Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

27 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні правом власності та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у якому зазначив, що він є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачі є його далекими родичами, на даний час зареєстровані у належному йому будинку, хоча з серпня 2014 року у ньому не проживають і не використовують житлову площу за належністю. Реєстрація відповідачів у будинку позивача порушує право власності останнього і перешкоджає здійсненню ним права відчуження будинку, якщо це виявиться необхідним. Тому на підставі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. 386, ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України просить усунути перешкоди у користуванні ним правом власності та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує повністю. Усі відповідачі у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, але надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають повністю. При цьому від імені малолітнього [PERSON] відповідна заява подана його законним представником - матір'ю [PERSON] Клопотання осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх відсутності подані відповідно до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України, є їх вільним і свідомим волевиявленням, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності вказаних осіб на підставі наявних у справі матеріалів. На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України під час розгляду справи судом не здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання позову відповідачами не суперечать вимогам законодавства України, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і не виходять за межі повноважень, наданих чинним законодавством законному представникові малолітньої дитини, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.2012 року, копії Витягу про державну реєстрацію прав від 20.02.2012 № 33230332, копії Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], вбачається, що позивач є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 5-8). Відповідно до копії довідки Виконавчого комітету Пологівської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 21.12.2016 № 1449 [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але фактично не проживають з 2014 року (а.с. 9). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідачі не є власниками житлового будинку, не є членами сім'ї власника будинку, не є наймачами житлового будинку (його частини), не проживають у ньому з 2014 року, витрати по його утриманню не несуть. Тобто на даний час відсутні правові підстави для збереження за ними житлового приміщення. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідачів у житловому будинку позивача у майбутньому може створити перешкоди для здійснення власником будинку свого права на його відчуження, а можливість заявлення відповідачами про своє право на проживання у вказаному будинку може створити перешкоди для користування позивачем своїм майном. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved