Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

27 липня 2015 року представник позивача [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20 листопада 2008 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 163 200,00 грн. На підтвердження фактичного отримання грошових коштів, 20.11.2008 року відповідачем була складена розписка про отримання у позику грошових коштів в сумі 163 200,00 грн. на строк до 01 травня 2010 року. При передачі грошових коштів від позивача до відповідача, був присутній свідок, [PERSON]. Отже, надання позивачем грошових коштів в сумі 163 200,00 грн. в позику відповідачу на строк до 01травня 2010 року підтверджується розпискою та показанням свідка. Натомість відповідач свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів в повному обсязі у встановлений термін не виконав. Після того як позивач звернувся до відповідача з усною вимогою про повернення боргу, відповідач пообіцяв повертати борг частинами. 07.12.2012 року відповідач повернув позивачу грошові кошти в розмірі 1000грн. При передачі грошових коштів у розмірі 1000,00 грн. від відповідача, був присутній свідок, [PERSON], що підтверджується його особистим підписом на розписці. 05.03.2013 року відповідач повернув позивачу грошові кошти в розмірі 2 500,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою. При передачі грошових коштів у розмірі 2 500,00 грн. також були присутні свідки - [PERSON], та [PERSON], що підтверджується їх особистими підписами на розписці. Більше позивач не отримував від відповідача жодних грошових коштів в рахунок погашення заборгованості. З огляду на вищенаведене, заборгованість відповідача по поверненню суми позики наразі становить 159 700,00 грн. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, порушення відповідачем зобов'язань в частині своєчасного здійснення оплати орендної плати за договором, є підставою для нарахування та стягнення з нього процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат. На підставі викладеного просить суд стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) суму заборгованості в розмірі 321 718,58 грн., що складається з: основної суми заборгованості у розмірі 159 700,00 грн.; заборгованості по процентам за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25 047,35 гри.; заборгованості по інфляційним витратам у розмірі 136 971,23 грн. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) суму сплаченого судового збору у розмірі 3 217,19 грн. (а.с.2-5). Представник позивача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Зазначили, що відповідачем не надано доказів на свої заперечення та не спростовані доводи позивача. За його заявою було призначено дві судові експертизи, які відповідач не сплатив. Покази свідка не є доказом передачі коштів, тому їх і не заявлено. Основним способом доказування є оригінали документів, які були надані. Де дів відповідач оригінали розписок їм не відомо. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити. Відповідач [PERSON] пояснив, що ці кошти він не отримував, а взяв на цю суму у позивача верстати для виготовлення металопластикових вікон, тому фактично був укладений договір купівлі-продажу верстатів з умовою відстрочки оплати вартості верстатів. Представник відповідача пояснив, що сума боргу завелика. Був порушений строк позовної давності. Були розписки але всі оригінали не надано. В експертизі ставили чіткі запитання, щодо розписок про повернення коштів, але відповідач не зміг її оплатити. Строк позовної давності закінчився у 2013 року, а позов подано лише у 2015 році. Оригіналів розписок не має у відповідача, хоча це передбачено законом. Також представник відповідача надав до суду письмові заперечення проти позову в яких просить суд застосувати трьохрічний строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань з [PERSON]. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань - відмовити. Заперечення мотивовані тим, що згідно матеріалів справи 20 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у борг 163 200 грн. строком до 01 травня 2010 року, що підтверджується копією розписки. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю в три роки. У ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У позовній заяві [PERSON] просить стягнути заборгованість за договором позики зі спливом строку виконання 01 травня 2010 року, три проценти річних та інфляційні нарахування за період з 02 травня 2010 року по 01 липня 2015 року, однак трьохрічний строк для пред'явлення позивачем [PERSON] позову закінчився 02 травня 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано доказів наявності поважних причин пропущений строку позовної давності, при цьому клопотання про його поновлення позивачем не заявлено. Таким чином, пред'явивши позов 27 липня 2015 року, як це вбачається зі штампу суду на першій сторінці позову, [PERSON] пропустив трьохрічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Оскільки позов [PERSON] пред'явлений після спливу строку позовної давності, то з цих підстав позов не підлягає задоволенню. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що 07 грудня 2012 року [PERSON] повернув йому 1 000 грн. за договором позики від 20 листопада 2008 року. 05 березня 2013 року [PERSON] повернув йому 2 500 грн. за договором позики від 20 листопада 2008 року. Повернення сум підтверджується копіями розписок від 07 грудня 2012 року та від 05 березня 2013 року, оригінали яких знаходяться у [PERSON] За приписами ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Однак [PERSON] не повертав [PERSON] ніяких коштів, оригінали розписок від 07 грудня 2012 року та від 05 березня 2013 року знаходяться у [PERSON], а повинні бути у [PERSON] Це ставить під сумнів передання коштів та складання розписок у вказані дати. Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Свідки, які зазначені [PERSON] у позові, зацікавлені у вирішенні справи на його користь, їх покази не можуть бути доказом по справі відповідно до ст. 1051 ЦК України, оригінали розписок від 07 грудня 2012 року та від 05 березня 2013 року знаходяться у [PERSON], що також ставить під сумнів покази свідків щодо повернення коштів за договором позики у розмірі 1 000 грн. та 2 500 грн. Також звертає увагу суду, що характер особистих взаємовідносин свідків зі сторонами й характер їх заінтересованості у справі повинні бути враховані судом при дослідженні і оцінці показань свідків, відхилити їх показання відповідно до ст. ст. 63, 212 ЦПК України суд може за наявності даних, що свідчать про їх невідповідність дійсності, при оцінці їх показань у сукупності з іншими доказами. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач [PERSON] в порушення вимог ст. 10, 59-60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які підтвердили б переривання строку позовної давності відповідно до ч. 1,3 ст. 264 ЦК України (а.с.210-212). Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що 20 листопада 2008 року [PERSON] отримав в борг від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 163200,00грн., що в еквіваленті складає 25500дол. США які зобов'язався повернути до 01 травня 2010 року, що підтверджується розпискою (а.с.8). 07 грудня 2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] на виконання розписки від 20.11.2008р. грошові кошти в розмірі 1000,00 грн., що підтверджується розпискою від імені [PERSON], складеною в двох екземплярах (а.с.9). Розписка складена в присутності свідка [PERSON]. 05 березня 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] на виконання розписки від 20.11.2008р. грошові кошти в розмірі 2500,00 грн., що підтверджується розпискою від імені [PERSON], складеною в двох екземплярах. Станом на 05.03.2013р. залишок основної суми боргу за розпискою від 20.11.2008 року становить 159700,00грн. (а.с.10). Розписка складена в присутності свідків [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою від 21 січня 2016 року за клопотанням відповідача [PERSON] по даній цивільній справі було призначено проведення судової почеркознавчої експертизи для встановлення, ким складена та ким виконаний підпис у розписці від 20 листопада 2008 року (а.с.124). Ухвалою від 31 березня 2016 року скасовано ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2016 року про призначення судової почеркознавчої експертизи у зв'язку із несплатою відповідачем [PERSON] вартості судової почеркознавчої експертизи, не наданням порівняльних зразків документів оригіналівдодаткових документів, в яких у період з листопада 2008 року до січня 2015 року включно, рукописно виконано записи та підписи пастою кулькової ручки (такою ж за кольором та відтінком як і рукописні записи у досліджуваному документі) у кількості не менше десяти зразків з різними датами складання за кожен рік досліджуваного періоду (а.с.163). Ухвалою від 18 травня 2016 року за клопотанням відповідача [PERSON] по даній цивільній справі було призначено судову криміналістичну експертизу для встановлення давності складання розписок від 07.12.2012р. та від 05.03.2013р. (а.с.184). Ухвалою від 04 жовтня 2016 року скасовано ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року про призначення судової криміналістичної експертизи у зв'язку із несплатою відповідача [PERSON] її вартості та ненадання порівняльних зразків (а.с.207). Таким чином, дійсність зазначених розписок не була спростована відповідачем [PERSON] Окрім цього, відповідачем [PERSON] не заперечувалася дійсність розписки від 20.11.2008 року. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такої правової позиції дійшов і Верховний Суд України в постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов'язання. Враховуючи вище приведені висновку суду, яким встановлено наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, достовірність та допустимість доказів в даній цивільній, встановлення факту ухилення [PERSON] від виконання свого зобов'язання, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача, стягнувши заявлену суму грошових коштів, що були предметом договору позики, із відповідача у розмірі 159700,00грн. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, в судовому засіданні встановлено, що період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем становить з 02.02.2010 року по 07.12.2012р., з 08.12.2012р. по 05.03.2013р., з 06.03.2013р. по 30.06.2015р., а тому саме за ці періоди підлягає обрахуванню інфляційні та три відсотки річних. Суд погоджується з розрахунками позивача (а.с.17-18). Тому з відповідача підлягає стягненню 25047,35грн. 3% річних та 136971,23грн. інфляційних втрат. Доводи відповідача про те, що він не здійснював повернення отриманих в позику коштів, а також те, що він не писав дану розписку, суд до уваги не приймає, оскільки такі його доводи не підтвердженні належними та допустимими доказами, як того вимагає ст.ст. 59, 60 ЦПК України. Розглядаючи заяву представника відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові. В силу ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Змістом ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Оскільки для спірних правовідносин не передбачена спеціальна позовна давність, що визначена в ст. 258 ЦК України, строк позовної давності для неї складає три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила . За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Із матеріалів справи вбачається, що відповідач останній раз повертав суму боргу за розпискою у 2013 році, що не було спростовано відповідачем, а отже, суд вважає, що строки позовної давності для звернення позивача із цим позовом до суду не сплив. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявлений позивачем спосіб. Змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3217,20грн.

Outcome: approved