Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

27 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із заявою, в якій просив визнати недієздатною з [INFO] року громадянку [PERSON] , [INFO] ; призначити по справі судово-психіатричну експертизу; призначити [PERSON] , який є чоловіком [PERSON] , її опікуном; витребувати історію хвороби і амбулаторну картку [PERSON] з КЗОЗ ХМПНД №3. В обґрунтування заяви зазначає, що його дружина [PERSON] наглядається в КЗОЗ ХМПНД №3 з 1999 року з діагнозом шизофренія параноїдальної форми, та неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні, востаннє з 31.05.2018 по 10.07.2018 року. Вважає, що за таких обставин остання не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому просить визнати її недієздатною, та призначити його її опікуном. Також зазначає, що оскільки [PERSON] 19.05.2015 року уклала договір позики, просить визнати її недієздатною з березня 2015 року, оскільки від рішення суду буде залежати дійсність зазначеного правочину. Заявник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду подав заяву, в якій просив відкласти розгляд справи на період його довготривалого лікування від тяжкої хвороби - туберкульоз легенів. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України). Заявник [PERSON] в судові засідання, призначені на 24.12.2019, 11.02.2020, 16.03.2020 не з`явився, подавав заяви про відкладення розгляду справи, оскільки він хворіє на тяжку, токсичну для оточуючих, хворобу - туберкульоз, яка унеможливлює участь в судовому засіданні та проходження ним комісії опікунської ради Виконавчого комітету Харківської міської ради. Просив відкласти розгляд справи на термін лікування, однак дату закінчення терміну лікування не зазначає. З копії довідки від 11.10.2019, долученої до клопотання про відкладення розгляду справи від 11.02.2020, вбачається, що у останнього виявлено зміни в легенях, він хворіє туберкульозом, від лікування в НКП ХОР «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер №7» відмовився. Однією із засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом (п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.1-2 ст.210 ЦПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку; та розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. З аналізу зазначених норм вбачається, що розумним строком розгляду справи, з урахуванням часу, необхідного для проведення підготовчого судового засідання, є розгляд справи протягом дев`яноста днів з дня відкриття провадження у справі. Зважаючи, що провадження у справі відкрито ухвалою суду від 09.10.2019, тобто на день судового засідання (16.03.2020 року) пройшло понад п`ять місяців, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності заявника на підставі п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України. Представник заінтересованої особи Міняйлова О.М. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на доводи, викладені у письмових поясненнях, поданих через канцелярію суду 20.11.2019 року, та долучених до матеріалів справи. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заінтересованої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку про залишення заяви [PERSON] без задовлення, з огляду на таке. Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи (п.1 ч.2 ст.293 ЦПК України). Глава 2 ЦПК України врегульовано саме порядок розгляду судом справ про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. Відповідно до ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цивільним кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Законодавство України встановлює презумпцію психічного здоров`я людини, якщо інше не буде встановлено в законному порядку. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Матеріали справи не містять підтверджень того, що [PERSON] має психічний розлад. Так заявник [PERSON] у заяві зазначає, що [PERSON] наглядається в КЗОЗ ХМПНД №3 з 1999 року з діагнозом шизофренія параноїдальної форми, та неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні, востаннє з 31.05.2018 по 10.07.2018 року. Вважає, що за таких обставин остання не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Однак жодного доказу на підтвердження зазначених фактів заявником не надано. Відповідно до ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на недоведеність обставин, зазначених у заяві про визнання особи недієздатною, суд відмовляє у визнанні [PERSON] недієздатною. Разом з тим суд зазначає, що зазначена в прохальній частині заяви від 27.09.2019 вимога №4 про витребування документів, а саме історії хвороби та амбулаторної картки (а.с.3), не може розглядатися судом, як клопотання про витребування доказів, оскільки заявником не заявлено відповідне клопотання, з дотриманням встановлених вимог та в порядку ст.84 ЦПК України. Оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України), судом питання про витребування історії хвороби та амбулаторної картки в порядку ст. 84 ЦПК України не розглядалося. Щодо зазначеній в заяві вимоги під №2 про призначення по справі судово-психіатричної експертизи, суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст. 298 ЦПК України, суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Як зазначено вище, будь-яких доказів на підтвердження психічного розладу здоров`я [PERSON] не надано. Тому суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги заяви, оскільки відсутні достатні дані про психічний розлад здоров`я, які би свідчили про необхідність проведення судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану [PERSON] . Окрім того [PERSON] заявлено вимогу про призначення його опікуном [PERSON] , яка не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ч. 1 ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Суд ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (ч.1 ст.300 ЦПК України). Частиною 1 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Таким чином, призначення опікуна у разі визнання особи недієздатною є обов`язком суду за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки в такому випадку у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства захист порушених, невизнаних, або оспорюваних прав особи, а в даному конкретному випадку - забезпечення повноцінного здійснення своїх прав недієздатною особою. Аналізуючи при цьому як норми ЦК України так і ЦПК України у даному питанні, слід дійти висновку, що законодавець, захищаючи недієздатну особу покладає на суд обов`язок відразу у рішенні про визнання особи недієздатною вирішити питання захисту прав цієї особи шляхом призначення їй опікуна за поданням органу опіки та піклування. При цьому із змісту норм ЦК та ЦПК також вбачається вагома роль органу опіки та піклування, який зобов`язаний надати ґрунтовне подання суду щодо призначення опікуна, при цьому саме на вказаний орган покладається обов`язок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоров`я, родинні зв`язки тощо) найбільш ефективно для особи, визнаної недієздатною, може виконувати обов`язки опікуна. Виходячи з вищевикладеного, можна дійти висновку, що призначення опікуна є похідним від визнання особи недієздатною та можливе лише за наявності ґрунтованого подання органу опіки та піклування, поданого до суду. Зважаючи на те, що суд відмовляє у визнанні [PERSON] недієздатною, беручи до уваги органом опіки та піклування подано пояснення, в яких зазначено, що [PERSON] до опікунської ради з документами щодо підготовки подання про призначення його опікуном не звертався, і як наслідок відповідне подання суду не надано, суд відмовляє у задоволення вимоги про призначення [PERSON] опікуном [PERSON] . За таких обставин суд залишає вимоги [PERSON] без задоволення в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed