Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

27 грудня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в порядку ст. 152 ЦПК України - до пред`явлення позову, та просив накласти арешт на домоволодіння [ADDRESS] та заборонити вчиняти будь-які дії щодо вказаного домоволодіння. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року заява [PERSON] про забезпечення позову до пред`явлення позову задоволена, накладено арешт на домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 297,3 кв.м., житловою площею 93,40 кв.м., що розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 1210100000:02:272:0061; заборонено [PERSON] та/або його законним представникам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, переоформлення та державну реєстрацію домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 297,3 кв.м., житловою площею 93,40 кв.м., що розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 1210100000:02:272:0061, в тому числі заборонено проведення торгів з відчуження майна, укладення договорів оренди відносно майна, примусове виселення осіб зі спірного майна, внесення до статутних фондів юридичних осіб. Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, нотаріусам та іншим органам чи особам, які мають право виконувати чи виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 297,3 кв.м., житловою площею 93,40 кв.м., що розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 1210100000:02:272:0061. 10.01.2019 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , де третіми особами зазначені - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування реєстраційних дій та поновлення права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що предметом спірного договору купівлі-продажу є домоволодіння [ADDRESS] , власником якого він був на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 08.06.2008 року, виданого виконавчим комітетом Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради. 26.12.2018 року від нотаріуса він дізнався, що 19.04.2018 року він нібито уклав з [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу домоволодіння, однак у дійсності ніякого договору він не укладав та не підписував, на момент його посвідчення він перебував за межами України, а саме з 12.04.2018 року по 26.04.2018 року у Таїланді, що підтверджується відмітками митниці у його паспорті для виїзду за кордон. В подальшому [PERSON] продав спірне домоволодіння [PERSON] . [PERSON] зазначає, що йому невідомо у який спосіб було здійснено відчуження належного йому майна, оскільки усі правовстановлюючі документи на домоволодіння знаходяться в оригіналах у його повному володінні. Окрім викладеного, договір купівлі-продажу від 19.04.2018 року містить інші неточності: невірно вказано адресу його реєстрації, підпис виконано невідомою особою, ринкова вартість майна не відповідає дійсності. Таким чином, незаконне укладення невідомою особою від його імені та без його відома та волі (поза волею) договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року потягло за собою подальше незаконне відчуження домоволодіння [ADDRESS] шляхом укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.08.2018 року, які унеможливлюють реалізацію ним своїх прав як єдиного законного власника цього нерухомого майна. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] , укладений 19.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-246; поновити право власності [PERSON] на спірне домоволодіння, скасувати реєстрацію права власності та відновити право власності позивача. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями суду від 10.01.2019 року суддя Єлісєєва Т.Ю. була визначена для розгляду даної справи. Ухвалою судді від 11.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та визначено про проведення підготовчого засідання. Ухвалою судді від 18.01.2019 року заяву позивача про витребування доказів по цивільній справі задоволено, витребувано у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 19.04.2018 року, серія ННА 573834, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі № 1-246; витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренка Р.О. належним чином завірені копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , від 06.08.2018 року, серія ННІ 815676, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі №253; витребувано з Дніпропетровської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» інформацію щодо осіб, які отримували інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на протязі 2018 року щодо домоволодіння [ADDRESS] . 24.01.2019 року на виконання ухвали суду від 18.01.2019 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від Другої Дніпровської державної нотаріальної контори надійшли копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 19.04.2018 року, серія ННА573834, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі № 1-246. 13.02.2019 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. 15.02.2019 року на виконання ухвали суду від 18.01.2019 року до суду від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. надійшли копії документів стосовно укладеного договору купівлі-продажу за адресою: [ADDRESS] . 18.03.2019 року до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] , в якій позивач зазначив, що він не підписував жодного договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, так само як і не був присутній при підписанні даного договору купівлі-продажу, оскільки у зазначений час він перебував за межами України, а саме у Таїланді з 12.04.2018 року по 26.04.2018 рік. Крім того, з витребуваних у державного нотаріуса Другої ДДНК Тамаря Я.В. копій документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 19.04.2018 року, укладеного нібито між [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що зазначений договір купівлі-продажу був укладений незаконно, оскільки зазначені матеріали містять підроблений паспорт із вклеєною до нього фотокарткою невідомої особи, яка можливо і виступала продавцем та незаконно уклала від імені позивача оскаржуваний договір. Також позивач зазначив, що його домоволодіння [ADDRESS] жодного дня не перебувало у володінні або користуванні відповідачів. Більш того, оцінювач [PERSON] та виконавець ТОВ «Мегаполіс і партнери» не проводили оцінку його домоволодіння, оскільки це домоволодіння фізично із його - позивача володіння не вибувало та його ніхто не оглядав, визначена оцінювачем у звіті вартість його домоволодіння не відповідає дійсності та суперечить вартості аналогічних будинків. Крім того, зі змісту укладених договорів купівлі-продажу вбачається, що його домоволодіння було оцінено за однією і тією самою ціною, а саме за 298 626 грн. 00 коп., не зважаючи на те, що проміжок часу між укладанням договорів купівлі-продажу складає чотири місяці, а відповідно домоволодіння не могло коштувати однаково. Позивач зазначив, що усі оригінали правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння знаходяться у нього, відтак, відсутність його волевиявлення на відчуження вищевказаного нерухомого майна є більш ніж очевидною, оскільки він ніколи не укладав договір купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, не підписував його та із покупцем взагалі не знайомий, що свідчить про недійсність зазначеного договору. На підставі викладеного, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У зв`язку із звільненням судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] у відставку, відповідно до розпорядження керівника апарату суду та Протоколу повторного розподілу судової справи між суддями суду для розгляду справи, було визначено суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Томаша В.І. Ухвалою судді від 19.04.2019 року цивільну справу прийнято до провадження судді Томаш В.І. та призначено судове засідання у справі. 04.06.2019 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, яке було задоволено судом. 03.07.2019 року позивачем до суду надана уточнена позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстраційних дій та поновлення права власності - задовольнити, в якій позивач, посилаючись на вищезазначені ним обставини, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння № 105 , яке складається з: літ. И-2 - житловий будинок, загальною площею 297,3 кв.м., житловою площею 93,40 кв.м. та господарчі будівлі та споруди: [ADDRESS] , та розташоване на земельній ділянці площею 0,0840 га, кадастровий номер: 1210100000:02:272:0061, укладений 19.04.2018 року між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), посвідчений державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Яною Володимирівною, зареєстрований у реєстрі за № 1-246, та застосувати наслідки недійсності цього правочину; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] ; поновити право власності [PERSON] на вказане домоволодіння шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: запису про рішення державного реєстратора Другої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Тамаря Яни Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40716571 від 19.04.2018 року, запису про рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондаренко Ростислава Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42406553 від 06.08.2018 року, запису про право власності № 25798228 від 19.04.2018 року, внесеного державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Тамаря Яною Володимирівною за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на підставі недійсного договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстровий № 1-246, посвідченого 19.04.2018 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Яною Володимирівною; запису про право власності № 27363165 від 06.08.2018 року, внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 253, посвідченого 06.08.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем та шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності [PERSON] за реєстраційним номером майна № 24288411 від 08.08.2008 року на вказане домоволодіння, внесеного на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 08.08.2008 року. 21.08.2019 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, яке було задоволено судом. 26.09.2019 року через закінчення строку відрядження судді Томаш В.І. до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, відповідно до розпорядження керівника апарату суду та Протоколу повторного розподілу судової справи між суддями суду, для розгляду дано справи було визначено суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. Ухвалою судді від 17.09.2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання у справі. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду та Протоколу повторного розподілу судової справи між суддями суду цивільну справу було передано для розгляду судді Сліщенко Ю.Г. Ухвалою від 24.03.2020 року цивільну справу прийнято суддею до провадження та призначено проведення судового засідання. У зв`язку із звільненням судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] із займаної посади, відповідно до розпорядження керівника апарату суду та Протоколу повторного розподілу судової справи між суддями суду суддя Яковлев Д.О. був визначений для розгляду даної справи. Ухвалою від 28.07.2020 року цивільну справу прийнято суддею до провадженн, призначено проведення підготовчого засідання. На підставі розпорядження т.в.о. керівника апарату суду від 02.02.2021 року за № 54 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2021 року, справу передано для розгляду судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою від 02.02.2021 року справу прийнято суддею до провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням у справі підготовчого засідання. 08.04.2021 року до суду надійшов лист Другої дніпровської державної нотаріальної контори про розгляд справи у відсутності представника. 17.05.2021 року до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. В підготовче засідання 17.05.2021 року учасники справи та їх представники не з`явилися, про день, час та місце його проведення повідомлені належним чином. Представник позивача надала суду письмову заяву, в якій просила закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду, провести підготовче засідання у її відсутність. Ухвалою суду від 17.05.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті на 12.08.2021 року о 15 годині 30 хвилин, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. У судовому засіданні 12.08.2021 року судом оголошено перерву у справі для повторного виклику у судове засіданні учасників справи. В судове засідання 18.10.2021 року позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача надала суду заяву від 18.10.2021 року, в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу у її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення у справі та просила суд стягнути з відповідачів судові витрати, пов`язані з розглядом справи. В судове засідання відповідач - [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] та його представник відповідача в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. В судове засідання представники третіх осіб - Другої дніпровської державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін, без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Так, згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 08.08.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради, належало домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке складається з: И-2 I-й поверх: 1- тамбур, загальною площею 4,8 кв.м.; 2 - гараж, загальною площею 58,6 кв.м.; 3 - санвузол, загальною площею 4,1 кв.м.; 4 - комора, загальною площею 9,2 кв.м.; 5 - топочна, загальною площею 3,3 кв.м.; 6 - кухня-їдальня, загальною площею 69,7 кв.м.; 7 - сходи, загальною пплощею 6,0 кв.м.; 8 - коридор, загальною площею 14,6 кв.м.; 9 - гардероб, загальною площею 9,5 кв.м.; 10 - житлова, загальною площею 26,8 кв.м.; II-й поверх: 11 - сходи, загальною площею 6,0 кв.м.; 12 - санвузол, загальною площею 5,6 кв.м.; 13 - житлова, загаьною площею 87,4 кв.м.; 16 - коридор, загальною площею 23,8 кв.м., К, Л, М - альтанка, № 1-73 - споруди, а всього загальною площею: 297,5 кв.м. та житловою 93,4 кв.м., розташоване на земельній ділянці площею 0,0840 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 1210100000:02:272:0061. Також судом установлено, що всі оригінали правовстановлючих документів на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 0,0840 га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 1210100000:02:272:0061 постійно перебувають у володінні [PERSON] 26.12.2018 року позивачу випадково стало відомо про те, що 19.04.2018 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння серія бланку ННА 573834 від 19.04.2018 року, укладеного начебто між [PERSON] та [PERSON] , та який було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В, зареєстрований в реєстрі за № 1-246. Разом з цим, встановлено, що [PERSON] вказане домоволодіння не продавав, зазначений договір купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року не підписував, не був присутній у державного нотаріуса при підписанні даного договору купівлі-продажу, не отримував від [PERSON] шляхом безготівкового перерахування грошові кошти за домоволодіння у сумі 298 626, 00 грн., оскільки у зазначений час він перебував у Бангкоку, що підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.06.2019 року та закордонним паспортом позивача, з яких вбачається, що [INFO] о 17:16:52 [PERSON] вилетів з м. Києва до Бангкоку та повернувся літаком з Бангкоку до м. Києва лише 26.04.2018 року о 19:39:01. Вказане не було спростовано відповідачами. Судом також встановлено, що у договорі купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року вказано, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , однак відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР за вих. № 6/5-499 від 10.04.2019 року за вказаною адресою з 04.04.2016 року по 22.03.2019 року зареєстрованих осіб немає. Таким чином, станом на 19.04.2018 року позивач не був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи містять заяву про видачу паспорта громадянина України (Ф1) на гр. [PERSON] , [INFO] , отриману від Соборного районного відділу у м. Дніпрі Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України, яка містить окрім даних [PERSON] , його фотознімки. Разом з цим, як вбачається з документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 19.04.2018 року, та які надані на запит суду Другою дніпровською державною нотаріальною конторою, у цих документах міститься копія паспорта громадянина України на ім`я позивача із вклеєною до нього фотокарткою іншої особи, яка не відповідає оригіналу паспорту громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] . Крім того, витребувані у Другої дніпровської державної нотаріальної контори копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу від 19.04.2018 року, містять довідку № 3589 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] , яка нібито була видана 18 квітня 2018 року на підставі заяви [PERSON] , за підписом Уповноваженої особи: заступника начальника відділу Виноградової К.Ю. та за підписом головного спеціаліста Обертас О.В. Проте, згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР за вих. № 10/5-679 від 21.03.2019 року, довідка від 18.04.2018 року № 3589, за підписом Уповноваженої особи: заступника начальника відділу Виноградової К.Ю. та за підписом виконавця: головного спеціаліста Обертас О.В. не видавалася, оскільки заступник начальника відділу [PERSON] була звільнена 25.01.2018 року. Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за вих. № 6/5-776 вбачається, що у період з 01.01.2018 року по 11.06.2019 рік у програмно-технічному комплексі «Віртуальний офіс електронних адміністративних послуг Дніпропетровської області» відсутня інформація стосовно осіб, які звертатися до ЦНАП м. Дніпра для отримання адміністративної послуги «Надання відомостей з ДЗК у формі витягу з ДЗК про земельну ділянку», на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1210100000:02:272:0061, яка належить [PERSON] . Судом також встановлено, що 06.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 253. 27.12.2018 року позивач звернувся до прокуратури Дніпропетровської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке полягає у тому, що 19.04.2018 року невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи належним йому нерухомим майном, а саме домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , чим спричинили йому матеріальні збитки в особливо великому розмірі. Дана заява про кримінальне правопорушення зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 42018040000001555 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Судом встановлено, що в рамках кримінального провадження № 42018040000001555 було проведено три судові експертизи, Висновки проведення яких були приєднані судом як докази до матеріалів справи. Згідно висновку судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1724-19 від 22.04.2019 року, встановлено, що підпис від імені [PERSON] , що розміщений в графі «Продавець» договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Яною Володимирівною, зареєстрований у реєстрі за № 1-246, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням справжньому його підпису. Також, згідно висновку експерта № 1724-19 від 22.04.2019 року судом встановлено, що рукописний запис від імені [PERSON] , що розміщений в графі «Продавець» договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Яною Володимирівною, зареєстрований у реєстрі за № 1-246, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Крім того, згідно висновку експерта № 1722/1723-19 від 11.05.2019 року, по першому та другому питаннях, які були поставлені для вирішення судовим експертом, останній надав висновок, що: «зображення сторінок паспорту на ім`я [PERSON] серія [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 11 червня 2009 року, що вилучений у нотаріуса [PERSON] - є копією, що виконана за допомогою копіювально-розмножувального апарату з електрофотографічним (лазерним) способом друку. Судом установлено, що згідно висновку експерта № 1722/1723-19 від 11.05.2019 року, по третьому питанню, яке було поставлено для вирішення судовим експертом, останній надав висновок, що: «зображення копії сторінок паспорта на ім`я [PERSON] серія [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 11 червня 2009 року, що вилучені у нотаріуса Тамаря Я.В., виконані не з паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] , [NUMBER] , виданого 23.06.2009 року Жовтневим РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, що перебуває у володінні [PERSON] ». Згідно висновку експерта № 1722/1723-19 від 11.05.2019 року, по четвертому питанню, яке було поставлено для вирішення судовим експертом, останній надав висновок, що: «зображення копії картки платника податків на ім`я [PERSON] , ІПН [NUMBER] , що вилучено у нотаріуса [PERSON] , виготовлено на друкуючому пристрої, в якому використовується електрофотографічний (лазерний) спосіб друку». Також, згідно висновку експерта № 1722/1723-19 від 11.05.2019 року, по п`ятому питанню, яке було поставлено для вирішення судовим експертом, встановлено, що «зображення копії картки платника податків, виданої 26.06.201 на ім`я [PERSON] , ІПН [NUMBER] , що вилучено у нотаріуса [PERSON] , виконано не з оригіналу (дублікату) картки платника податків, виданої 20.12.2004 року на ім`я [PERSON] ІПН [NUMBER] , що перебуває у володінні [PERSON] ». Крім того, згідно зазначеного висновку по шостому питанню, яке було поставлено для вирішення судовим експертом, останній надав висновок, що: «наданий на дослідження бланк свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , що вилучений у нотаріуса [PERSON] , є відповідним безсумнівним бланком аналогічного зразка, які виготовлені на Державному поліграфічному підприємстві «ПК «Зоря», що здійснює їх виробництво. В наданий на дослідження бланк свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , що вилучений у нотаріуса [PERSON] , вносилися зміни шляхом монтажу серійного номеру бланка, а саме: попередній захисний елемент із серією та номером «С…№ 562400» був частково видалений, а зверху була нанесена металізована фольга з нанесеними на неї серії та номеру « [NUMBER] ». Згідно висновку експерта № 1722/1723-19 від 11.05.2019 року по сьомому питанню, яке було поставлено для вирішення судовим експертом, останній надав висновок, що: «бланк свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] ), що вилучений у нотаріуса Тамаря Я.В., та бланк свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , що перебуває у володінні [PERSON] , є відповідними безсумнівними бланкам аналогічного зразка, які виготовлені на Державному поліграфічному підприємстві «ПК «Зоря», що здійснює їх виробництво, але різняться за серійними номерами, тобто не є ідентичними». Судом установлено, що згідно висновку експерта № 1722/1723-19 від 11.05.2019 року по восьмому питанню, яке було поставлено для вирішення судовим експертом, останній надав висновок, що: «наданий на дослідження бланк витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССХ № 306979, виданий 08.08.2008 року, що вилучений у нотаріуса [PERSON] , є відповідним безсумнівним бланком аналогічного зразка, які виготовлені на Державному поліграфічному підприємстві «ПК «Зоря», що здійснює їх виробництво. В наданому на дослідженні бланку витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССХ № 306979, виданому 08.08.2008 року, що вилучений у нотаріуса [PERSON] , відбувався монтаж реквізитів відтиску прямокутного штампу «Уповноважена особа … [PERSON] » шляхом двостадійного копіювання: спочатку одержали дзеркальну копію штампу шляхом передавлювання за допомогою пасти фіолетового кольору для кулькових ручок на звичайний папір або фотопапір, потім обвели фарбувальною речовиною блакитного кольору рукописним способом та контактним способом перенесли на документ. Підпис в графі «Уповноважена особа В.О. заступника начальника відділу правової реєстрації [PERSON] » був передавлений на просвіт за допомогою пасти чорного кольору для кулькових ручок. Бланк витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССХ № 306979, виданий 08.08.2008 року, що вилучений у нотаріуса [PERSON] та бланк витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССМ № 244717, що перебуває у володінні [PERSON] , є відповідними безсумнівним бланком аналогічного зразка, які виготовлені на Державному поліграфічному підприємстві «ПК «Зоря», що здійснює їх виробництво, але різняться за серійними номерами, написом «ДРУГИЙ ПРИМІРНИК» та за способом нанесення реквізитів на бланки, а саме відтисків прямокутних штампів «Уповноважена особа… [PERSON] » та підписів в графі «Уповноважена особа В.О. заступника начальника відділу правової реєстрації Ювко Л.Л.». Також згідно висновку № 1731-19 від 24.06.2019 року, судом установлено, що ринкова вартість житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 19.04.2018 року складала 6 287 912 гривень, а ринкова вартість цього житлового будинку станом на 06.08.2018 року складала 6 515 14гривень. Проте, зі змісту укладених вищезазначених договорів купівлі-продажу судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] було оцінено та продано у різний період за однією і тією самою ціною, а саме за 298 626 грн. 00 коп., що не відповідає дійсній ринковій вартості даного домоволодіння та не узгоджується з періодами продажу домоволодіння. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, судом встановлено, що волевиявлення позивача на укладання спірного договору купівлі-продажу було відсутнє, вказаний договір він не підписував, не мав намірів на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором. Натомість, судом встановлено, що позивач з 11 квітня 2018 року о 17:16:52 по 26.04.2018 року о 19:39:01 перебував за межами України, оригінали правовстановлюючих документів на домоволодіння [ADDRESS] не вибували з його володіння та наразі перебувають у нього. Крім того, висновком експерта № 1724-19 від 22.04.2019 року встановлено, що підпис від імені [PERSON] , що розміщений в графі «Продавець» та рукописний запис від імені [PERSON] , що розміщений в графі «Продавець» договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Яною Володимирівною, зареєстрований у реєстрі за № 1-246 виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до висновку експерта № 1722/1723-19 від 11.05.2019 року, документи, які вилучені у державного нотаріуса Тамаря Я.В. на підставі яких, державним нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] у порівнянні з оригіналами документів, виданими на ім`я [PERSON] (картка платника податків, паспорт громадянина України, свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] ) та наданими позивачем для проведення дослідження є підробленими. Також, згідно висновку експерта № 1731-19 від 24.06.2019 року, судом установлено, що ринкова вартість житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 19.04.2018 року складала 6 287 912 (шість мільйонів двісті вісімдесят сім тисяч дев`ятсот дванадцять гривень), а ринкова вартість цього житлового будинку станом на 06.08.2018 року складала 6 515 144 (шість мільйонів п`ятсот п`ятнадцять тисяч сто сорок чотири грн.), що свідчить про невідповідність дійсній ринковій вартості спірного домоволодіння, яка визначена у договорах купівлі-продажу від 19.04.2018 року та від 06.08.2018 року. Окрім викладеного, судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 19.04.2018 року містить інші неточності: невірно вказано адресу реєстрації позивача, довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] від 18.04.2018 року № 3589 не видавалась Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Крім того, у п. 5 договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року зазначено, що [PERSON] сплатив, а [PERSON] отримав від нього повністю до підписання цього договору, шляхом безготівкового розрахунку вартість відчужуваного домоволодіння у розмірі 298 626,00 грн. Проте, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач не був знайомий з [PERSON] та не отримував від нього грошові кошти у сумі 298 626,00 грн. шляхом їх безготівкового перерахування на банківський рахунок [PERSON] відповідно до умов договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року. Згідно ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат», не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси, посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. З урахуванням зазначених висновків експерта та наданих документів, на підставі яких укладався спірний договір купівлі-продажу, судом встановлено, що державним нотаріусом Тамаря Я.В. було посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року на підставі підроблених документів та за відсутності під час укладення вказаного договору власника домоволодіння - [PERSON] , що підтверджено оригіналами документів, які перебувають у володінні [PERSON] , висновками судових експертиз та матеріалами справи. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини судом установлено незаконне укладення невідомою особою від імені [PERSON] , без його волі (поза волею) договору купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, тому на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підлягає визнанню недійсним. Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача відповідачами суду не надано, клопотання про проведення судових експертиз для спростування наданих позивачем експертних висновків заявлено не було, тому суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, наданих позивачем та витребуваних судом за його клопотанням. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Отже, спірний договір купівлі-продажу домоволодіння від 19.04.2018 року не породжує юридичних наслідків у виді відчуження нерухомого майна та набуття їх у власність [PERSON] . Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника, не з його волі іншим шляхом. Зважаючи на те, що нерухоме майно вибуло із власності та володіння [PERSON] не з його волі (поза волею) та відома, його витребування від кінцевого набувача - [PERSON] з урахуванням викладеного є належним способом захисту порушеного права та узгоджується із приписами ст. 388 ЦК України. Судом установлено, що попри укладені договори купівлі-продажу домоволодіння, фактично домоволодіння [ADDRESS] ніколи не вибувало з користування [PERSON] , оскільки жодного дня не перебувало у фактичному користуванні відповідачів. Однак, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] унеможливлюють володіння та розпорядження домоволодінням його законним власником [PERSON] , оскільки домоволодіння вибуло з володіння позивача поза його волі та відома, тому суд вважає такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача. За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування реєстраційних дій та поновлення права власності за позивачем. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача суду не надано. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір, пов`язаний з розглядом справи, у разі задоволення позову покладається на відповідачів, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 10 341 гривня 60 копійок, яка складається з суми судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 9 605, 00 грн., судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову у розмірі 352,40 грн. та судового збору за подання заяви про забезпечення доказів у розмірі 384, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved