Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

29.05.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. 19.03.2018 року ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області призначено проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 25.12.1999 року між [PERSON] та [PERSON] у Олексндрівській сільській раді Снігурівського району Миколаївської області, 25 грудня 1999 року було зареєстровано шлюб, актовий запис №12. Після одруження прізвище позивача було змінено. Позивач в заяві зазначає, що на момент подачі позову вони з відповідачем припинили шлюбні відносини та проживають окремо через несумісність характерів. Від шлюбу сторони мають двох дітей 2000 та 2004 років народження. Діти проживають із позивачем, спору щодо визначення їх місця проживання не має. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] викликався в судові засідання призначені на 01.02.2018 року, 20.02.2018 року, 03.03.2018 року. За адресою проживання відповідача: [ADDRESS] направлялись виклики на ім'я [PERSON] з повідомленнями про день та час судових засідань. З відділення поштового зв'язку судом були отримані поштові повідомлення з відмітками про вручення поштового відправлення з викликами адресату. Відповідно до ст. 128 ч. 8 п. 1 ЦПК України повістки з викликами відповідача вважаються врученими. Викладене свідчить, що судом були прийняті належні міри щодо сповіщення відповідача про день та час розгляду справи. Згідно ст. 223 ч. 1 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 223 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з цим, не має підстав які б перешкоджали розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Представник позивача в своїх заявах від імені позивача зазначала, що [PERSON] висловлює категоричну незгоду на примирення та наполягає на розірванні шлюбу. З підстав зазначених вище, суд вбачає відсутність інтересу з боку відповідача щодо розгляду справи, у зв'язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ст. 105 ч. 3 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З'ясовано, що немає згоди позивача на продовження шлюбу, тобто не має його вільної і повної згоди на шлюб. Відсутність відповідача при розгляді справи вказує на його байдуже ставлення до шлюбу із позивачем, а тому суд розцінює це як його свідчення незгоди на шлюб. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має. Згідно ст. 113 ЦПК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи викладене, вимога [PERSON] про відновлення дошлюбного прізвища підлягає задоволенню.

Outcome: approved