Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

28 липня 2015 року до суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Регіон» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі. Свої вимоги звернення до суду позивач обґрунтував тим, що він з 01 березня 2007 року по 20 грудня 2012 року працював в ТОВ«Регіон». З 03 серпня 2009 року по день незаконного звільнення працював на посаді начальника господарського відділу ТзОВ«Регіон». 21 грудня 2012 року на другий день після закінчення відпустки, позивача відсторонено від роботи згідно наказу (розпорядження)від 21 грудня 2012 року тринадцятим листопада 2012 року за нібито скоєні прогули згідно актів від 27.11.2012 року та 12.12.2012 року. В ознайомлені з наказом позивачу відмовили, трудову книжку не видали, розрахунок по заробітній платі та невикористаних відпустках не провели. Протягом року позивач неодноразово звертався до генерального директора ТОВ«Регіон» з проханням вирішити спірні питання. 29 грудня 2013 року позивач отримав наказ № 186.1-к «Про скасування наказу про звільнення [PERSON]М.», в якому говорить, що наказ № 186-к від 29 грудня 2012 року втратив чинність. Наказ за № 186-к від 29 грудня 2012 року позивач не отримував, в результаті чого подав до суду скаргу на дії гендиректора ТОВ «Регіон» [PERSON] В послідуючому генеральний директор видає розпорядження повторно звільнити позивача 29 грудня 2012 року. В період часу з моменту незаконного звільнення 13 листопада 2012 року до отримання трудової книжки 06 листопада 2012 року позивач не мав змоги працевлаштуватись. В результаті зазначеного позивач просить суд скасувати накази про звільнення № 186.2-к від 29 грудня 2012 року, № 186.1-к від 29 грудня 2013 року та наказ-розпорядження від 21 грудня 2012 року, поновити [PERSON] на посаді начальника господарського відділу ТОВ«Регіон»,стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу,зобовязати відповідача виплатити суму моральної шкоди в розмірі 50000 грн., судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.89-91). Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючі всі надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії АА № 498129 [PERSON] 01 березня 2007 року прийнятий на посаду начальника житлового комплексу ТОВ «Регіон». 03 серпня 2009 року переведений начальником господарського відділу. 13 листопада 2012 року звільнений за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України. 29 грудня 2012 року запис про звільнення 13 листопада 2012 року вважається недійсним. 29.12.2012 року [PERSON] звільнений за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.26). Відповідно до наказу (розпорядження) № 186-к позивач був звільнений 13 листопада 2012 року з Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 97). 29 грудня 2012 року наказом № 186.1-к наказ № 186-к від 29 грудня 2012 року про звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України 13 листопада 2012 року вважається таким, що втратив чинність (а.с. 98). Наказом (розпорядження) № 186.2-к про припинення трудового договору [PERSON] звільнено 29 грудня 2012 року за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 99). 27 листопада 2012 року працівниками ТОВ «Регіон» складено акт про вчинення прогулу без поважних причин працівником [PERSON] (а.с. 100). 12 грудня 2012 року працівниками ТОВ «Регіон» складений акт про скоєння прогулу без поважних причин працівником [PERSON] (а.с. 101). У звязку з неявками позивача на роботу у табелі обліку робочого часу за листопад 2012 року навпроти його прізвища вказано неявку з незясованих причин 12 листопада 2012 року, з 14 по 30 листопада 2012 року. У табелі за грудень 2012 року з 01 грудня по 28 грудня 2012 року навпроти прізвища [PERSON] міститься відмітка «прогул» (а.с. 102-105). 21 листопада 2012 року позивачу [PERSON] направлено листа з проханням зявитись в ТОВ «Регіон», про отримання вказаного листа свідчить поштове повідомлення в матеріалах справи (а.с. 106-107). 27 листопада 2012 року [PERSON] повторно направлений лист з пропозицією зявитись у Київський офіс ТОВ «Регіон» (а.с. 108). 11 грудня 2012 року втретє позивачу направлено лист з пропозицією прибути в ТОВ «Регіон» з розясненням йому, що в разі його неявки до 19 грудня 2012 року, його буде звільнено за прогули (а.с. 110-111). 29 грудня 2012 року позивачу [PERSON] направлено копії наказів № 186-к від 29 грудня 2012 року, № 186.1-к від 29 грудня 2012 року, № 186.2-к від 29 грудня 2012 року, розрахунковий листок, розрахунок сум з пропозицією зявитись в ТОВ «Регіон» для отримання трудової книжки. Позивачу також розяснено про умови неможливості виплати нарахованої при звільненні суми (а.с. 112-114). 16 січня 2013 року [PERSON] повторно направлено копії документів з пропозицією отримати трудову книжку, оскільки позивач відмовився отримувати раніше направлені документи (а.с. 115-116). 01 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Регіон» з вимогою про направлення йому поштою трудової книжки в звязку з неможливістю приїзду до м. Київ за станом здоровя (а.с. 117). 06 листопада 2013 року [PERSON] направлено трудову книжку серії АА № 498129 (а.с. 118). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив належність йому підпису на поштових повідомленнях від 21 листопада 2012 року, 27 листопада 2012 року та 16 січня 2013 року (а.с. 107, 108, 116). Приходячи до висновку про відмову у задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що за змістом ч. 1 п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звертається увага на те, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом чергової відпустки). Аналогічна думка викладена і в Розясненнях Мінюсту від 01.02.2011 року «Про порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу», зокрема про те, що невихід на роботу у звязку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. До тверджень позивача відносно виходу на роботу 21 грудня 2012 року після відпустки, суд відноситься критично з огляду на те, що не було надано жодних доказів його перебування у відпустці. Не знайшли свого підтвердження порушення процедури звільнення, на які вказував позивач, а навпаки керівництвом відповідача були вжиті всі заходи для зясування причин відсутності [PERSON] на роботі, йому пропонувалося вийти на роботу і лише після цього було надано оцінку про неповажність причин порушення трудової дисципліни, як це передбачено у п. 1 [PERSON] від 20.11.2006 року № 270/06/187-06 «Щодо визначення причин порушення трудової дисципліни та щодо порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок». Приходячи до висновку про відмову у задоволенні позову, суд також виходив з того, що [PERSON] не відноситься до категорії осіб, звільнення яких за ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається (ст.ст. 184, 186 КЗпП України), у день звільнення [PERSON] не був тимчасово непрацездатним та не перебував у відпустці. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної школи працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань. Як вбачається з вищевикладеного звільнення позивача відбулося правомірно без порушень норм трудового законодавства, що відповідно виключає можливість відшкодування працівнику моральної шкоди. Позивачем не підтверджено факт заподіяння йому саме відповідачем будь-яких моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та не зазначено з чого саме виходить позивач при оцінці заподіяній йому шкоди та на підставі яких розрахунків відповідач повинен сплатити саме 50000,00 грн. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що у відповідача були законні підстави для звільнення позивача [PERSON] що, в свою чергу, унеможливлює поновлення останнього на посаді начальника господарського відділу ТОВ «Регіон». Частиною 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням приписів вказаної вище норми суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, оскільки немає жодних правових підстав для задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі позивача. За відсутності правових підстав та враховуючи зміст наведених вище норм права та встановлених в судовому засіданні фактичних обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed