Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

28 лютого 2017 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про визнання купівлі-продажу житлового будинку та свідоцтва про право власності на земельну ділянку недійсними. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року позовну заяву в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку залишено без розгляду. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після смерті чоловіка та єдиного сина вона, у зв'язку з похилим віком та за станом здоров'я, потребувала постійного стороннього догляду і допомоги. Відповідач [PERSON] проявляла турботу до неї, обіцяла забезпечити її доглядом та допомогою. Вони домовилися про укладення договору довічного утримання, за умовами якого позивач передає у власність відповідачу житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], взамін чого відповідач зобов'язується забезпечувати її утриманням та доглядом довічно. Відповідач, яка займалася підготовкою необхідних документів для нотаріального оформлення вказаного договору, повідомила її, що нотаріус підготував договір, який необхідно лише підписати. У нотаріальній конторі [PERSON] повідомила її, що замість договору довічного утримання нотаріус підготував договір купівлі-продажу житлового будинку. Відповідач пояснила, що між цими договорами немає суттєвої відмінності, оскільки у разі їх укладення вона набуває у власність житловий будинок і зобов'язується забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно. При цьому квапила її, оскільки нотаріус був дуже зайнятий, усі документи були готові та необхідно було лише їх підписати. Нотаріус подала їй документи на підпис, не роз'яснюючи змісту угоди та її наслідків. Позивач також зазначала, що відповідач не передавала їй 90 000 грн за житловий будинок, як це зазначено у договорі купівлі-продажу. Після укладення зазначеного договору [PERSON] припинила піклуватися про неї, відмовилася надавати їй допомогу, знаючи, що вона її вкрай потребує і саме через ці обставини та обіцянку відповідача забезпечувати її доглядом довічно погодилася на укладення договору, вважаючи його гарантією довічного утримання з боку відповідача. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 14 вересня 2017 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений 12 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку відмовити повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на неповне з'ясування обставин справи, які мають значення для справи; має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи, та допущені порушення норм матеріального і процесуального права.. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив із положень статей 203, 215, 229, 626, 655 ЦК України, роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та тих обставин, що при укладанні договору купівлі-продажу мала місце помилка, яка полягала у неправильному сприйнятті позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і [PERSON] вважала, що по суті укладає договір довічного утримання, помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, виходячи з наступного. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що підставами для визнання договору купівлі-продажу від 12 грудня 2014 року, укладеному між нею та [PERSON], були положення, передбачені статтею 230 ЦК України. Як вбачається із матеріалів справи, 12 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, який на праві приватної власності (1/2 частка - на підставі свідоцтва про право власності, 1/2 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих 21 вересня 1988 року державним нотаріусом Балаклійської державної нотаріальної контори Скляр О.М. за реєстрами № 3270, 3272 та зареєстрованих 22 вересня 1988 року Балакілйським БТІ Харківської області, реєстровий № 907 в книзі 5) належав позивачу, та який розташований за адресою: [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу посвідчено нотаріусом Балаклійської державної нотаріальної контори Харківськоїобалсті Голуб В.М., зареєстровано у реєстрі за № 2-2693. За умовами договору купівлі-продажу продавець передає у власність покупцеві житловий будинок з надвірними будівлями, а покупець приймає вказаний житловий будинок у власність та сплачує за нього обумовлену грошову суму. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Отже, порушення умов договору купівлі-продажу щодо сплати вартості його предмета, у разі доведеності вказаного факту, є підставою для розірвання договору, а не для визнання його недійсним. Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 грудня 2014 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що продаж вчинено за 90 000 грн, які гроші [PERSON] отримала від [PERSON] повністю до підписання цього договору. Сторонам нотаріусом роз'яснено про правові наслідки, що можуть виникнути у разі умисного приховування реальної вартості договору. Своїм підписом продавець підтвердив факт повного розрахунку за проданий житловий будинок і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Як роз'яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказуваня не може грунтуватися на припущеннях. Доказів про те, що позивача відповідачем було введено в оману під час укладення договору купівлі-продажу матеріали справи не містять, та навпаки спростовуються дослідженим у судовому засіданні договором купівлі-продажу, поясненнями свідків та сторін. З пояснень свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що зі слів [PERSON] їм було відомо, що вона продала житловий будинок [PERSON] та мала намір купити інше житло, яке б було меншим за розміром. Судовим розглядом встановлено, що після укладання договору купівлі-продажу зазначеного будинку, [PERSON] вселилася в нього, 26 лютого 2015 року зареєструвала своє право власності на нього та постійно в ньому мешкає. При цьому, [PERSON] вимог про поновлення її порушеного права щодо користування спірним будинком шляхом її вселення протягом майже більше двох років не пред'являла. Як пояснила у суді апеляційної інстанції [PERSON], на час розгляду справи в апеляційному суді, [PERSON] виїхала з літньої кухні, де з дозволу покупця будинку продовжувала тимчасово проживати до придбання іншого житла. Зазначені обставини апеляційний суд приймає як доказ про фактичне виконання [PERSON] умов договору купівлі-продажу та його визнання. Крім цього, апеляційний суд зазначає наступне. Суд першої інстанції, визнаючи договір купівлі-продажу недійсним, виходив з положень статті 229 ЦК України та дійшов висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу мала місце помилка, яка полягала у неправильному сприйнятті позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. [PERSON] вважала, що по суті укладає договір довічного утримання, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на зміст позовної заяви та підстав, на які посилалася позивач, з якого вбачається, що [PERSON] просила визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, посилаючись на положення статті 230 ЦК України, а саме на те, що [PERSON] навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, обіцяла довічно утримувати її та забезпечувати догляд, які не мала наміру виконувати. З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, у зв'язку з чим ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права. За наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON], апеляційний суд відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог про відмову [PERSON] у задоволенні позову з підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 309 ЦПК України. Відповідно до статті 88 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: approved