Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

26 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області про визнання права власності та зняття арешту. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного між ним та [PERSON], придбав автомобіль марки ГАЗ, 1980 року випуску, державний реєстраційний номер Ж2017СУ. Після проведення розрахунків за договором, звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області з метою державної реєстрації транспортного засобу. Однак, при здійсненні реєстраційних дій встановлено, що Ковпаківським ВДВС м. Суми накладено арешт на означений вище автомобіль. З метою досудового врегулювання спору звернувся до державної виконавчої служби та отримав розяснення, що арешт з майна може бути знято за рішенням суду. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль марки ГАЗ, модель 24, 1980 року випуску, типу легковий седан В, номер шасі 662718, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер Ж2017СУ та зобовязати уповноважену особу Зарічного ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області здійснити дії по зняттю арешту з означеного транспортного засобу. У судовому засіданні до початку розгляду справи по суті позивач [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] уточнили позовні вимоги, подавши відповідну письмову заяву, згідно з якою просили, зокрема, зобовязати уповноважену особу Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області здійснити дії по зняттю арешту з автомобіля ГАЗ 24, д. н. Ж2017СУ. Відповідач [PERSON] позов визнала. Ухвалою від 29 жовтня 2018 року судом відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] (а. с. 60-61). Представник відповідача Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області в судове засідання не зявився без повідомлення причин. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 52, 55). Заслухавши позивача [PERSON], представника останнього [PERSON], відповідача [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до технічного паспорту серії ГЕ №97226, виданого Сумським ОРЕВ ДАІ 10 вересня 1991 року, автомобіль марки ГАЗ, модель 24, 1980 року випуску, типу легковий седан В, номер шасі 662718, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер Ж2017СУ зареєстрований за [PERSON] (а. с. 14). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БП №185251 [PERSON] помер 04 січня 2012 року (а. с. 13). 13 листопада 2014 року державним нотаріусом другої Сумської державної нотаріальної контори Сумської області [PERSON] відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний транспортний засіб після померлого 04 січня 2012 року батька, [PERSON]. Відповідно до зробленої нотаріусом відмітки дане свідоцтво підлягає реєстрації в УДАІ Сумської області (а. с. 11-14). 23 серпня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Суми-Експертцентр» укладено договір комісії №7044/17/000126, за умовами якого комісіонер взяв на себе зобовязання укласти від імені комітента договір щодо продажу автомобіля марки ГАЗ, реєстраційний номер Ж2017СУ, який належить останньому на підставі технічного паспорту серії ГЕ №972226, виданого Сумським ОРЕВ ДАІ УМВС України в Сумській області (а. с. 8). У цей же день, тобто 23 серпня 2017 року, ТОВ «Суми-Експертцентр» уклало із [PERSON] договір купівлі-продажу, предметом якого є зазначений автомобіль, що належить відповідачу [PERSON] на підставі технічного паспорту серії ГЕ №972226, виданого Сумським ОРЕВ ДАІ УМВС України в Сумській області (а. с. 7). З наявної у матеріалах справи копії картки арешту АМТ вбачається, що Ковпаківським ВДВС накладено арешт на автомобіль марки ГАЗ, модель 24, типу легковий седан В, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], номер шасі 662718, державний номер Ж2017СУ, який належить [PERSON] (а. с. 15). За інформацією Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області станом на 21 вересня 2018 року виконавчі провадження відносно [PERSON] у відділі не зареєстровані та не перебувають (а. с. 59). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі, підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Згідно зі ст. 52-1 Закону України «Про дорожній рух» до повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху належать: здійснення у випадках, передбачених законом, державної реєстрації та обліку транспортних засобів. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, встановлено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачу реєстраційних документів і номерних знаків. У даному Порядку міститься вичерпний перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Відповідно до п. 8 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 передбачено, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема, оформлені в установленому порядку: договір комісії між власником транспортного засобу і суб'єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб'єкт господарювання, які підписані від імені суб'єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб'єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати. Крім того, відповідно до п. 7 вищевказаного Порядку, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до п. п. 2, 7, 8 Порядку передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Таким чином, до вчинення зазначених дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець не може набути право власності на нього. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнала, що отримавши у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, спірний автомобіль в УДАІ Сумської області на своє імя не перереєстровувала, хоча при цьому жодних перешкод для неї у цьому не було. З викладеного вище випливає, що відповідач [PERSON], не вчинивши дій щодо реєстрації спірного автомобіля, у встановленому законом порядку не набула права власності на нього, а відтак, і не мала права його відчужувати, у звязку з чим і позивач [PERSON] не набув право власності на вказаний транспортний засіб, а тому правові підстави для задоволення його вимог відсутні. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Оскільки відповідач, не зареєструвавши в установленому законом порядку спірний автомобіль в органах ДАІ, не набула права власності на нього, у звязку з чим не мала права його відчужувати, то відповідно і у позивача право власності на даний транспортний засіб не виникло, а тому правові підстави для обраного останнім способу захисту у вигляді визнання за ним права власності на спірний автомобіль за відсутності підстав, з якими закон пов'язує можливість застосування судом вказаного способу захисту цивільних прав та інтересів, відсутні. Щодо вимог [PERSON] про зобовязання Ковпаківського ВДВС м Суми ГТУЮ в Сумській області скасувати арешт із автомобіля ГАЗ, 24, державний номер Ж2017СУ суд зазначає наступне. У ст. 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Частиною 2 вказаної норми Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом наведених положень закону вбачається, що тільки власнику надано право для звернення до суду за вирішенням питання про зняття арешту з майна, а також вжиття заходів щодо захисту права власності. Як встановлено судом, [PERSON] не набув право власності на спірний автомобіль ГАЗ, 24, державний номер Ж2017СУ, а отже підстави для задоволення позовних вимог останнього про зобовязання Ковпаківського ВДВС м Суми ГТУЮ в Сумській області скасувати арешт із вказаного транспортного засобу також відсутні. Крім того суд відмічає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт накладення арешту на вищевказаний автомобіль. Надана [PERSON] копія картки арешту АМТ не свідчить безумовно про наявність обтяжень щодо спірного транспортного засобу та викликає сумнів у її достовірності, оскільки вона не завірена належним чином, не містить печатки установи та не завірена підписом посадової особи, яка її видала. У вказаній картці відсутні відомості про документ, який став підставою для накладення арешту на автомобіль. Доводи [PERSON] про те, що арешт на спірний автомобіль був накладений постановою державного виконавця Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ в Сумській області спростовуються листом в. о. начальника вказаного відділу від 21 вересня 2018 року на запит представника позивача про те, що виконавче провадження відносно [PERSON] на виконанні в очолюваному ним відділі не перебуває. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на автомобіль та зняття арешту не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed