Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

28 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт фактичного прийняття спадщини нею після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] у зв'язку з постійним проживанням разом на час відкриття спадщини, а також просить визнати за нею право власності н житловий будинок з господарськими будовами та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON]. В обґрунтування цих вимог вказувала, що проживала із матір'ю з 2002 року та до часу її смерті, однак не була зареєстрована в будинку матері, тому просить про встановлення даного факту, оскільки встановлення даного факту тягне для неї настання юридичних прав, зокрема право на прийняття спадщини після смерті матері. Щодо визнання права власності на житловий будинок, то вказувала про його належність матері [PERSON], яка за життя не оформила правовстановлюючих документів щодо цього майна, що також перешкоджає їй в нотаріальному оформленні своїх спадкових прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що спірний житловий будинок збудований та належав її матері. В цьому будинку, вона - позивачка народилася, а дані про реєстрацію її матері у цьому будинку з 1973 року зазначені, у зв'язку зі здійсненням з 1973 року обліку громадян у даному населеному пункті. Дані про її матір як власника даного майна значаться у погосподарській книзі та про необхідність оформлення інших документів її мати обізнана не була. На даний час, вона як спадкоємець позбавлена можливості використовувати дане спадкове майно без його оформлення, в тому числі їй відмовлено в оформленні договорів з газо та електропостачання без підтвердження прав щодо цього майна як власника. Зазначала, що з 2002 року мешкала разом із матір'ю, яка з того часу хворіла та не могла самостійно себе обходити, тому є такою, що прийняла спадщину. Відповідач Шевченківська сільська рада Вітовського району Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на вище вказаний житловий будинок визнала та просила справу розглянути у відсутність їх представника (а.с. 51-52). З урахуванням вимог ч. 3 ст. 211, ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності сторін та вимог ч. 3 ст. 200, 206, 207 ЦПК - у зв'язку із визнанням позову відповідачем, можливим прийняття рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). Право позивачки на закликання до спадкування як спадкоємця першої черги, зокрема як доньки померлої, підтверджуються даними копії свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 8). Підстави, з яких позивач була змушена звернутись до суду із цим позовом підтверджуються роз'ясненням норм діючого законодавства, наданого 22.08.2018 року за вих.№1638/02-14 нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області та відповідно якого [PERSON] пояснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину щодо вище вказаного житлового будинку у зв'язку з ненаданням доказів проживання із померлою на час смерті, а також відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу щодо належності спірного житлового будинку померлій [PERSON] (а.с. 20) Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до п.4.15 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як вказує позивач, правовстановлюючого документу на вищевказаний житловий будинок її мати за життя не оформила. Відповідно до довідки Миколаївського БТІ, право власності щодо вище вказаного житлового будинку станом на 28.12.2012 року не зареєстровано, об'єкти самочинного будівництва відсутні (а.с. 13-14). При вирішенні цього спору слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент набуття даного житлового будинку. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. За даними технічного паспорту вказаного житлового будинку, останній 1952 року побудови (а.с. 10-12). Відповідно до відомостей погосподарської книги спірний будинок перебував в особистій власності [PERSON] (а.с. 18-19). Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. За такого суд дійшов висновку, що за життя [PERSON] набула права власності на це нерухоме майно, однак зі зміною законодавчих норм належно свої права на нього не оформила. Виходячи з загальних положень дії законодавчих актів у часі, право власності [PERSON] на це майно із зміною законодавчих норм не припинилося, проте відсутність правовстановлюючого документу перешкоджає оформленню спадкових прав позивачці як спадкоємцю. Відповідно до положень ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Щодо вимог про встановлення факту прийняття спадщини, то відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», то встановлення факту прийняття спадщини можливе щодо спадщини, яка відкрилась до 01 січня 2004 року (п.2). Однак, [PERSON] померла [INFO], тому визначений спосіб захисту не є належним. За даними копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], позивач єдина, хто із спадкоємців звернулась із заявою про прийняття спадщини, при цьому з порушенням встановленого законом строку. В той же час, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2015 року причини пропуску прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері визнано поважними та про наявність підстав для захисту її спадкових прав в судовому порядку. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 9,04 га, що розташована на території Зеленогайської сільської ради (а.с. 48-49). Відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені судом при прийнятті рішення у цивільній справі відносно певної особи та певних обставин, не потребують повторного встановлення та доведення при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вже зазначено, суд визнав права [PERSON] як спадкоємиці після смерті матері [PERSON] Прийняття спадщини з умовою не допускається (ч.2 ст. 1268 ЦК), тому визнання прав позивачки як спадкоємця першої черги після смерті матері стосується всі маси спадкового майна, в тому числі вище вказаного житлового будинку. З наведеного, та встановивши, що відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом майна після смерті матері [PERSON], встановивши належність спірного майна - спірного житлового будинку спадкодавцю [PERSON] та вичерпання можливості оформлення спадкових прав [PERSON] в нотаріальному порядку, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, цивільне право [PERSON] підлягає захисту судом шляхом визнання за нею права власності на вказане майно.

Outcome: partial