Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

29.05.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ЛКП «Житловик-С» та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просить визнати дійсним договір житлового найму кімнат № 314, 315 в будинку № 2 по вул. Угорській в м. Львові між [PERSON] та ЛКП, а також зобовязати ЛКП укласти із [PERSON] договір житлового найму кімнат № 314, 315 в будинку № 2 по вул. Угорській в м. Львові. Позовні вимоги мотивовані тим, [PERSON] працював на виробничому обєднанні «Полярон» з 1974 року та йому було надано право на проживання в гуртожитку по вул. Угорська, 2 в кімнатах № 314 та 315. За користування вказаними приміщеннями [PERSON] регулярно оплачував рахунки, які виславляло ЛКП «Новий Львів», а з дня його ліквідації ЛКП «Житловик-С». Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.03.2007 року гуртожиток набув статусу житлового будинку. [PERSON] проживає у вищезазначених приміщеннях, регулярно сплачує квартплату та вартість житлово-комунальних послуг, проте договір житлового найму не укладено. 17.12.2015 року позовні вимоги змінено. Згідно заяви в порядку ст. 31 ЦПК України позивач просить визнати дійсним договір житлового найму кімнати № 314 в будинку № 2 по вул. Угорській в м. Львові між [PERSON] та ЛКП, а також зобовязати ЛКП укласти із [PERSON] договір житлового найму кімнати № 314 в будинку № 2 по вул. Угорській в м. Львові. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 17.12.2015 року Львівську міську раду залучено до участі у справі в якості співвідповідача. 26.04.2016 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій зазначено, що позовними вимогами є визнання дійсним договір житлового найму кімнати № 314 в будинку № 2 по вул. Угорській в м. Львові між [PERSON] та ЛКП. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позову, зазначивши, що користування житловими послугами не свідчить про наявність правовідносин з приводу житлового найму. Крім того, представники відповідачів посилалися на те, що позивачу було надано ліжко-місце, але конкретної кімнати закріплено за позивачем не було, тому позивач не набув права на користування саме кімнатою № 314 в гуртожитку. Заслухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач з 1974 року по 2009 року працював на ВО «Полярон» та звільнений з роботи у звязку із скороченням штату працівників. 02.02.1998 року адміністрацією ВО «Полярон» видано ордер № 86 на вселення позивача в гуртожиток за адресою: м. Львів, вул. Угорська, 2. З 06.07.1998 року позивач зареєстрований та постійно проживає у гуртожитку. Вказані обставини встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02.06.2015 року і рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2015 року та на підставі вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню в цьому судовому засіданні. З наданих позивачем довідки та акту про фактичне проживання, а також з квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що позивач проживає в кімнаті № 314 вищезазначеного гуртожитку та користується житлово-комунальними послугами, що надаються в цю кімнату. На підставі рішення виконкому Львівської міської ради № 139 від 09.03.2007 року гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Угорська, 2 надано статус житлового будинку. Ухвалою Львівської міської ради від 29.03.2007 року № 721 вказаний будинок прийнятий у власність територіальної громади м. Львова. Рішенням виконкому Львівської міської ради № 636 від 27.06.2008 року внесено зміни до п. 4 вказаного рішення та зобовязано Сихівську районну адміністрацію укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані і проживають у будинку. Оскільки позивач постійно проживає у будинку, він просить визнати дійсним договір житлового найму між ним та експлуатаційною організацією, на утриманні якої знаходиться будинок. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК Української РСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд. Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). На час вселення позивача у спірну кімнату в гуртожитку, порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання визначалися Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 (постанова втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 582 від 12.08.2015 року). Відповідно до п.п. 9, 10 цього Положення та ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку жилу площу. Як вбачається з матеріалів справи, 02.02.1998 року позивачу видано ордер на жилу площу в гуртожитку. Тобто, вселення позивача в гуртожиток відбулося на законних підставах. Відповідно до рішення Виконкому комітету Львівської міської ради № 490 від 29.04.2011 року «Про завершення впорядкування проживання мешканців у будинку по вул. Угорська, 2» передбачено утворення двох містобудівних одиниць (житловий будинок і гуртожиток) у будинку по вул. Угорській, 2. Згідно даного рішення соціальний гуртожиток заплановано розмістити в лівому крилі, де і розташована кімната № 314. Тому закріплення їх за громадянами не передбачено. Крім того, згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2007 року, яка набрала законної сили, позивач отримав квартиру [ADDRESS]. Незважаючи на це, позивач продовжує проживати в кімнаті № 314 вищезазначеного будинку і користуватися житлово-комунальними послугами. Згідно із ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на імя якого видано ордер. Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 передбачено, що користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди). В судовому засіданні встановлено, що договір найму на спірну кімнату у позивача вітсутній. Також в судовому засіданні встановлено, що договір найму з позивачем не укладався, оскільки ордером за позивачем не було закріплено конкретної кімнати, на теперішній час закріплення за громадянами кімнат, розташованих в лівому крилі будинку (де і розташована кімната № 314), не передбачено, а ухвалою суду від 13.07.2007 року ухвалено мирову угоду, за умовами якої позивачу замість ліжко-місця в гуртожитку було виділено інше житло. Позивач просить визнати договір найму жилого приміщення, в якому він проживає, кімнати № 314 дійсним, посилаючись на норми ст. 62 ЖК та ст. 218 ЦК України. Статтею 62 ЖК Української СРС дійсно передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Проте, з ч. 3 ст. 810 ЦК України випливає, що положення цього Кодексу не застосовуються до найму житла, що є обєктом права державної або комунальної власності. Отже, посилання позивача на норми цивільного законодавства під час розгляду даного спору є безпідставними, оскільки житло, договір найму якого позивач просить визнати недійсним, є обєктом комунальної власності. Суд не може в даному випадку застосувати вимоги ст. 218 ЦК України про можливість визнання правочину дійсним в разі його виконання однією стороною і прийняття виконання іншою стороною. Захист житлових прав з приводу житла, що є обєктом права державної або комунальної власності, здійснюється виключно на підставі ЖК Української СРС та виданих відповідно до них актів житлового законодавства. Захист прав це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту субєктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права, передбаченим законом або договором. Визнання договору найму жилого приміщення дійсним не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. За таких підстав, враховуючи, що сам по собі факт сплати комунальних послуг позивачем не є доказом наявності правовідносин з найму жилого приміщення, беручи до уваги, позивач обрав непередбачений чинним житловим законодавством спосіб захисту свого права, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed