Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

27 березня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Харківська міська рада про поновлення порушеного права, усунення перешкод у користуванні власністю і земельною ділянкою, стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, відповідно до якої просив суд поновити порушене право [PERSON] шляхом відновлення становища, що існувало до порушення права, зобов'язавши відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] за власний рахунок знести самочинну прибудову до квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові; стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] грошове відшкодування моральної шкоди в розмірі 202 071 грн. 24коп. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 грудня 2009 року, виданого відділом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Харківської міської ради. Власниками квартири № 2 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 31 січня 1997 року Мостозагоном № 27 є позивач [PERSON] і його дружина [PERSON] Відповідачі, являючись власниками нерухомого майна у вигляді квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові, загальною площею 30, 3 м.кв., за власні кошти самочинно провели реконструкцію квартири, пов'язану з будівництвом до неї прибудови, внаслідок чого суттєво збільшилась загальна і житлова площа квартири. Оскільки реконструкція квартири відповідачами була здійснена без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, а також належно затвердженого проекту, що передбачено ст. 376 ЦК України, вони не змогли здати в експлуатацію реконструйовану ними квартиру і одержати свідоцтво про право власності на неї, у звязку з чим звернулись до Жовтневого районного суду міста Харкова з позовом до Харківської міської ради і просили визнати за ними право власності на нерухоме майно. Однак, рішенням суду їм було відмовлено у визнанні права власності. На думку позивача, на теперішній час є усі підстави стверджувати, що прибудова до квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові, яка виконана відповідачами самовільно, без урахування державних стандартів та будівельних норм - являється незаконною. Існування вказаної вище прибудови призвело до часткового перекриття відтоку води з двору під час опадів, або таяння снігу, до довготривалого затоплення льоху, належного позивачу та завдало шкоди для належних позивачу господарських приміщень, знищення вуликів з бджолами, які перебували на зберіганні в одному з вказаних господарських приміщень. При самовільній реконструкції квартири № 1 і збільшенні конфігурації квартири № 1 під час будівництва даху над самовільною прибудовою квартиру позивача було відрізано на певний час від електропостачання, була порушена система водовідведення, що в свою чергу призводило до затоплення квартири позивача. Для проведення ремонтних робіт, пов'язаних з відновленням електропостачання до кварири № 2, позивач був вимушений викликати спеціалізовану бригаду. Під час ремонтних робіт було також пошкоджено дах над квартирою № 2, що призвело до протікання стелі в передпокоях, пошкодження стелі в кімнаті. В той же час самовільна прибудова, виконана відповідачами, існує до теперішнього часу, відповідачі продовжують нею користуватись і здійснювати її обслуговування, що продовжує порушення права позивача і членів його родини в користуванні своєю квартирою, а також в користуванні земельною ділянкою на якій розташований весь будинок № 27 «А» по вул. Райгородській в місті Харкові. Крім того, відповідачі не налаштовані добровільно вирішити усі спірні питання і суперечки, відповідач [PERSON] неодноразово провокував скандали з позивачем, ображав його, і висловлював свою зневагу до усіх вимог і зауважень позивача, які стосувались порушення його прав. Вказані дії відповідачів змусили позивача понести тяжкі моральні страждання, які виражалися у тому, що він на протязі понад 8 років, вимушений був ходити по самим різним інстанціям, МВС, Прокуратури, установам місцевого самоврядування і місцевим державним адміністраціям, по судам самих різних інстанцій. Його постійно переслідують думки про навмисно вчинені відповідачами дії щодо нього що, в свою чергу, призводить до його роздратованості, до замикання в собі та своїх проблемах, а відповідно погіршує його відносини з оточуючими його людьми, його близькими та рідними. Він також вимушений витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права, що викликає від нього додаткових, непередбачених раніш, зусиль. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою. 05 травня 2018 року від відповідача по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач звертається до суду із позовом про той самий предмет і з тих самих підстав, що вже розглядалися в іншому позовному провадженні; позивачем не було доведено порушень його прав саме забудовою; позивач не наводить передбачених матеріальним та процесуальним законодавством доказів можливості знесення прибудови; позивач заявляє вимоги, що перебувають за межами строків позовної давності. 14 травня 2018 року від представника третьої особи Харківської міської ради надійшли письмові пояснення, відповідно до яких він просив суд задовольнити позов в повному обсязі в частині приведення до первісного стану прибудови до квартири № 1 по вул. Райгородській у м. Харкові, посилаючись на наступне. Так, особа яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває право власності на нього. Відповідач не реалізував свого права шляхом звернення до компетентних органів, для оформлення право власності на самовільне будівництво. Передумовою для виникнення права власності на новостворене майно, є прийняття такого нерухомого майна в експлуатацію. Самочинна прибудова, здійснена відповідачами в експлуатацію не приймалася, тому на думку, представника третьої особи, вона підлягає поверненню до первісного стану. 19 червня 2018 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив, згідно з якої він вважає, що предметом даного позову є інші обставини, аніж ті, що вже розглядалися судами. На думку позивача, факт вчинення незаконної прибудови підтверджується рішеннями суду. В свою чергу він не повинен надавати суду жодних доказів фізичної можливості знесення прибудови. Оскільки порушення прав позивача почалося ще у 2011 році та триває і по теперішній час, позивач вважає, що ним не було порушено строків позовної давності для звернення до суду. Позивач та його представник [PERSON], яка діє на підставі Довіреності від 12.07.2017 року, в судовому засідання заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Відповідачі по справі, в судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання також не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, в судовому засіданні було встановлено, та не заперечувалося сторонами у справі, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 грудня 2009 року, виданого відділом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Харківської міської ради. Право власності на вказану квартиру зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 січня 2010 року та записано у реєстрову книгу за № П-6- 21206. Власниками квартири № 2 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 31 січня 1997 року Мостозагоном № 27 є позивач [PERSON] і його дружина [PERSON] Вказані обставини також були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року у цивільній справі № 639/7023/13-ц. ( а.с. 30-34) Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені відносно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідачі, являючись власниками нерухомого майна у вигляді квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові, загальною площею 30, 3 м. кв., за власні кошти самочинно провели реконструкцію квартири, пов'язану з будівництвом до неї прибудови, внаслідок чого суттєво збільшилась загальна і житлова площа квартири. З метою оформлення права власності відповідачі звертались до суду з відповідною позовною заявою. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2013 року у цивільній справі № 639/7023/13-ц позовну заяву [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітнього [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно задоволено. Визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру №1 (один) житловою площею 46,0 кв.м. (сорок шість квадратних метрів) та загальною площею 81,1 кв.м., (вісімдесят один цілий однин десятий квадратний метр) розташовану в житловому будинку №27-А (двадцять сім «А») по вул. Райгородській, у м. Харкові. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2013 року залишено без змін. (а.с. 23-25) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015року касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2013 року та Ухвалу колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 26-29) Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] відмовлено в повному обсязі. (а.с. 30-34) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 залишено без змін. (а.с.35-37) Згідно з вимогами ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно зі ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у визначеному порядку передбаченим ч.5 ст. 26 вищевказаного Закону. Отже, передумовою для виникнення права власності і його визнання, є прийняття нерухомого майна в експлуатацію. Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) \~ \~ \~ \~отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) \~ \~ \~ \~розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) \~ \~ \~ \~затвердження проектної документації; 4) \~ \~ \~ \~виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) \~ \~ \~ \~прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) \~ \~ \~ \~реєстрація права власності на обєкт містобудування. Статтею 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки. Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об'єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника. Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Згідно із ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) \~ \~ \~ \~подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 2) \~ \~ \~ \~реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорій складності. Відповідно до п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 \~ \~ \~ \~№750) прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до І - III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації. Відповідно до п.12 Порядку, експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Таким чином, виникнення права власності на спірне нерухоме майно було можливо лише тільки після отримання дозволу на будівництво на об'єкт нерухомості, прийняття його в експлуатацію та проведення державної реєстрації зазначеного майна. Підставинабуття права власності, встановлені ст. 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій ст.376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Аналогічні положення закріплені у п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» в якому зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Отже, враховуючи те, що в судовому засіданні відповідачі не надали суду жодних належних та допустимих доказів щодо правомірності здійснення ними будівництва та у матеріалах справи відсутні докази прийняття до експлуатації спірного об'єкту нерухомості та державної реєстрації прав на нього, суд приходить до висновку, що вказана прибудова до квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові є обєктом самочинного будівництва. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за вимогами про знесення самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що існування самочинної прибудови призвело до часткового перекриття відтоку води з двору під час опадів, або таяння снігу, до довготривалого затоплення льоху, належного позивачу та завдало шкоди для належних позивачу господарських приміщень, знищення вуликів з бджолами, які перебували на зберіганні в одному з вказаних господарських приміщень. При самовільній реконструкції квартири № 1 і збільшенні конфігурації квартири № 1 під час будівництва даху над самовільною прибудовою квартиру позивача було відрізано на певний час від електропостачання, була порушена система водовідведення, що в свою чергу призводило до затоплення квартири позивача. Для проведення ремонтних робіт, пов'язаних з відновленням електропостачання до квартири № 2, позивач був вимушений викликати спеціалізовану бригаду. Під час ремонтних робіт було також пошкоджено дах над квартирою № 2, що призвело до протікання стелі в передпокоях, пошкодження стелі в кімнаті. В той же час самовільна прибудова, виконана відповідачами, існує до теперішнього часу, відповідачі продовжують нею користуватись і здійснювати її обслуговування, що продовжує порушення права позивача і членів його родини в користуванні своєю квартирою, а також в користуванні земельною ділянкою на якій розташований весь будинок № 27 «А» по вул. Райгородській в місті Харкові. Крім того, відповідачі не налаштовані добровільно вирішити усі спірні питання і суперечки, відповідач [PERSON] неодноразово провокував скандали з позивачем, ображав його, і висловлював свою зневагу до усіх вимог і зауважень позивача, які стосувались порушення його прав. Позивач звертався до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою про визнання самовільно побудованих житлових і нежитлових будівель такими, що не відповідають будівельним нормам та державним стандартам, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року у цивільній справі № 639/11019/13-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, [PERSON] , [PERSON], яка дії також в інтересах неповнолітнього [PERSON] про визнання самовільно побудованих житлових і нежитлових будівель такими, що не відповідають будівельним нормам та державним стандартам, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено. (а.с. 15-17) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 жовтня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] - відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 серпня 2014 року - залишено без змін. (а.с. 18-21) Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що цивільна справа, яка перебуває в провадженні судді містить аналогічні вимоги, що були предметом розгляду при вищезазначеній цивільній справі, то суд знаходить їх безпідставними, оскільки предметом розгляду справи, що перебуває в провадження судді є знесення самочинної прибудови, а предметом розгляду цивільної справи № 639/11019/13-ц було визнання прибудов, такими, що не відповідають будівельним нормам та державним стандартам. Окрім того, представник позивача зазначає, що позивач неодноразово звертався до різних органів з письмовими заявами до різноманітних органів з приводу порушення його прав, як власника квартири № 2 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові. Так, він звертався до Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Харківського міського голови [PERSON], Прокуратури, установам місцевого самоврядування і місцевим державним адміністраціям, комунальним службам. (а.с. 38-72) Однак, жодних заходів вказаними інстанціями здійснено не було, та на теперішній час триває порушення права позивача, як власника квартири № 2 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Отже, кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом. Для зясування цих фактів суд має визначити субєктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.11.2014 року у справі №6-180цс14, та у постанові від 17.09.2014 р. у справі №6-137цс14. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй земельній ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Розглядаючи позови про знесення самочинно збудованого майна відповідно до вимог ст. 391 ЦК України та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен зясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в раді зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови. Отже, єдиною підставою для знесення самочинно побудованих будівель є доведеність факту порушення прав позивача [PERSON] самочинною забудовою. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачами було порушено його права, так не було доведено факту завдання матеріальних збитків позивачеві, не було доведено факту того, що незаконна прибудова порушує його права, як власника, чинить перешкоди у користуванні ним його майном. Окрім того, суду не було надано жодних доказів, що з приводу звернень позивача до органів МВС та прокуратури було порушено кримінальну справу, що тримає слідство, винесено вирок суду тощо. Знесення самочинного обєкта нерухомості, відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова обєкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» також розяснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. В розумінні п. 26 даної постанови, за самочинне будівництво особу може бути притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності. В ч. 1, 3-5 п.24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», передбачено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Питання знесення самочинного будівництва регламентовано ч. 7 ст.376 ЦК України, згідно з якою, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Таким чином, положення ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За весь час з початку будівництва по теперішній час відповідачу не було направлено жодного припису від компетентних органів щодо порушення порядку та умов зведення споруди на земельній ділянці, яка належить йому. Отже, враховуючи те, що позивачем не було доведено факту порушення його прав, як власника № 2 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові, не було надано доказів щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності відповідачів у справі, не було надано доказів зобовязання відповідачів здійснити перебудову (відповідне рішення суду), або доказів неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідачів від її проведення, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] в частині відновлення становища, що існувало до порушення права, зобов'язавши відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] за власний рахунок знести самочинну прибудову до квартири № 1 по вул. Райгородській, б. 27 «А» в місті Харкові слід відмовити. Враховуючи те, що позивачем не було доведено факту порушення його прав, то позовна заява в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає. Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом, то суд зазначає наступне. Оскільки, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] відмовлено в повному обсязі. (а.с. 30-34) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 залишено без змін. (а.с.35-37) Суд приходить до висновку, що саме з цього періоду у позивача виникло право на звернення до суду з позовною заявою, а отже, строк звернення до суду з позовною заявою ним порушено не було. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також те, що позивачеві, якій звільнений від сплати судового збору, було відмовлено у задоволенні його позову, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed