське» ПАТ «ВТБ Банк». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунк 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Умовами кредитного договору не визначено в чому полягає надання банком послуг позивачу за управління кредиту та яка природа цих послуг. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо) За таких обставин суд вважає що, п.3.7 що до встановлення комісійної винагороди, суперечить ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При чому дана норма прямо встановлює нікчемність такої умови договору. Доводи представника відповідача, щодо добровільного підписання позивачем кредитного договору, та передбачення сплати комісійної винагороди, не спростовують даного висновку та не можуть бути взяті до уваги, оскільки добровільне підписання споживачем договору про споживчий кредит та надання споживачем при підписанні згоди стосовно умов договору не перешкоджають йому (як біль слабкій стороні договору про надання споживчого кредиту) оскаржувати умови даного правочину з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». В даному випадку правочин оспорюється через його невідповідність конкретним умовам Закону України «Про захист прав споживачів», а не через надання чи ненадання споживачем згоди щодо якихось його умов. На підставі викладеного,

Outcome: approved