Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

28 січня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи його тим, що 08 лютого 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі ними було придбано транспортний засіб Mitsubishi Pajero 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , який 13 лютого 2019 року було зареєстровано за відповідачем. Середньоринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 226414,80 грн. За час шлюбу подружжям також було придбано: 21.02.2014 шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом на загальну суму 6150 грн., 14.06.2017 диван « [PERSON] » на загальну суму 8500 грн., шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою на загальну суму 11500 грн. На підставі викладеного, просила суд визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину транспортного засобу Mitsubishi Pajero 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] та шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою на загальну суму 11500 грн., а також визнати за [PERSON] право власності на шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом та диван « [PERSON] ». Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 02 березня 2020 року представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву в якому зазначено, що 27 жовтня 2014 року [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу, продав квартиру за адресою: [ADDRESS] за 149557 грн., яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. За отримані кошти він придбав автомобіль Mersedes-Benz 115 CDI, номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску. Вказаний автомобіль також було продано 07 лютого 2019 року за 197040 грн. Також, 07 грудня 2018 року він продав квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, за 10000 грн. Усі вказані кошти були внесені в розрахунок при придбанні автомобілю Mitsubishi Pajero 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , вартість якого склала 229970,16 грн. Крім того, договором від 26 січня 2007 року між ним та його батьком [PERSON] проведено розподіл спадкового майна та він отримав у власність грошові кошти з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у АТ «Державний ощадний банк України». Вважає, що автомобіль Mitsubishi Pajero придбано ним за власні кошти, а тому він не є об`єктом спільної сумісної власності та не підлягає поділу між подружжям. Також не заперечував, що меблеві гарнітури, визначені позивачем було придбано у період шлюбу, однак заперечував вартість вказаних речей, зазначивши, що позивач навмисно збільшила її, включивши у загальну суму транспортні витрати та послуги на його зборку. На підставі викладеного, просив суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, а саме визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад, пуф з тумбою. В іншій частині позовних вимог просив відмовити. 11 березня 2020 року позивач надала суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано саме за грошові кошти, які він отримав від відчуження належного йому нерухомого майна. Також не надано доказів придбання у певний час автомобілю Mersedes-Benz 115 CDI. Крім того, сума отриманих коштів, яку зазначає відповідач є меншою, аніж вартість спірного транспортного засобу. Крім того, розрахунки під час придбання та відчуження на суму вище 50000 грн. мають проводитись у безготівковій формі, проте відповідачем відповідних виписок з особистого рахунку не надано. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги, а також обставини, викладені у відповіді на відзив підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та просили суд визнати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя визнати за позивачем право власності на Ѕ частину транспортного засобу Mitsubishi Pajero 2001 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] та шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою на загальну суму 11500 грн., а також визнати за [PERSON] право власності на шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом та диван « [PERSON] ». Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились за невідомими суду причинами, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Заслухавши пояснення позивача та її представника, ознайомившись з письмовим відзивом та відповіддю на відзив, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 08 лютого 2013 року, який зареєстровано Самарським районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 20, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8). В період шлюбу сторони придбали рухоме майно, а саме: шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом на загальну суму 6150 грн., диван « [PERSON] » на загальну суму 8500 грн., шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою на загальну суму 11500 грн., що підтверджується копіями товарних чеків від 21.02.2014, 14.06.2017 та 02.07.2017 відповідно (а.с.11). Як вбачається з листа начальника територіального сервісного центру № 1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 09 січня 2020 року вих.. №31/4-1249-А-6 згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів за період з 2010 року по 01 січня 2020 року [PERSON] було перереєстровано автомобіль Mersedes-Benz 115 CDI, попередній номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, колір-білий, об`єм двигуна - 2148 см.