Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

28 березня 2016 року, представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції якого від 26.04.2017 р. просив суд, визнати двокімнатну квартиру, загальною площею 63 кв.м, житловою 35,7 кв.м, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, масив «Радужний»[ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідачки, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної двокімнатної квартири, загальною площею 63 кв.м, житловою 35,7 кв.м, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, масив «Радужний»[ADDRESS] та стягнути з відповідачки суму сплаченого судового збору у розмірі 6890 грн., мотивуючи це набуттям права власності на вказану спірну квартиру їхнім подружжям у шлюбі, і недомовленістю з відповідачкою щодо добровільного поділу вказаного нерухомого майна. Приймаючи участь в судових засіданнях представник позивача повністю підтримав уточнений позов в редакції від 26.04.2017 р., однак в останнє судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, особисто під розписку, надіславши на електронну скриньку Овідіопольського райсуду своє письмове клопотання, в якому повністю підтримав уточнений позов, який просив задовольнити та з посиланням на зайнятість в іншому судовому процесі, просив суд провести судове засідання за його відсутністю, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення суду (а.с. 205,214-215). Відповідачка та всі її представники в судовому засіданні позов не визнали повністю, мотивуючи його безпідставністю і необґрунтованістю з підстав набуття права власності на спірну квартиру, яка не є спільною сумісною власністю подружжя за особисті кошти відповідачки та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши думку представників сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частиною 1 статті 377 ЦК України передбачено - до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Суд встановив, що шлюб між сторонами, зареєстрований 17.09.2008 р. був розірваний заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 25.03.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 091804 від 17.09.2008 р. та копією рішення суду, яке набрало законної сили 05.04.2016 р. (а.с. 13,91-92). Також, суд встановив, що під час спільного фактичного проживання до реєстрації шлюбу, у сторін народився спільний син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 065043 від 15.11.2006 р., в якому батьком дитини записаний позивач (а.с. 211). Суд встановив, що під час перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 294/Р/6/120/А від 14.09.2009 р., додатків до нього, додаткової угоди до вказаного договору від 26.03.2011 р., акту прийому-передачі квартири від 18.05.2011 р., укладених між ТОВ «Руніком Стройінвест» та відповідачкою [PERSON], а також згідно рішення виконкому Таїровської с/р № 999 від 29.07.2011 р., на імя відповідачки було видано свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 63 кв.м, житловою 35,7 кв.м, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, масив «Радужний»[ADDRESS], в якій відповідачка на сьогодні проживає разом із малолітнім сином [PERSON], [INFO] (а.с. 6-12,64-80). В своєму позові, представник позивача наполягає на тому, що спірна квартира була придбана у шлюбі і за грошові кошти, зароблені позивачем, який, на час укладення відповідачкою інвестиційного договору, оформлення на неї права власності на спірну квартиру, працював в ОАЕ, де заробляв гроші для сімї, і фізично не міг бути присутнім при укладенні вищевказаних договорів та під час реєстрації права власності на спірну квартиру, про що вони усно домовились з відповідачкою, на яку і було оформлено право власності на вищевказану квартиру. При чому, відповідачка, під час вищевказаних подій, не працювала та займалася доглядом та вихованням їхньої малолітньої дитини. Як встановив суд, наприкінці 2015 р., відповідачка вирішила припинити шлюбні відносини з позивачем, подавши до Київського райсуді м. Одеси позов про розірвання шлюбу. В свою чергу, відповідачка не визнаючи позовних вимог, стверджувала, що вказана двокімнатна квартира була придбана за її особисті кошти, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, пояснивши суду, що вартість майнових прав на квартиру за вищевказаним інвестиційним договором до додатковою угодою до нього у сумі 339265,53 грн. на протязі 2009-2011 р.р. була сплачена нею за рахунок своїх особистих коштів, а також за рахунок частини валютних коштів, подарованих їй її батьками, які у 2007 р. працювали за кордоном (а.с. 95-107). Суд встановив, що будь-яких належних та допустимих документальних доказів, передбачених ст.ст. 10,57-60 ЦПК України щодо подарунку грошей відповідачці її батьками, суду не надано, конкретна сума подарунку відповідачкою взагалі не вказана, а відтак, згідно приписів ст. 218 ЦК України, судом не уваги не приймаються вказані твердження як не підтверджені документально, як безпідставні, а також враховуючи вимоги ч. 2 ст. 59 ЦПК України, відповідно до якої, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. При чому, згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, що перевищує 50-ти кратний розмір НМДГ укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Однак, як встановив суд, відповідачкою були надані суду довідку Таїровського відділення «[PERSON] Аваль», згідно якої, 16.10.2006 р. на її імя були відкриті два депозитних рахунки в доларах США які були закриті 21.10.2008 р., тобто до укладення нею договору купівлі-продажу майнових прав № 294/Р/6/120/А від 14.09.2009 р. (а.с. 95). При чому, як вбачається з наданих банківських квитанцій і рахунків, в день закриття рахунків 21.10.2008 р., з одного з них було знято 26312,17 дол. США, а на іншому рахунку коштів взагалі не було. Крім цього, з вищевказаної довідки вбачається, що 06.10.2007 р. Оболонським відділенням того ж банку, на імя відповідачки було відкрито два депозитних рахунки в Євро, один з яких був закритий 26.09.2009 р., проте, в день закриття рахунку, коштів на ньому не було. Сума у розмірі 4378,62 Євро, вказана на рахунку була знята з іншого рахунку лише 15.12.2013 р., тобто вже після укладення відповідачкою акту прийому-передачі спірної квартири від 18.05.2011 р., в п. 2 якого вказано, що умови фінансування, передбачені вищевказаним договором інвестування були виконані покупцем повністю з внесенням повної суми, передбаченої договором (а.с. 116). У звязку з чим, суд дійшов висновку, що вказані грошові кошти не могли бути витрачені відповідачкою на сплату вартості майнових прав на спірну квартиру. Стосовно грошової суми у розмірі 26312,17 дол. США, які були зняті з рахунку відповідачкою, суд звертає увагу на той факт, що всі валютні рахунки були відкриті відповідачкою під час знаходження сторін у шлюбі однією сімєю. При чому, як було встановлено судом, на час відкриття вищевказаного рахунку, відповідачка знаходилась на останніх місяцях вагітності і відповідно не працювала. Суд зясував, що з банківської виписки по рахунку 26358590301 вбачається, що перший внесок готівкою в сумі 4900 дол. США було зроблено в день відкриття рахунку 16.10.2006 р., тобто за 3 тижні до народження спільної дитини сторін, яка народилась 07.11.2006 р., а другий внесок в сумі 2030 дол. США, був зроблений через 9 днів після народження дитини (а.с. 98,168-185). Таким чином, суд вважає, що твердження відповідачки про існування у неї особистих грошових коштів для придбання спірної квартири є безпідставними і необґрунтованими, а будь-яких належних та допустимих доказів наявності у відповідачки власного бізнесу чи офіційного працевлаштування, завдяки чому вона заробила певні грошові кошти для придбання спірної квартири, відповідачкою суду не надані і відповідно у суду вони відсутні. Також, при дослідженні вищевказаних виписок по банківських рахунках, суд встановив, що сума у доларах США була достроково знята з рахунку 21.10.2008 р., тобто майже за рік до укладення інвестиційної угоди про придбання спірної квартири від 14.09.2009 р., а тому суд дійшов висновку, що будь-яких допустимих доказів того, що вказані кошти були витрачені саме для придбання вищезгаданої спірної квартири, відповідачкою та її представниками суду не надано. До того ж, суд звертає увагу на те, що з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, який на протязі 2009-2011 р.р. практично не змінювався, грошва сума, яка була знята з рахунку банку становить лише частину повної вартості майнових прав на спірну квартиру, яка за умовами інвестиційного договору від 14.09.2009 р. та додатковою угодою до нього від 26.03.2011 р., на день останньої виплати 26.03.2011 р. в перерахунку в долари США становила 42674,90 дол. США (339265,53 грн. з розрахунку 1 дол. США = 7,95 грн.) (а.с. 188). При чому, у своїх письмових запереченнях на позов, відповідачка підтвердила факт того, що вона усно домовилась з позивачем поділити між собою спільне майно подружжя, серед якого мається спірна квартира. Однак, в судовому засіданні як представник позивача, так і особисто відповідачка, яка приймала участь у розгляді справи підтвердила суду факт відсутності будь-якого спільного майна подружжя, станом на дату ухвалення рішення суду, окрім спірної квартири. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірна двокімнатна квартира, загальною площею 63 кв.м, житловою 35,7 кв.м, яка знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, масив «Радужний»[ADDRESS] була придбана у шлюбі сторін, за їхні спільні кошти і відповідно є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідачки і відповідно підлягає поділу між ними в рівних частках, як це прямо передбачено нормами законодавства, наведеного вище, з визнанням за позивачем права власності на 1/2 частин спірної квартири, а тому позов в цій частині є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. В той же час, враховуючи матеріальне становище відповідачки, яка проживає разом із малолітнім сином [PERSON], 07.11.2006 р., суд, з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, вважає можливим відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача суми судових витрат по справі у розмірі 6890 грн., яка на думку суду для відповідачки є суттєвою, на відміну від позивача, який періодично працює за кордоном, маючи при цьому, достатній прибуток для понесення за свій рахунок судових витрат.

Outcome: partial