Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

28 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із вказаною позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «ВЕСТБУД ПЛЮС» (далі - ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС»). 23 січня 2020 року справу передано до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області за підсудністю. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в період з 21 вересня 2018 року по 31 жовтня 2018 року він виконував певний обсяг робіт на будівельному майданчику казарми поліпшеного планування у військовому містечку № 68, шифр-68/К2 в м. Очакові Миколаївської області в якості машиніста екскаватора. Керувала усіма роботами на майданчику представник ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС» [PERSON], яка через виконроба будівництва [PERSON] найняла його за договором підряду для виконання певного обсягу робіт з оплатою 400 грн. за 1 годину роботи екскаватора на вказаному майданчику. При цьому [PERSON] неодноразово укладала письмові трудові договори від імені ФОП «МОДНИЙ ДІМ», до якого насправді не мала відношення, з найманими працівниками, зокрема, з виконробом [PERSON] . Наразі проти відповідача порушене кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. Внаслідок шахрайських дій останнього йому не було виплачено кошти за виконану роботу, а саме 44800 грн. за відпрацьованих ним 112 робочих годин. Посилаючись на те, що відповідачем, незважаючи на його письмову вимогу про розрахунок із ним, зобов`язання за договором підряду не виконано, просив стягнути з ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС» на його користь 44800 грн. в рахунок оплати за виконану роботу за договором підряду, а також 3% інфляційних витрат за час затримки розрахунку з 21 вересня 2018 року по дату ухвалення рішення в справі. Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року за клопотанням представника позивача до участі в справі було залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали заяви, в яких просили провести судове засідання без їхньої участі. В минулих судових засіданнях представник відповідача позов не визнав, повністю заперечував факт перебування позивача в договірних відносинах з ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС», зазначив, що вважає вимоги [PERSON] такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а докази, на які він посилається - неналежними та недопустимими. Третя особа [PERSON] надала до суду письмові пояснення у формі звернення громадян, в яких зазначила, що у ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС» вона ніколи не працювала, позивач [PERSON] їй взагалі незнайомий, і в неї не було жодних повноважень приймати будь-кого на роботу. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на працю може бути реалізовано як шляхом укладання трудового договору між працівником та роботодавцем так і шляхом укладання цивільно-правових договорів, зокрема, договору підряду та інших цивільно-правових угод, реалізація яких пов`язана із трудовою діяльністю фізичних осіб. У разі виконання цивільно-правових договорів гарантії, які встановлені законодавством про працю України, не діють. Головна відмінність між трудовим і цивільно-правовим договорами полягає в предметі договору. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а виконувати трудову функцію в діяльності підприємства. За договором про надання послуг або підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, що визначаються після закінчення роботи і оформляються актами здавання-приймання виконаних робіт, на підставі яких провадиться їх оплата. Таким чином, основним критерієм відмінності є те, що цивільно-правовий договір укладається задля досягнення результатів праці, а трудовий - регулює сам процес праці. Цивільно-правовим договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Так, судом не може бути прийнято в якості належного доказу рахунок № 2 від 04 листопада 2018 року (т.1 а.с. 7), на який посилався представник позивача, оскільки він не є підтвердженням існування зобов`язання, адже підставою для виникнення взаємних прав і обов`язків і, відповідно, зобов`язань згідно зі ст. 11 ЦК України є саме договір. Вказаний вище рахунок також не є підтвердженням правочину у розумінні ст. 202 ЦК України, якою встановлено, що правочин спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оскільки його наявність не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків у сторін договору, а лише посвідчує факт надання (ненадання) та прийняття (неприйняття) наданих робіт. Крім того, у зазначеному рахунку не вказано, які саме роботи виконано [PERSON] , і на підставі якого договору або іншої цивільно-правової угоди. При цьому приписи правових норм, що регулюють відносини за договором підряду, пов`язані з особою замовника, а не виконроба, оскільки сторонами договору про виконання робіт відповідно до ст. 837 ЦК України є саме замовник і підрядник. Отже, позивач [PERSON] не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що він є належною стороною у зобов`язаннях з ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС» з виконання підрядних робіт. Так, суд оцінює критично надані позивачем копії трудових договорів, укладених ФОП «МОДНИЙ ДІМ» з [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 10-13), оскільки вказані особи не є сторонами у цій справі, та підписання останніми вказаних договорів не є предметом її розгляду. За клопотанням представника позивача у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що позивач [PERSON] працював машиністом екскаватора на будівельному майданчику казарми у військовому містечку № 68 в м. Очакові, підтвердили факт виконання ним робіт у повному обсязі та наявності невиконаного зобов`язання відповідача у вигляді оплати виконаних робіт. Разом із тим, суд не може приймає вказані показання свідків в якості доказів у справі, оскільки зазначені свідчення не можуть бути підтвердженням будь-яких дій з боку ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС» щодо вчинення угоди з [PERSON] з огляду на наступне. Так, зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, ч. 2 ст. 78 ЦПК України вбачається, що не може доводитися показаннями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Аналогічна правова позиція висловлена у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Надана позивачем копія довіреності (т. 1 а.с. 6), якою ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС» в особі директора Смирнова В.М. уповноважило [PERSON] бути представником товариства під час проведення тендеру, узгодження та укладання із Південним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням договору на будівництво будівлі казарми поліпшеного планування у військовому містечку № 68 в м. Очакові Миколаївської області, не має жодного відношення до предмету розгляду цієї справи, оскільки вказаною довіреністю відповідач уповноважив третю особу підписувати заяви, договори, узгодження, листи, акти, форми та інші необхідні документи, які пов`язані із участю товариства у тендері, укладанні та виконанні вказаного вище договору, а також підписувати від імені товариства необхідні платіжні документи, пов`язані із виконанням цього договору. Будь-якими повноваженнями укладати з фізичними або юридичними особами договори підряду від імені ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС» [PERSON] цією довіреністю не уповноважувалась. Також суд не бере до уваги копії ухвал слідчого судді Київського районного суду міста Одеси, долучені стороною позивача до матеріалів справи (т. 1 а.с. 15, 116-117), оскільки ними підтверджується лише факт наявності кримінального провадження № 42019161010000095 від 14 березня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України, відносно ТОВ БК «ВЕСТБУД ПЛЮС», однак позивач [PERSON] не є стороною цього кримінального провадження. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, позивачем та його представником жодними належними та допустимими доказами не підтверджено наявність договірних відносин з відповідачем, а тому позов не ґрунтується на доказах, що передбачені ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у ній докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову за його недоведеністю та безпідставністю. Через те, що наявність зобов`язальних правовідносин між сторонами встановлено не було, як і наявності заборгованості відповідача перед позивачем, вимоги останнього про стягнення 3% інфляційних витрат за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню, оскільки є похідними. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати суд відносить на рахунок позивача, які відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed