Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

28.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою про стягнення боргу у розмірі 55 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15.03.2015 укладено договір позики між сторонами, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 55000 грн., які остання повинна була повернути 15.05.2015 року. Кошти позивачу не повернуті та на даний час [PERSON] ухиляється від виконання своїх кредитних зобовязань. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявилась, однак подала заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані суду докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до договору позики від 15.03.2015 року, який був укладений між сторонами, [PERSON] передав [PERSON] кошти в розмірі 55000 грн., які остання зобовязалась повернути 15.05.2015 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім договором, а також він є одностороннім правочином, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Наданий позивачем, як доказ, примірник укладеного договору свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ, що вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Згідно норм ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, та приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 55\~000 грн. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved