Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

29.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання недійсним іпотечного договору № 947/328-пп від 31.08.2007 року укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик», а також договір про внесення змін № 1 від 17.06.2008 року до Іпотечного договору посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чаранцевим В.В. Мотивуючи вимоги тим, що 25.06.2007 року на підставі Наказу Головного Управління житлового забезпечення № 1107-С/ГК від 18.06.2007 року, [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на садовий будинок [ADDRESS]. 31.08.2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик», правонаступником якого ПАТ Комерційний банк «Хрещатик» та [PERSON] було укладено договір іпотеки за № 947/328-пп, а також договір про внесення змін №1 від 17.06.2008 року до іпотечного договору № 947/328-пп від 31.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чаренцевим В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4466. Відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,0556 га, що розташована в [ADDRESS]. Позивач зазначає, що [PERSON] не був власником вказаної земельної ділянки оскільки вважає, що виходячи із норм ч. 1 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України, він є власником земельної ділянки площею 0,0556 га, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], так як право власності на земельну ділянку у нього виникло на підставі Закону, ще до моменту укладання між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 Іпотечного договору. Також, зауважив, що 06 вересня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у цивільній справі №755/1 1643/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю. Оскільки на належну йому земельну ділянку існують обтяження, на підставі оспорюваного іпотечного договору, позивач вказує, що порушено його права на володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач просить визнати іпотечний договір, а також договір про внесення змін до іпотечного договору недійсними та задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідачів солідарно судові витрати на його користь. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від в якості правонаступника померлого 2016 року [PERSON] залучено [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Додатково пояснив, що позивач [PERSON] після смерті чоловіка в порядку спадкування набула право власності на садовий будинок, а відтак вважає, що порушено її право на користування земельною ділянкою переданою в іпотеку, як власника садового будинку, на якій він розташований. З огляду на означене, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. З підстав викладених у письмових запереченнях. Зокрема зазначив, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва 06 вересня 2013 року у цивільній справі №755/1 1643/13-ц, яким було визнано право власності [PERSON] на земельну ділянку скасовано судом апеляційної інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. На момент укладання оспорюваного іпотечного договору, відповідачу [PERSON] земельна ділянка [ADDRESS], належала на праві приватної власності на підставі Договору дарування земельної ділянки від 12.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е. за реєстровим №7785. Відповідно до пункту 1 вищевказаного договору, [PERSON] подарував [PERSON] спірну земельну ділянку. Отже, наявність чинного, не визнаного недійсним договору дарування земельної ділянки спростовує твердження Позивача, що на дату укладення Договору іпотеки власником земельної ділянки був саме Позивач. Крім того, Позивачем зроблено висновок, що оскільки садовий будинок, що належить Позивачу знаходиться на спірній земельній ділянці, до Позивача перейшло право власності на земельну ділянку на підставі частини 1 статті 120 Земельного кодексу України та частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України. Проте, з таким висновком погодитись не можна, з огляду на те, що, як вбачається з матеріалів справи, право власності на земельну ділянку за Позивачем не зареєстровано. За таких обставин у задоволенні позову просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12 жовтня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е., реєстровий номер №7785. Відповідно до умов даного договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS]. На підставі даного договору дарування, 30 грудня 2005 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)відповідачу [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS] (серія [NUMBER]). З матеріалів справи також вбачається, що 25 червня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на садовий будинок [ADDRESS]. 03.08.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та [PERSON] було укладено кредитний договір №328-пп, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 483 160 грн. з кінцевим терміном погашення не пізніше 02.08.2012 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №328-пп від 03.08.2007 року, 31 серпня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №947/328-пп, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чаренцевим Віктором Вікторовичем, реєстраційний номер №4465. Відповідно до умов даного договору, [PERSON] передав Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Хрещатик» і іпотеку земельну ділянку площею 0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS]. Цього ж дня, 31 серпня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чаренцевим Віктором Вікторовичем в Реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та в Реєстрі іпотек було зареєстровано заборону на відчуження земельної ділянки площею 0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS]. Рішенням Дніпровського районного суд м. Києва від 16 грудня 2010 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS], яка є предметом іпотеки за іпотечним договором №947/328-пп від 31 серпня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чаренцевим Віктором Вікторовичем, для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору в розмірі 585 888,64 грн. В подальшому, 24 травня 2013 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суд м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року в задоволенні даного позову відмовлено. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення у [PERSON] права власності на садовий будинок) свідоцтво від 25 червня 2007 року про право приватної власності [PERSON] на садовий будинок [ADDRESS] не є правовою підставою для переходу до позивача права власності на земельну ділянку, на якій даний будинок розташований. Власником вказаної земельної ділянки, відповідно до договору дарування від 12 жовтня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] є [PERSON]. Вказаний договір дарування є чинним. Будучи законним власником вказаної земельної ділянки, [PERSON] 31.08.2007 року за іпотечним договором передав її в іпотеку ВАТ Комерційний банк « Хрещатик». Таким чином, суд приходить до висновку, що право [PERSON] на вказану земельну ділянку не порушено. Оскільки те, що [PERSON] побудував будинок на земельній ділянці [ADDRESS] не свідчить, що до нього перейшло право власності на земельну ділянку. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві ( а.с. 100). Після його смерті відкрилась спадщина. Як убачається із належним чином завірених копій матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON], його дружина [PERSON] - позивач у справі, успадкувала після смерті чоловіка садовий будинок [ADDRESS]. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, позивач являється власником садового будинку [ADDRESS], проте не являється власником земельної ділянки площею 0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], яка є предметом оспорюваного нею іпотечного договору. А відтак, права [PERSON] на земельну ділянку [ADDRESS], площею0,0556 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться у [ADDRESS], також не порушені. Згідно із ст.. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Перевіряючи обставини справи у розрізі даного спору, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що право позивача не порушено. З огляду на означене, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з»ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору не відшкодовуються. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed