Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

28 травня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до КП «Січ» Дніпропетровської обласної ради про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що від 01.02.2015 року по 29.02.2016 року позивач працював у відповідача на посаді інструктора відділу оборонної та мобілізаційної роботи. 29.02.2016 року позивача було звільнено за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) у звязку із скороченням чисельності і штату працівників. Між тим, під час звільнення відповідачем було порушено трудове законодавство, яке полягає у несплаті позивачу вихідної допомоги та компенсації за час хвороби. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення вихідної допомоги в сумі 2\~043,66 грн., компенсації за час хвороби в сумі 1\~428,48 грн., середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період від 01.03.2016 року по 31.05.2016 року в сумі 9\~008,64 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 5\~000,00 грн., а також банківських послуг у сумі 75,00 грн. (а.с.а.с. 1 4). У судовому засіданні представники відповідача не заперечували проти позову в частині стягнення вихідної допомоги в сумі 1\~965,99 грн., а також середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5\~804,44 грн. Позивач до суду не зявився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с. 20). Заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що від 01.02.2015 року по 29.02.2016 року позивач працював у відповідача на посаді інструктора відділу оборонної та мобілізаційної роботи. 29.02.2016 року позивача було звільнено на підставі пунктом 1 статті 40 КЗпП у звязку із скороченням чисельності і штату працівників. При цьому під час звільнення позивачу не було сплачено усі належні йому суми, а саме вихідну допомогу, про що свідчать визнавальні пояснення представників відповідача. Відповідно до статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Матеріали, надані представниками відповідача (розрахунково-платіжні відомості, розрахунок вихідної допомоги) свідчать про те, що на час звільнення позивач дійсно не отримав вихідну допомогу в сумі 1\~965,99 грн. (а.с.а.с. 26, 27, 29 33, 44, 45). При цьому суд критично ставиться до суми вихідної допомоги, зазначеної у позовній заяві, оскільки вона жодним чином не обґрунтована та не підтверджена належними та допустимими доказами. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині стягнення з відповідача вихідної допомоги частково у сумі 1 965,99 грн. Крім того, суд вважає, що за період затримки розрахунку при звільненні (від 01.03.2016 року по 31.05.2016 року) з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 5 804,44 грн. Розрахунок середнього заробітку виконано на підставі відомостей, наданих відповідачем, на виконання частини 1 статті 117 КЗпП і за процедурою, визначеною Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок) (а.с.а.с. 26, 27, 30 33, 44, 45). Докладне обрахування середньої заробітної плати міститься у відповідному розрахунку, наданому відповідачем (з урахуванням заборгованості по вихідній допомозі в сумі 1\~965,99 грн.) (а.с. 46). Вимоги позивача про відшкодування відповідачем моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності з частиною 1 статті 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність у діях відповідача безперечної вини у порушенні права позивача на своєчасне одержання вихідної допомоги. Між тим, ураховуючи те, що в суді знайшли своє підтвердження не всі факти, на які послався позивач, вимога про відшкодування моральної шкоди може бути задоволена лише в сумі 2\~000,00 грн. Позов у частині стягнення з відповідача компенсації за час хвороби в сумі 1\~428,48 грн., а також банківських послуг у сумі 75,00 грн. не підлягає задоволенню через безпідставність таких вимог. Так, відповідачем суду були надані докази сплати позивачеві усіх коштів, належних до сплати за час хвороби останнього. Ця обставина поряд з ненаданням відповідних доказів позивачем не дає суду можливості задовольнити позов у цій частині (а.с.а.с. 32, 33, 36 43). Такого ж висновку доходить суд і в питанні оцінки доводів щодо несплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку, оскільки вони спростовуються доказами, наданими відповідачем суду (а.с.а.с. 24, 25, 34, 35). Що стосується доводів позову про відсутність пропозицій щодо обіймання вакантних посад після звільнення, то це обґрунтовується відсутністю самих вакансій, про що свідчать табелі обліку використанні робочого часу та штатний розпис КП «Січ» Дніпропетровської обласної ради, згідно з якими вакантних посад на час звільнення позивача відповідач не мав. У порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 102,40 грн.

Outcome: partial