куб., перереєстровано на нового власника 07 лютого 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу укладеному у СГ №7529/19/000480 від 06 лютого 2019 року, вартість транспортного засобу 197040 грн. 13 лютого 2019 року за [PERSON] зареєстровано автомобіль Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу, укладеному у ТСЦ №4841/2019/1313307 від 13 лютого 2019 року, вартість якого склала 229970,16 грн. (а.с.26). Таким чином, транспортний засіб Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] сторонами було придбано також у період шлюбу. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 жовтня 2014 року [PERSON] належала квартира за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер запису про право власності 7217562 (а.с.21). Зазначену вище квартиру відповідач продав та отримав 149557 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2014 року (а.с.22) Також, згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2018 року [PERSON] продав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 грудня 2014 року, та отримав 10000 грн. (а.с.23-24) Згідно договору від 26 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] проведено розподіл спадкового майна за яким у власність [PERSON] перейшли грошові внески з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ВАТ «Державний ощадний банк України» філія-Лівобережне відділення №8420 м. Дніпропетровська по рахункам № [NUMBER], № [NUMBER] (а.с.25) За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначав, що спірне майно - автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] , належить йому на праві особистої власності, оскільки вказане майно придбане ним за кошти, які належали йому особисто та були набуті ним від продажу успадкованого майна. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що в період 2014-2018 років [PERSON] дійсно було відчужено успадковане нерухоме майно, проте ним не доведено, що саме ці кошти, отримані від продажу, використані на придбання спірного майна і що це майно придбавалось лише за ці кошти. Таким чином, судом встановлено, що спірне майно було придбано за час перебування сторін у шлюбі та відповідачем не було спростовано презумпцію права спільної сумісної власності, а отже спірне майно, у тому числі й автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] в контексті ст.. 60 СК України. Аналогічні правові висновки викладено й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2020 року у справі № 360/2256/17 (провадження № 61-523св19). Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст. 69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як встановив суд, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] , отже вони мають право на поділ вищевказаного автомобіля, але за взаємною згодою сторін вони вказаний транспортний засіб не поділили. При поділі автомобіля Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] , частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними та підстав для відступлення від рівності часток не вбачається. Виходячи з викладеного та враховуючи те, що автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 2001 року випуску, номерний знак [NUMBER] , належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд вважає за доцільне визнати ідеальні частки сторін у цьому майні без його реального виділу в натурі та залишити майно у їх спільній частковій власності, що відповідатиме вимогам ст. 70 СК України та обраному позивачем способу захисту її прав на це майно. Також, об`єктами права спільної сумісної власності є шафа-купе 3-х дверна (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою, шафа-купе 2-х дверна (ДСП) з дзеркалом та диван « [PERSON] ». При цьому, позивач просила суд визнати за нею право власності на шафу-купе 3-х дверну (ДСП) з дзеркалом фасад та пуф з тумбою, за відповідачем - визнати право власності на шафу-купе 2-х дверну (ДСП) з дзеркалом та диван « [PERSON] ». Суд враховує, що відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву не заперечував щодо саме такого розподілу даної частини спірного майна, тобто фактично сторони дійшли згоди з цього питання. Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що позивачем було завищено вартість вказаних меблевих гарнітурів, оскільки на підтвердження вартості вказаної частини спірного майна позивачем було надано суду копії товарних чеків із зазначенням вартості з урахуванням транспортних витрат та послуг зі зборки меблів, в той час коли відповідачем на підтвердження спростування визначеної позивачем вартості не було надано суду належних та допустимих доказів. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 2102 грн. Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом, було визначено ціну позову у розмірі 252914,80 грн. та сплачено судовий збір у розмірі 2529,20 грн. Однак, 252914,80 грн. це загальна вартість спірного майна, в той час коли майнова вимога позивача полягає у визнанні права власності лише на Ѕ частину вказаного мана. Тобто, позивачем невірно визначено ціну позову, а отже і переплачено судовий збір за подання даного позову до суду. В даному випадку ціна позову повинна складати 252914,80 грн. : 2 = 126457,4 грн., та відповідно сума судового збору, що підлягає сплаті за подання даної позовної заяви до суду складає 126457,40 грн. : 100 = 1264,57 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1264,57 грн.

Outcome: approved