Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

28 вересня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. Зазначав, що 17 квітня 2014 року він передав відповідачу гроші в еквіваленті 20 000,00 доларів США як попередню оплату на підставі домовленості з відповідачем про продаж йому обєкту нерухомості\~- спального котеджу № 1 літ. С «1» - 2, загальною площею 95,4 кв.м, що складає 4/100 частки нежитлових будівель та споруд готельно-туристичного комплексу «Святоград», розташованого за адресою: Донецька область, м. Словянськ, м. Святогірськ, вул. Куйбишева, 59. Передача коштів підтверджується розпискою відповідача від 17 квітня 2014 року. В подальшому договір купівлі-продажу між ними укладений не був, оскільки відповідач не підготував необхідні для здійснення правочину документи на обєкт нерухомості, а пізніше під час активної фази АТО на території міста Словянська взагалі на звязок не виходив. Посилаючись на те, що відповідач спілкування з ним уникає, кошти повертати не збирається, що фактично домовленість про купівлю-продаж обєкту нерухомості між ними вже не існує, що у відповідача відсутні правові підстави утримувати отримані від нього 17 квітня 2014 року кошти, просив на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на його користь безпідставно утримувані кошти в сумі 516 588,00 грн., виходячи з офіційного курсу, встановленого Національним банком України станом на 28 вересня 2016 р., 2 582,94 грн. за 100 доларів США (а.с. 1). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 69 - 71). Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. Представник позивача в апеляційній скарзі зазначає, що з тексту позовної заяви вбачається, що приводом для звернення до суду з вимогою про стягнення грошових коштів послужив саме факт безпідставного отримання відповідачем грошових коштів, так як договір купівлі-продажу котеджу так і не був укладений. Тому посилання суду на те, що позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна, є необґрунтованим. Позивач веде мову про те, що ним були вчинені дії з передачі відповідачу грошових коштів (попередньої оплати) на підставі домовленості з останнім про продаж котеджу. Зазначені відносини, а саме, усна домовленість, дії з передачі грошових коштів, які виникли між позивачем та відповідачем до укладення відповідно до вимог чинного законодавства України договору купівлі продажу котеджу, узгоджуються з приписами чинного законодавства України, зокрема, ст. 11, частиною 3 ст. 631 ЦК України, з аналізу яких вбачається, що законом допускається можливість і право вчинення сторонами до укладення договору певних дій, які породжують права та обовязки і до яких будуть застосовуватися умови договору, укладеного після вчинення цих дій. Суд встановив, що в період з лютого 2013 року по вересень 2014 року позивач користувався, отримував послуги з проживання у котеджі. При цьому суд не зазначив які ж норми права він застосував, визнавши, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з надання послуг користування та проживання у котеджі, якими доказами це підтверджується. Навпаки, судом було встановлено, що відносини, які виникли між останніми, не можуть регулюватися нормами чинного цивільного законодавства України стосовно найма (оренди) главою 58 ЦК України. При цьому суд не звернув уваги та не надав оцінки запереченням відповідача на позов, в яких відповідач зазначив: «в лютому 2013 року передав позивачу котедж в оренду, передав йому ключі від котеджу. Письмово договір оренди ми не укладали, хоча мали намір. При цьому позивач висловлював бажання придбати в подальшому цей котедж». Відповідно до глави 58 ЦК України факт передачі будівлі в оренду, а отже і можливість її використання наймачем має підтверджуватися відповідним документом. Проте позивач факт укладення договору оренди з відповідачем заперечує. Відповідач в порушення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, ст. 795 ЦК України документів, які б підтверджували факт передачі котеджу в оренду, не надав. Пославшись на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] при обґрунтуванні рішення щодо надання позивачу відповідачем послуг користування, проживання, суд порушив вимоги ст. 218 ЦК України та ст. 59 ЦПК України, оскільки при запереченні однією із сторін правочину факту вчинення правочину щодо якого встановлена письмова форма рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, заперечення може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Порушення цих же норм чинного законодавства суд допустив і при встановленні фактів здавання позивачем котеджу за винагороду третім особам, пославшись лише на показання свідків. Будь-яких письмових доказів на підтвердження здавання позивачем котеджу за винагороду третім особам та отримання такої винагороди відповідачем не надано. Суд вірно встановив, що між сторонами не було укладено ні договір позики, ні договір купівлі-продажу (попередній договір купівлі-продажу), ні договір найму (оренди) котеджу. Судом також не встановлено, що між сторонами існували будь-які інші відносини, на підставі яких виникли права та обовязки між сторонами, в тому числі обовязок позивача сплатити на користь відповідача грошові кошти в сумі 20\~000 доларів США. Відтак, у відповідача відсутні правові підстави для утримання у себе грошових коштів у сумі 20\~000 доларів США (а.с. 73 - 74). В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON] не зявився. В судове засідання зявився його представник [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 15 вересня 2016 року (а.с. 23-24), та адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05 січня 2017 року (а.с. 86-87), доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], яка діє на підставі ордеру серії АА № 020285, виданого 14 листопада 2016 року Адвокатським обєднанням «Донецька обласна колегія адвокатів» (а.с. 36), договору про надання правової допомоги від 14 листопада 2016 року (а.с. 37), в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутність та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с. 98-99). Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника адвоката [PERSON], оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню. Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач [PERSON] 17 квітня 2014 року написав розписку про отримання від позивача [PERSON] 20\~000 доларів США «в рахунок оплати котеджу в м. Святогірск (на території ГТК «Святоград») (а.с. 10). Суд також встановив, що [PERSON] є власником: 1) дачного будинку С1-2 загальною площею 95,4 кв.м, житловою площею 23,1 кв.м, розташованого за адресою: Донецька область, м. Словянськ, м. Святогірськ, вул. Куйбишева, будинок 59, корпус 1; 2) 4/100 нежитлових будівель та споруд готельно-туристичного комплексу «Святоград» за адресою: Донецька область м.Словянськ м. Святогірськ вул. Куйбишева, будинок 59, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 18 - 21). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що: 1) правовідносини, які виникли між сторонами, не регулюються параграфом 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, оскільки договір позики між [PERSON] та [PERSON] не укладався; 2) правовідносини, які виникли між сторонами, не можуть регулюватися розділом ІІ ЦК України та главою 54 «Купівля-продаж» розділу ІІІ «Окремі види зобовязань» ЦК України; позивачем не доведено, що сторони уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна (або його попередній договір), що сторони взагалі досягли домовленості укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, найменування цього нерухомого майна, його вартість (в тому числі і вартість продажу), дату укладання цього договору; 3) правовідносини, які виникли між сторонами, не можуть регулюватися главою 58 «Найм (оренда)» ЦК України; пояснення відповідача про те, що між сторонами був укладений договір оренди, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] у користування за плату на певний період належний [PERSON] котедж, який розташований на території готельно-туристичного комплексу «Святоград», є недоведеними; суду не надано достатніх доказів, які б свідчили про укладення між сторонами договору оренди котеджу, не доведено ані дата укладення договору оренди, ані повна інформація про предмет оренди, період дії договору оренди, умови договору оренди, в тому числі вартість цього договору; 4) в судовому засіданні доведено, що позивач з лютого 2013 року по вересень 2014 року користувався належним відповідачу [PERSON] котеджем № 1 в готельно-туристичному комплексі «Святоград» у м. Святогірськ, отримував послуги з проживання, здавав котедж за винагороду іншим особам, вартість проживання [PERSON] згідно розрахунку відповідача перевищує розмір переданих [PERSON] [PERSON] 20\~000 доларів США, а тому у [PERSON] були підстави для отримання від [PERSON] грошей в рахунок оплати котеджу, у звязку з чим позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можливо. З матеріалів справи встановлено, що 17 квітня 2014 року [PERSON] написав розписку про отримання від позивача [PERSON] 20\~000 доларів США «в рахунок оплати котеджу в м.Святогірск (на території ГТК «Святоград») (а.с. 10). Відповідач [PERSON] факт отримання грошових коштів у сумі 20\~000 доларів США визнає. Оригінал розписки від 17 квітня 2014 року апеляційному суду надано представниками позивача. Як зазначає позивач, що кошти ним передавалися відповідачу як попередня оплата за спальний котедж № 1 літ. С 1-2, загальною площею 95,4 кв.м, що склададє 4/100 нежитлових будівель та споруд готельно-туристичного комплексу «Святоград», розташованого за адресою: Донецька область м. Словянськ м. Святогірськ вул. Куйбишева, будинок 59, який він за домовленістю з відповідачем мав намір придбати за договором купівлі-продажу. З матеріалів справи встановлено, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 21 березня 2012 року, дійсно є власником 4/100 нежитлових будівель та споруд готельно-туристичного комплексу «Святоград», розташованого за адресою: Донецька область м. Словянськ м. Святогірськ вул. Куйбишева, будинок 59. На підставі договору про поділ нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 04 липня 2015 року,[PERSON] здійснив виділ цієї частки майна у натурі та став власником самостійного обєкту нерухомості - дачного будинку С 1-2 (обєкт житлової нерухомості) загальною площею 95,4 кв.м, житловою площею 23,1 кв.м, розташованого за адресою: Донецька область, м. Словянськ, м. Святогірськ, вул. Куйбишева, будинок 59, корпус 1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 18 - 21). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Судом першої інстанції встановлено та цей факт визнається обома сторонами, що договір купівлі-продажу спального котеджу № 1, що складає 4/100 нежитлових будівель та споруд готельно-туристичного комплексу «Святоград», що за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, зокрема, статтям 655, 657 ЦК України, між позивачем та відповідачем не укладався. Заперечуючи факт безпідставного набуття грошових коштів за розпискою від 17 квітня 2014 року, відповідач посилається на те, що грошові кошти він отримав від позивача в рахунок оплати оренди котеджу в період з лютого 2013 року по вересень 2014 року. Проте суд першої інстанції визнав не доведеним факт існування між сторонами орендних відносин та укладення між ними договору оренди, що за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, зокрема, статтям 759 763, 765, 793 ЦК України. Як зазначив суд, суду не надано достатніх доказів, які б свідчили про укладення між сторонами договору оренди котеджу, не доведено ані дата укладення договору оренди, ані повна інформація про предмет оренди, період дії договору оренди, умови договору оренди, в тому числі вартість цього договору. Жодною із сторін, в тому числі відповідачем, зазначена встановлена судом першої інстанції обставина не оспорюється. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Будь-яких інших підстав, ніж передача позивачу в оренду котеджу, для набуття від позивача грошових коштів у сумі 20\~000 доларів США відповідач суду не наводить, а тому є обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не встановлено, що між сторонами існували будь-які інші відносини, на підставі яких між ними виникли права та обовязки, в тому числі обовязок позивача сплатити на користь відповідача грошові кошти в сумі 20\~000 доларів США. Позивач в апеляційній скарзі обґрунтовано зазначає, що дійшовши висновку, що він з лютого 2013 року по вересень 2014 року користувався належним відповідачу [PERSON] котеджем № 1 в готельно-туристичному комплексі «Святоград» у м. Святогірськ, отримував послуги з проживання, здавав котедж за винагороду іншим особам, вартість його проживання згідно розрахунку відповідача перевищує розмір переданих ним [PERSON] 20\~000 доларів США, а тому у [PERSON] були підстави для отримання від нього грошей в рахунок оплати котеджу, суд першої інстанції при цьому не встановив якими ж нормами права регулюються правовідносини, що виникли між сторонами, яку норму права застосував суд, дійшовши висновку про наявність у відповідача правових підстав для отримання коштів. Згідно ЦК України правовідносини щодо користування часткою нежитлових будівель та споруд готельно-туристичного комплексу «Святоград», статус яких мав спальний котедж до 04 липня 2015 року,а з 04 липня 2015 року дачний будинок С 1-2 (обєкт житлової нерухомості), регулюються главами 58 «Найм (оренда)», 59 «Найм (оренда) житла», 60 «Позичка» ЦК України. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення між сторонами договору оренди котеджу є недоведеним і відповідно правовідносини, що виникли між сторонами, не регулюються главою 58 «Найм (оренда)» ЦК України. Оскільки статусу житлової нерухомості котедж № 1 набув лише на підставі договору про поділ нерухомого майна від 04 липня 2015 року, тобто поза межами періоду, в який за поясненнями відповідача позивач користувався котеджем, відповідно норми глави 59 «Найм (оренда) житла» ЦК України на правовідносини, які виникли між сторонами, також не розповсюджуються. Відповідно до ст. 827 глави 60 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. Застосування до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, глави 60 ЦК України виключає обовязок позивача оплатити користування котеджем і відповідно право відповідача отримати за користування котеджем грошові кошти. Надання послуг, в тому числі, з проживання, врегульовано главою 63 «Послуги. Загальні положення» ЦК України. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідач в запереченнях на позовну заяву не посилався на те, що позивачу ним надавалися послуги з проживання, він зазначав, що отримав гроші від позивача за оренду котеджу, а тому висновок суду про те, що в період з лютого 2013 року по вересень 2014 року позивач отримував послуги з проживання, по-перше, суперечить позиції відповідача, а по-друге, відповідачем суду не надано жодних доказів про укладення між сторонами договору про надання відповідачем позивачу саме послуг з проживання в котеджі № 1. Посилаючись на те, що вартість проживання [PERSON] у котеджі згідно розрахунку відповідача перевищує розмір переданих позивачем відповідачу коштів 20\~000 доларів США, що є предметом позову, суд не врахував вимоги ст. 903 ЦК України, згідно якої якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди Відповідачем не надано суду будь-яких доказів укладення між ним та позивачем договору про надання послуг, доказів щодо розміру плати за проживання в котеджі № 1, що встановлена договором між позивачем та відповідачем, а також щодо строку договору про надання послуг, який відповідно до ст. 905 ЦК України також встановлюється за домовленістю сторін. Надана відповідачем довідка ТОВ «Листопад» від 08.09.2016 року № 10 щодо орендної плати за оренду котеджів № 26 «Японія», № 25 «Єгіпет», не стосується котеджу № 1, власником якого є відповідач. Посилання суду першої інстанції на пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], як докази того, що позивач протягом з лютого 2013 року по вересень 2014 року користувався котеджем № 1, який належав [PERSON], є необґрунтованими, оскільки ці свідки не були очевидцями домовленості [PERSON] та [PERSON] щодо умов та строку користування [PERSON] котеджем та жодний з них не пояснив яка ж домовленість була встановлена між позивачем та відповідачем щодо розміру плати, строків оплати та порядку оплати. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи зазначене, сторонами не доведена наявність між ними договірних правовідносин, за умовами яких позивач зобовязаний був сплатити відповідачу 20\~000 доларів США, які відповідач отримав за розпискою від 17 квітня 2014 року. Відповідно до частини 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 р. у справі № 6-2978цс15, за змістом частини 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов'язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14. В цій постанові Верховний Суд України також зазначив, що правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору. Оскільки відповідачем не доведено правові підстави набуття ним грошових коштів у сумі 20\~000 доларів США, факт отримання яких ним визнається та підтверджується його розпискою від 17 квітня 2014 року, правові підстави для утримання відповідачем цих коштів відсутні і він відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов'язаний повернути їх позивачу. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, що відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи, що за розпискою [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 20\~000 доларів США, що станом на 08.06.2017 року Національним банком України встановлено офіційний курс долара США за 100 одиниць - 2620,5414 гривні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню безпідставно набуті грошові кошти у грошовій одиниці України - гривні в розмірі 524\~108,28 грн. (20\~000 доларів США Х 26,205414 грн.). Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (у редакції Закону України від 06.12.2016 р. № 1774-VIII) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється ставка судового збору - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Станом на 28 вересня 2016 року, день сплати судового збору, Національним банком України встановлено офіційний курс долара США за 100 одиниць - 2582,9474 гривні, тобто з позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 5\~165,88 грн. (20\~000 доларів США х 25,829474 грн. = 516\~588,00 грн. х 1% = 5\~165,88 грн.), про що зазначив суд першої інстанції в ухвалі від 03 жовтня 2016 року про залишення позовної заяви без руху (а.с. 12). Позивачем з позовної заяви був сплачений судовий збір в розмірі 5\~633,04 грн. (275,61 грн. + 5\~357,43 грн.) (а.с. 2, а.с. 13), тобто в більшому розмірі. З задоволених позовних вимог в сумі 524\~108,28 грн. з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» підлягають присудженню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5\~241,08 грн. Зайво сплачена сума судового збору присудженню з відповідача не підлягає, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду. На час вирішення питання про розподіл судових витрат клопотання позивача про повернення зайво сплаченого судового збору в матеріалах справи відсутнє. Відповідно до частин 1, 2 ст. 84 ЦПК України\~витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до\~ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~(із змінами, внесеними згідно із\~Законом України від 06.12.2016 р. № 1774-VIII та які набули чинності з 1 січня 2017 року) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До 01 січня 2017 року ст. 1 зазначеного Закону передбачала такий же порядок визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу, але виходячи не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а з мінімальної заробітної плати у місячному розмірі. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З матеріалів справи встановлено, що між позивачем та адвокатом [PERSON] були укладені два договора про надання правової допомоги від 28 липня 2016 року (зі строком дії до 31 грудня 2016 року) (а.с. 26-27) та від 05 січня 2017 року (зі строком дії до 31 грудня 2018 року) (а.с. 86-87). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 28 березня 2017 року [PERSON] сплачено адвокату [PERSON] за надання правової допомоги 5 000 грн. (а.с. 64). Згідно акту здачі-приймання наданих послуг від 28.03.2016 року до вартості правової допомоги на суму 5\~000 грн. включено складання позовної заяви про стягнення з [PERSON] грошових коштів 1 шт., складання заяви про забезпечення позову 1 шт., складання письмових пояснень від 15.02.2017 року 1 шт., участь у судових засіданнях 5 шт. (а.с. 65). Адвокатом [PERSON] суду не надано документів, що підтверджують відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» кількість витраченого ним часу на складання позовної заяви, заяви про забезпечення позову та письмових пояснень. Визначення витраченого часу на надання цієї правової допомоги до компетенції суду не входить, а тому апеляційний суд вважає, що відшкодуванню позивачу підлягають лише витрати на правову допомогу у звязку із участю адвоката у судових засіданнях, кількість витраченого часу на які встановлюється згідно журналів судових засідань. Згідно журналів судових засідань адвокат [PERSON] брав участь в судових засіданнях в суді першої інстанції: - 26.10.2016 р. протягом 50 секунд (з 13.38.55 до 13.39.45), 14.11.2016 р. 1 хвилини 28 секунд (з 11.12.56 до 11.14.24) (а.с. 29, а.с. 38), тобто протягом жовтня листопада 2016 року всього протягом 2 хвилин 18 секунд; - 12.01.2017 р. протягом 10 хвилин 31 секунди (з 11.15.05 до 11.25.36), 06.02.2017 р. 2 хвилини 5 секунд (з 13.16.13 до 13.18.18), 20.02.2017 р. 30 хвилин 17 секунд (з 15.52.28 до 16.22.45), 29.03.2017 р. 1 години 19 хвилин 36 секунд (з 15.20.11 до 16.39.47), 04.05.2017 р. 1 години 20 хвилин 57 секунд (з 15.13.12 до 16.34.09), тобто після 01.01.2017 року всього протягом 3 годин 23 хвилин 26 секунд. Відповідно до ст. 8 Закону України від 25.12.2015 р. № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлена законом мінімальна заробітна плата у місячному розмірі в період з травня 2016 року по листопад 2016 року складала - 1450 грн.\~ Відповідно до ст. 7 Закону України від 21.12.2016 р.\~№ 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року встановлено 1600 грн. Тобто, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за участь адвоката у судових засіданнях складає: за жовтень листопад 2016 року 22,23 грн. (1450,00 х 40% = 580,00 грн. за годину участі; 580,00 грн. : 60 хв. х 2 хв. = 19,33 грн. за 2 хвилини участі; 580,00 грн. : 60 хв. : 60 сек. х 18 сек. = 2,90 грн. за 18 секунд участі, всього за 2 хвилини 18 секунд участі 19,33 + 2,90 = 22,23 грн.); за січень-травень 2017 року 2\~169,95 грн. (1\~600,00 х 40% = 640,00 грн. за годину участі; 640,00 грн. х 3 год. = 1\~920,00 грн. за 3 години участі; 640,00 грн. : 60 хв. х 23 хв. = 245,33 грн. за 23 хвилини участі; 640,00 грн. : 60 хв. : 60 сек. х 26 сек. = 4,62 грн. за 26 секунд участі, всього за 3 години 23 хвилини 26 секунд участі 1920,00+ 245,33 + 4,62 = 2\~169,95 грн.), всього за жовтень 2016 травень 2017 року - 2\~192,18 грн. (2\~169,95 + 22,23), що є меншим розміром, ніж сплачена позивачем сума за надання правової допомоги. Враховуючи зазначене, доведеними є витрати позивача на правову допомогу в розмірі 2\~192,18 грн., що є встановленим законом граничним розміром компенсації витрат на правову допомогу.

Outcome: approved