Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

27 лютого 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що 01 серпня 2011 року відповідачка взяла у неї в боргу 850000 грн., які зобов'язалась повернути частинами 300000 грн. до 01.03.2012 року, 300000 грн. до 01.01.2014 року та 250000 грн. до 01.01.2015 року, що підтверджується розпискою. Оскільки зобов'язання по поверненню боргу відповідач не виконала, позивач просив стягнути з неї борг в сумі 850000 грн.. заборгованість за основним боргом з урахуванням індексу інфляції 177250 грн., заборгованість по процентам 230918 грн., заборгованість за відсотками з урахуванням індексу інфляції в сумі 47382 грн, всього 1\~305 550 грн. та сплачені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 грн. та 121 грн. 80 коп. 23 квітня 2015 року та 27 травня 2015 року позивачка збільшила позовні вимоги, остаточно просила суд стягнути з відповідачки: 850000 грн.- суми основного боргу за договором позики, збільшення основної суми боргу з урахуванням індексу інфляції 522710 грн., 262387 грн.- відсотків, 145065 грн. відсотків з урахуванням індексів інфляції, три відсотки річних - 43980 грн., а всього 1\~824 142 грн. боргу та витрати по сплаті судового збору. Позивачка та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання з'явились, збільшені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання з'явилась, позовні вимоги не визнала. Заперечуючи проти позову пояснила, що коштів в борг не отримувала, а розписку склала під впливом погроз та обману з боку позивачки. Останньою надавались кошти за договором про спільну діяльність, але боргових зобов'язань між ними не існувало, тому просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Згідно розписки наданої позивачем, відповідач взяла у неї в борг 600\~000 грн., які зобов'язалась повернути частинами, а саме 300000 грн. до 01.03.2012 року та 300000 грн. до 01.01.2014 року. Тобто за своєю суттю вказана розписка є документом, який свідчить про укладення між сторонами договору позики за яким боржник отримала від кредитора в борг грошові кошти в сумі 600000 грн., які зобовязалась повернути, а позивач набула право вимагати повернення позики. Разом з тим, з тексту вказаної розписки не вбачається, що відповідач отримала в борг також 250 000 грн. і зобов'язується їх повернути, а лише зазначено, що вона дозволяє позивачці користуватися сільгосптехнікою фермерських господарств до 01.01.2015 року «часу погашення частини вартості техніки в розмірі 250000 грн.» (а.с.34). На думку суду, зазначене свідчить про існування між сторонами інших домовленостей ніж договір позики. Відповідно, надана позивачем розписка доводить укладення з відповідачкою договору позики грошових коштів в сумі 600 000 грн., а не 850000 грн. як зазначено позивачем. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідач зобовязання за виконала, борг у визначені у розписці строки не повернула, а тому він підлягає стягненню з нею у примусовому порядку. З огляду на викладене з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 600\~000 грн. основного боргу. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки договором позики укладеним між сторонами не було встановлено розміру процентів, їх розмір підлягає визначенню на рівні облікової ставки Національного банку України, а тому з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню відсотки за період 27 лютого 2012 року по 01.05.2015 року в сумі 186\~627 грн. 10 коп. = (600\~000 (сума борг) х 25 (кількість днів) х 7,75 (облікова ставка НБУ за період з 27.02. по 22.03.2012) + (600000х 444 х7,50 (облікова ставка НБУ з 23.03.2012 по 09.06.2013) + (600000 х 64х 7 (облікова ставка НБУ з 10.06.по 12.08.2013 року) + (600000 х 245х6,50 (облікова ставка НБУ з 13.08.2013 по 14.04.2014 р.) + (600000 х 93х9,50 (облікова ставка НБУ з 15.04 по 16.07.2014р) + (600000 х 118 х 12,50 (облікова ставка НБУ з 17.07 по 12.11.2014 р.) + (600000 х 85 х 14 ( облікова ставка НБУ з 13.11.2014 р. по 05.02.2015 р.) + (600000 х 26 х 19,50 (облікова ставка НБУ з 06.02. по 03.03.2015 р.) + (600000 х 58 х 30 (облікова ставка НБУ з 04.03. по 30.04.2015 р) (а.с.52). За ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час\~прострочення, а також три\~проценти\~річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений\~договором\~або законом. Таким чином, інфляційне збільшення суми боргу 600000 грн. за період з березня 2012 року по травень 2015 року становить 429\~960 грн. виходячи з наступного розрахунку: 300000 х 105,5х124,9х137,1 = 300\~000 х 172,09% = 516270 300000 = 216270 грн; та 300000 х 124,9х137,1=300000х171,23% = 513690 - 300000 = 213690 грн.; 213690 + 216270 = 429960 грн. (а.с.51). Інфляційне збільшення суми відсотків за період з березня 2012 року по травень 2015 року складає - 102584 грн. 26 коп. Оскільки за складеною відповідачем розпискою не передбачено сплати відсотків за користування коштами, на користь позивача, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідача 3% річних від простроченої суми, які щодо частини заборгованості в сумі 300000 грн. підлягають застосуванню з 01.03.2012 року (тобто з наступного дня після закінчення строку виконання зобовязання) по 27.05.2015 року, що складає 28\~380 грн.= ( 3х3% = 9%, 3/365х56 = 0,46%, 300000х9,46%) та від другої частини простроченої суми 300\~000 грн. з 01.01.2014 року (тобто з наступного дня після закінчення строку виконання зобовязання) по 27.05.2015 року, що складає 12\~600 грн. = (3х1=3, 3/365х146=1,20, 300000х4,20%). Відповідно всього на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 40980 грн. При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи відповідачки про відсутність між ними боргових зобов'язань та надання позивачем коштів виключно за договором про спільну діяльність, оскільки з копії договору про спільну господарську діяльність убачається, що його укладено між позивачкою та юридичними особами (а.с.80), в той же час з розписки слідує, що відповідач отримала кошти як фізична особа. З викладених вище підстав, суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] Посилання відповідачки на безгрошовість договору позики та укладення нею розписки під впливом психічного насильства з боку позивачки суд також вважає необґрунтованими. Так частиною 1 ст.60 ЦПК визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Однак відповідач доказів психологічного впливу на неї з боку позивачки під час складання розписки не надала, а під час розгляду справи пояснювала, що складала розписку в звичайних умовах. Крім цього, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка телефонувала та вимагала гроші по розписці, тобто вже після її складання. З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial