Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

28 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся із позовом, яким, в остаточній редакції, просив: -визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяни Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 41749476 від 22.06.2018 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, загальною площею 126,9 м?, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; -скасувати запис про реєстрацію права власності № 26753906, вчинений державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяною Іванівною, яким проведена реєстрація права власності на квартиру за адресою: : [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 1583420951101) за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; -припинити право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 1583420951101); -поновити в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 1583420951101) за [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірну квартира за ПАТ «Укрсоцбанк» неправомірні, оскільки прийняті всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Позивач вказує, що банком не було дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, адже позивачем не було отримано вимоги банку. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 25.11.2019 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачам визначено строк на подання відзиву на позов, третім особам - на надання пояснень щодо позову або відзиву. 21 листопада 2019 року представником позивача було подано до суду клопотання про забезпечення позову, з підстав існування ризику подальшого відчуження спірної квартири, що зробить неможливим або утруднить у майбутньому рішення суду. Ухвалою суду від 25.11.2019 року позов було забезпечено шляхом заборони АТ «Укрсоцбанк» вчиняти будь-які дії з володіння, користування та розпорядження квартирою, загальною площею 126,9 м?, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у тому числі забороною знімати з реєстрації мешканців квартири, вселяти інших осіб до вказаної квартири, укладати договори щодо оренди квартири, щодо надання/припинення комунальних послуг; заборони АТ «Укрсоцбанк» вчиняти будь-які дії щодо обмеження прав [PERSON] у володінні та користуванні квартирою, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) з квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . До суду 03.02.2020 року надійшов відзив Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з проханням відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що АТ «Альфа-Банк» є правонаступником усіх прав і обов`язків АТ «Укрсоцбанк». Звернуто увагу на умисні дії позивача та третіх осіб із самостійними вимогами, що виражені в протиправній поведінці щодо не отримання письмової вимоги, адресованої майновим поручителям, у зв`язку із чим відповідач доходить висновку про зловживання ними своїми правами та ухилення від взятих на себе обов`язків, що в свою чергу свідчить про фактичне настання такої обставини як вручення усім іпотекодавцям вимоги іпотекодержателя в дату такого вручення. Враховуючи вищевикладене, АТ «Укрсоцбанк» виконав вимоги, щодо направлення повідомлення про усунення порушень, також не знаходить своїх підтверджень, що повідомлення направлялось без опису вкладення. Вважають не доречним посилання позивача на сплив строку позовної давності, так як реєстрація права власності у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» є позасудовим врегулюванням заборгованості, а норми статті ЦК України, які регулюють позовну давність, застосовуються виключно до захисту свого порушеного права у суді. Проводячи аналіз норм права, відповідач доходить висновку, що звернення ПАТ «Укрсоцбанк» до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», відбулось з додержанням умов Іпотечного договору та умов чинного законодавства. Також, спростовується посилання позивача, що відсутня оцінка майна на час реєстрації - 23.04.2018 року проведена оцінка майна за метою позасудового врегулювання спору. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вхід. № 11967), відповідно до якої звертають увагу суду, що позивач вказаної вимоги не отримував, підпис на рекомендованому повідомленні про отримання такої вимоги також не ставив, а тому підпис що стоїть на даному повідомленні є фальшивим. Таким чином, вважають, що рішення державного реєстратора щодо прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки позивачем не було отримано вимоги про усунення порушення, що відповідачами жодним чином не спростовано. Положенням ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що позасудове врегулювання спору на підставі договору або застереження можливе лише до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на вказане, АТ «Укрсоцбанк» був позбавлений можливості застосувати позасудове врегулювання спору на підставі іпотечного договору, оскільки на момент набуття АТ «Укрсоцбанк» права власності на іпотечну квартиру, вже було винесено рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким в задоволенні позову Банка було відмовлено і яке набрало законної сили. Звернення на предмет іпотеки як на підставі виконавчого напису нотаріуса так і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя є позасудовими шляхами, застосовуючи аналогію права, вважають, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволенням вимог іпотекодержателя можливе лише за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Враховуючи, що кредитор мав право звернути стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, тобто починаючи з 2013 року по 2016 рік, Банком пропущений встановлений чинним законодавством України трирічний строк для звернення з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи викладене, вважають, що у реєстратора були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, що ані АТ «Альфа-Банк», ані державним реєстратором жодним чином не було спростовано, а тому позов підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 06.04.2020 року залучено до участі у цивільній справі № 947/26444/19 правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Визначено строк для надання АТ «Альфа-Банк» відзиву на позовну заяву. Змінено порядок провадження у справі із спрощеного позовного на загальне позовне провадження. Електронною поштою 05.06.2020 року до Київського районного суд м. Одеси за вхід. № ЕП-6720/20 від Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. У вирішенні всіх питань (заяв, клопотань, інше) учасників процесу покладаються на розсуд суду. При прийнятті рішення просять врахувати права та інтереси дитини. Аналогічна заява надходила 13.08.2020 року за вхід. № ЕП-9384/20. Від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог по справі № 947/26444/19. Протокольною ухвалою від 08.07.2020 року суд ухвалив: прийняти уточнену позовну заяву щодо збільшення позовних вимог, встановити відповідачам строк на подання відзиву, також третім особам для надання пояснень. Від третьої особи [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Протокольною ухвалою суду від 15.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Зі сторони позивача та Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування надані заяви про проведення розгляду справи за їх відсутності, при цьому позивач позов підтримав та просить задовольнити. Відповідачі причини неявки до суду не пояснили, про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлялися належним чином. Проаналізувавши матеріали справи суд дійшов висновку про можливість проведення її розгляду за відсутності учасників справи, оскільки матеріали справи є повними і достатніми, а позиції сторін викладені в заявах по суті справи, поданих ними при підготовчому провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до пунктів 1-3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що 31.03.2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк») було укладено договір кредиту № 2008/693-01/14, згідно якого позивач отримав в кредит грошові кошти в розмірі 150 000,00 доларів США із сплатою 12,50 % річних та комісії (том 1, а.с. 13-21). В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Іпотечний договір від 01.04.2008 року, згідно якого позивачем було надано в іпотеку 2-кімнатну квартиру, загальною площею 126,9 м?, житловою площею 82,4 м?, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с. 22-27). Судом встановлено, що 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів AT «Альфа Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до AT «Альфа Банк». Згідно Рішення № 5/2019 єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у AT «Альфа Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме з 15.10.2019 року. Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів AT «Альфа Банк» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу). Таким чином, 15.10.2019 року відповідно до підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1., 5.3., Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року «Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого AT «Альфа Банк» у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно п. 1 Передавального акта від 15.10.2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є AT «АЛЬФА-БАНК». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» виникає у AT «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року. Згідно запису відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб 03.12.2019 року AT «Укрсоцбанк» (номер запису 10681120104002827) стан суб`єкта: припинено. Таким чином, судом встановлено, що АТ «Альфа Банк» у спірний правовідносинах є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». Згідно п.п. 4.5.3 Іпотечного договору від 01.04.2008 року Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». Із пояснень позивача, наданих у позові, останній зазначає, що у липні 2018 року довідався, що на даний час вже не являться власником квартири, оскільки банк зареєстрував право власності за собою. Так, із наявного в матеріалах справи витягу (інформації) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що державним реєстратором Мельник Т.І., Комунальне підприємство «Реєстрація нерухомості та бізнесу» 21.06.2018 року зареєстроване право власності на квартиру в [ADDRESS] за ПAT «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41749476 від 22.06.2018 року (том 1, а.с. 28-31). Відповідно до вказаного витягу підставою виникнення права власності є наступні документи: Іпотечний договір, серія та номер: 594, виданий 01.04.2008 року, видавник: приватний нотаріус Трофімець В.В.; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: 113/405-494, виданий 22.03.2018 року ПAT «Укрсоцбанк»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 1400039155410, виданий 22.03.2018, видавник: Укрпошта (том 1, а.с. 28-31). Відповідно до статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 ЗУ «Про іпотеку»). За приписами частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 ЗУ «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У цьому випадку умовами Іпотечного договору від 01.04.2008 року, зокрема 2.4.3 та 4.1 Іпотечного договору, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечення іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Як було вище зазначено, статтею 34 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З наведеного слідує, що підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачу [PERSON] було направлено Повідомлення про звернення про стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 22.03.2018 року № 105. Однак, суд констатує, що представником відповідача на надано суду належного доказу, який би підтверджував факт отримання позивачем [PERSON] вказаного повідомлення, що в свою чергу свідчить про порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що йому не надходило та він не отримував жодних повідомлень та письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», згоду на відчуження предмету іпотеки позивач також не надавав. В свою чергу, у відзиві АТ «Альфа-Банк» посилався на те, що АТ «Укрсоцбанк» з метою виконання вимог означених законодавчих актів надало державному реєстратору копію вимоги про усунення порушень від 22.03.2018 року, надісланої рекомендованими листами з повідомленням про вручення іпотекодавцям, а також докази направлення цієї вимоги яка була направлена цінним листом з описом вкладення. З метою встановлення вказаних обставин, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2018 року по справі № 520/9534/18було витребувано із Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул.Черняховського,6) належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На виконання зазначеної ухвали до суду були надані завірені копії документів реєстраційної справи, які в подальшому були надані позивачем з позовною заявою. Здійснивши аналіз наданих документів судом встановлено, що серед наданих державному реєстратору документів, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення міститься повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору від 22.03.2018 року та копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (трек-номери 1400039155410/ 6512206586321). У відповіді на відзив позивач зазначав, що вказаної вимоги не отримував, підпис на рекомендованому повідомленні про тримання такої вимоги також не ставив, а тому підпис що стоїть на даному повідомленні є фальшивим. При цьому суд з`ясував, що за пошуком інформації на веб-сайті ПАТ «Укрпошта» за номером відправлення поштового конверту з рекомендованим повідомленням № 1400039155410 в графі «Відстежити»зазначено, що лист, яким направлялося повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачу разом з рекомендованим повідомленням, не був отриманий адресатом (одержувачем) та був повернутий за закінченням терміну зберігання адресанту (відправнику). Окрім того, судом встановлено, що згідно відбитку штампу Укрпошти на рекомендованому відправленні, воно було повернуто відправнику 28.03.2018 року, проте дата «отримання» Позивачем повідомлення вказана як 28.05.2018 року. Також суд зазначає, що вказаний лист направлявся на поштове відділення у м. Одесі № 65122, в той час як мав надійти на поштове відділення № 65089, оскільки позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Поряд з тим, позивачем доведено, що він фактично і не міг отримати вказаного листа, оскільки на час його нібито надходження перебував за межами території України, що підтверджується копією закордонного паспорта [PERSON] . З огляду на вказане, суд погоджується з доводами позивача, що вказане повідомлення про вручення поштового відправлення є неналежним доказом відповідно до статті 77 ЦПК України, а тому, в даному випадку іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (іпотечним договором від 01.04.2008 року), оскільки його умовами прямо пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моментом отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення. Окремо суд зазначає, що законодавець чітко визначив умови, за яких можливе звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності, а саме для того, щоб звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності іпотекодержатель повинен направити позичальнику та іпотекодавцю вимогу про порушення вимог кредитного договору та договору іпотеки. Самому реєстратору кредитор подає докази спливу тридцятиденного строку вручення такої вимоги. Якщо у іпотекодержателя відсутні докази отримання повідомлень та спливу зазначеного строку, то реєстратор не має права здійснити реєстрацію права власності за кредитором. Тобто, перереєстрація права власності за іпотекодержателем на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» за відсутності врученого іпотечного повідомлення є протиправною. До таких правових висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: №638/20000/16-ц від 24.04.2019 року; №521/18393/16-ц від 24.04.2019 року; №306/2053/16-ц від 20.03.2019 року; № 306/1224/16-ц від 23.01.2019 року. Враховуючи вказане, суд приходить висновку, що державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Т.І. вчинила реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів на підтвердження того, що відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки надсилалась позивачу та були ним отримані, чим порушив умови пунктів 60 та 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015. Таким чином, суд вважає, що оскаржуване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень на спірне нерухоме майно є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Таким чином, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку статті 37 ЗУ «Про іпотеку», заявник зобов`язаний був надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки. Отже і законом, і договором прямо визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Даний висновок підтверджується і постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц,в якій зазначено, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи, зокрема, відсутні відомості про інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною. З урахуванням в т.ч. і викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Предметом розгляду справи № 306/2053/16-ц також було скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно і позов, зокрема, обґрунтовувався відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбувалося зарахування вимог. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку статті 37 ЗУ «Про іпотеку», а саме шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, заявник зобов`язаний був надати державному реєстратору оцінку вартості предмету іпотеки. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року по справі №917/2101/17, в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року по справі №607/8488/18 та в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі №199/4062/17-ц. До відзиву АТ «Альфа-Банк» надало висновок про вартість об`єкту оцінки: квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно якого ринкова вартість зазначеної квартири складає 2 366 794,00 грн. Поряд з тим, в матеріалах справи відсутні відомості про отримання [PERSON] особисто письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбудеться зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, тобто з [PERSON] , дані оцінки майна не включені до реєстру, як того вимагає діюче законодавство України. З огляду на вказане, суд приходить висновку, що наданий АТ «Альфа-Банк» висновок про вартість майна не є належним доказом у справі, оскільки оцінка предмету іпотеки проводилася без особистого огляду квартири, тобто з порушенням вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003 та безпосередньо не була надана державному реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, суд зауважує, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону, інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 ЗУ «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Таким чином, суд констатує, що установлений зазначеним Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з п.4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Суд відмічає, предметом іпотеки (спірне майно) є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 126,9 м?, житлова площа 82,4 м?) тобто не перевищує законодавчо встановленого розміру. Дані обставини підтверджено доказами, які наведені у цьому рішенні. Разом із тим, суд не встановив із матеріалів справи, що позивачу [PERSON] належить на праві власності інше нерухомого житлове майно, адже жодних доказів в підтвердження іншого представником відповідача суду не надано. З огляду на викладене, суд переконаний, що квартира площею 126,9 м? за адресою: [ADDRESS] , яка використовується позивачем, його родиною, до складу якої входить малолітня [PERSON] , 2006 р.н. (третя особа у справі) як місце постійного проживання (том І а.с. 75), не може бути примусово стягнута на підставі дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору від 31.03.2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяни Іванівни були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк». Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вказані вище встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що надані позивачем докази є належними, допустимими, а у своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову в повному обсязі.

Outcome: approved