Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

27 грудня 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між ТОВ «ФК Є ГРОШІ» та відповідачем було укладено договір №2918320010-006814 від 02 червня 2018 року надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, в електронному вигляді шляхом реєстрації на сайті http://е-groshi.com. За умовами такого договору відповідач отримав кредит в розмірі 3000 гривень на картковий рахунок на строк 31 день, зобов`язавшись повернути кредит про закінченню вказаного строку, сплативши 730% річних за користування кредитом. Однак, відповідач не виконав свій договірний обов`язок у визначений договором строк, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість, розмір якої станом на 01 жовтня 2018 року становить 17741,1 гривень, з якої: 3000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 6551,1 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 8190 гривень - пеня. 01 жовтня 2018 року між позивачем та ТОВ «ФК Є ГРОШІ» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №0110/1, за умовами якого позивач набув прав вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором у розмірі вказаної суми загальної заборгованості. З викладених підстав позивач і звернувся до суду із даним позовом, який просив задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати по справі, серед яких витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 гривень. В судове засідання сторони не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідача до суду відзив на позов не надходив. Разом з тим, стороною позивача суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якому також вказується на підтримання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи (а.с.63-64). За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 02 червня 2018 року між ТОВ «ФК Є ГРОШІ», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, в електронній (письмовій) формі було укладено договір №2918320010-006814 надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. За умовами такого договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику 02 червня 2018 року кредит в розмірі 3000 гривень на споживчі цілі строком на 31 день (пп.2.2 п.2, пп.3.1 п.3, п.4, пп.5.2, 5.3 п.5 договору), а позичальник, в свою чергу, - повернути вказані кошти не пізніше 23:00 години 02 липня 2018 року включно (пп.5.4 п.5 договору), сплативши 730% річних (в загальному розмірі 1091,1 гривень) за користування кредитом (п.3.2.1 пп.3.2 п.3 договору). Крім того, умовами вказаного кредитного договору передбачено обов`язок позичальника у випадку порушення (прострочення) строку повернення кредиту та/або оплати процентів за користування кредитом сплатити кредитодавцю пеню в розмірі 3% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення (пп.7.1 п.7 договору). Викладене підтверджується паперовою копією вищевказаного електронного договору з додатком, (а.с.13-20) Виконання ТОВ «ФК Є ГРОШІ» своїх договірних зобов`язань із надання кредиту в обумовлений договором строк і розмірі підтверджується копією платіжного доручення №1899 від 02 червня 2018 року, копією листа від 30 листопада 2018 року за вих.№1083, копією договору №9215000104/2 про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам від 19 лютого 2018 року (а.с.25-32). В той же час, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи доказів, відповідач не виконав свого договірного зобов`язання зі своєчасного повернення отриманого кредиту, сплати процентів за його користування, внаслідок чого у нього виникла перед ТОВ «ФК Є ГРОШІ» кредитна заборгованість, яку кредитодавцем нараховано відповідачу станом на 01 жовтня 2018 року в загальному розмірі 17741,1 гривень, з яких: 3000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 6551,1 гривень - проценти за користування кредитом (нараховані за період строку кредитування та з моменту його закінчення і до 01 жовтня 2018 року включно), 8190 гривень - пеня. Дані обставини підтверджуються відповідним розрахунком заборгованості. (а.с.21-24) 01 жовтня 2018 року між позивачем, як фактором, та ТОВ «ФК Є ГРОШІ», як клієнтом, було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №0110/1, за умовами якого ТОВ «ФК Є ГРОШІ» відступило, а позивач набув право вимоги до відповідача за договором №2918320010-006814 надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 02 червня 2018 року. Викладене підтверджується копією відповідного договору факторингу від 01 жовтня 2018 року, копією витягу з акту прийому-передачі прав вимоги згідно договору факторингу від 01 жовтня 2018 року (а.с.10-12). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом норм ст.ст.11, 202, 626, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків є, окрім іншого, договори та інші правочини. Договір, як різновид правочину, є домовленістю двох або більше сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.ст.3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір (ст.1054 ЦК України). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. За змістом ст.ст.205, 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається обов`язково у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Нормою ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Відповідно до ст.14 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотні умовами договору про споживчий кредит визначені нормою ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Статтею 3, ст.11 ч.13 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. За змістом положень ст.638 ЦК України, ст.ст.10, 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». В свою чергу, нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - ст.3 того ж Закону). Частиною 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За змістом ст.ст.509, 525 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, тобто і з договорів, як різновидів правочинів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидами якої є пеня (ст.549 ЦК України). Положеннями ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ходу розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що між ТОВ «ФК Є ГРОШІ» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит - договір №2918320010-006814 надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 02 червня 2018 року із дотриманням норм законодавства, які встановлюють вимоги щодо порядку, змісту та форми укладення даного виду договорів. Також в ході розгляду справи підтверджено невиконання відповідачем, на відміну від кредитодавця, своїх договірних зобов`язань - повернення отриманого кредиту в повному обсязі і у передбачений договором строк. Останнє, в свою чергу, зумовило виникнення у відповідача кредитної заборгованості перед кредитодавцем і обов`язку сплатити таку заборгованість, а у кредитодавця - виникнення кореспондуючого цьому обов`язку права вимагати від відповідача повернення боргу і сплати штрафних санкцій. А оскільки таке право вимоги на підставі договору про надання фінансових послуг факторингу №0110/1 від 01 жовтня 2018 року перейшло до позивача у передбачений законом спосіб, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість їх задоволення, однак частково - шляхом стягнення заборгованості за кредитом в загальному розмірі 5591,1 гривень, з яких: 3000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 1091,1 гривень - проценти за користування кредитом, 1500 гривень - пеня. Суд, приймаючи рішення про часткове стягнення нарахованих відповідачу процентів за користування кредитом - в розмірі 1091,1 гривень замість нарахованих 6551,1 гривень, виходить за наступного. Як встановлено судом і вказувалось вище, відповідач на підставі договору №2918320010-006814 надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 02 червня 2018 року отримав кредит строком на 31 день, зобов`язавшись окрім іншого сплатити 730% річних за користування кредитом, тобто в загальному розмірі 1091,1 гривень, що прямо зазначено в умовах згаданого договору про споживчий кредит. В той же час, як вбачається з аналізу норм ст.ст.625, 1050, 1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» та інших норм законодавства, які регулюються правовідносини споживчого кредитування та визначають суть плати позичальника за користування кредитом, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту та процентів за кредитом. Права й інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки ж сукупний розмір процентів за користування кредитом протягом строку кредитування відповідача за договором №2918320010-006814 надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 02 червня 2018 року в грошовому виразі становить 1091,1 гривень, а заявлена до стягнення позивачем сума 6551,1 гривень утворилась саме внаслідок протиправного продовження нарахування процентів за користування кредитом вже після спливу строку кредитування, суд вважає за можливе стягнення лише правильно нарахованих процентів - в розмірі 1091,1 гривень. Такий правовий висновок суду повністю узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц, від 31 жовтня 18 року по справі №161/12771/15-ц, від 15 травня 2019 року по справі №331/5054/15-ц, постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі №308/4296/14-ц, від 20 березня 2019 року по справі №161/11658/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі №592/10705/16-ц, від 27 березня 2019 року по справі №199/780/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі №341/2135/15-ц, від 03 квітня 2019 року по справі №753/11184/14-ц, від 03 квітня 2019 року по справі №550/569/16-ц, від 03 квітня 2019 року по справі №640/7146/16-ц. Зменшуючи стягувану з відповідача пеню з нарахованих 8190 гривень до 1500 гривень, суд керувався тим, що договір №2918320010-006814 надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 02 червня 2018 року з урахуванням на його суб`єктний склад, цільове призначення та предмет є договором про споживчий кредит. А враховуючи дату укладення такого договору, спірні правовідносини сторін зі стягнення заборгованості за цим договором регулюються в першу чергу нормами Закону України «Про споживче кредитування». В свою чергу, нормою ст.21 ч.2 згаданого закону визначено, сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відтак, оскільки розмір тіла отриманого відповідачем кредиту становить 3000 гривень, то сукупний розмір пені, який за законом може бути нарахований відповідачу, становить не більше 1500 гривень, однак фактично був нарахований в розмірі 8190 гривень. Тому саме суму пені в розмірі 1500 гривень суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача. Також підставою зменшення до 1500 гривень стягуваного з відповідача за даним рішенням суду розміру пені, нарахованої позивачем відповідачу за порушення останнім своїх договірних зобов`язань із своєчасного та належного повернення кредиту, є застосування судом норми ст.551 ч.3 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому згідно ст.549 ч.ч.1, 3 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відтак, ст.551 ч.3 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ст.12 ч.5 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у реалізації ними своїх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, під якими, в свою чергу, слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то позивачем пеня, як різновид неустойки, нарахована відповідачу в розмірі 8190 гривень, в той час як сума боргу у вигляді тіла кредиту, на яку і нараховано вищевказану суму пені, становить 3000 гривень, що значно менше суми визначеної позивачем неустойки. За таких обставин, а також з огляду на положення ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» суд вважає за необхідне зменшити розмір вищевказаної пені до 1500 гривень. Наведені висновки суду, покладені в основу часткового задоволення позову, а саме зменшення розміру пені, повністю відповідають правовим позиціям, що міститься у постановах Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, від 04 листопада 2015 року №6-1120цс15, від 14 вересня 2016 року №6-473цс16. Зменшуючи до 1500 гривень розмір нарахованої відповідачу пені, суд керувався також і нормою ст.616 ЦК України, відповідно до якої якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Як вбачається за матеріалів цивільної справи, зокрема, розрахунку заборгованості, пеню на прострочену заборгованість по кредитному договору позивач почав нараховувати відповідачу ще задовго до звернення до суду із даним позовом. Отже, викладене, з урахуванням відсутності в матеріалах справи будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів вжиття позивачем заходів із позасудового врегулювання спору щодо погашення відповідачем свого боргу за кредитним договором, свідчить про допущення самим позивачем своєю бездіяльністю виникнення кредитної заборгованості, зокрема пені у вказаному розмірі. Останнє, окрім наведених абзацами вище, дає суду достатні підстави для застосування до спірних правовідносин також і норми ст.616 ЦК України та зменшення до 1500 гривень нарахованої відповідачу пені. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати у вигляді сплаченого позивачем при зверненні до суду із даним позовом судового збору в розмірі 1762 гривень (а.с.1). Разом з тим, суд відмовляє позивачу у стягненні на його користь заявлених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 гривень (а.с.6-7), оскільки за змістом норм ст.ст.133, 137 ЦПК України дана категорія витрат, пов`язаних з розглядом справи, полягає у витратах, сплачених стороною за отриману нею професійну правничу допомогу виключно адвоката, а не будь-якого іншого фахівця в галузі права. Тому будь-яка правова допомога, надана стороні не адвокатом, не належить до професійної правничої в розумінні ст.137 ЦПК України, а також не передбачена нормою ст.133 ЦПК України як один із різновидів судових витрат, а відтак відшкодуванню не підлягає не зважаючи на результати розгляду справи та належність підтвердження понесення стороною таких витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial