Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-18 00:00:00

28 лютого 2017 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом та просять ухвалити рішення, згідно якого усунути [PERSON], [PERSON], [PERSON] перешкоди у користуванні, володінні та розпорядження власністю - житловим будинком №38, що розташований по вул. Радіотехнічній у м. Харкові. Визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком №38, що розташований по вул. Радіотехнічній у м. Харкові та зняти його з реєстраційного обліку за даною адресою. Стягнути з відповідачів судові на користь позивачів судові витрати у розмірі 640,00 грн. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є співвласниками житлового будинку № 38 по вул. Радіотехнічній у м. Харкові на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] від 03.03.2000 року, реєстровий № 405. Право власності зареєстровано в Харківському МБТІ 22.03.2000 року за № 60251. Позивачі зареєстровані і проживають у вказаному житловому будинку. Крім них у вказаному житловому будинку з 12.05.2000 року зареєстрований відповідач, з яким позивач [PERSON] з 28.08.2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 29.04.2016 року. Підставою для розірвання шлюбу стало те, що подружні відносини між ними були припинені з грудня 2011 року, а з лютого 2013 року припинено спільне проживання в спірному будинку, так як відповідач з нього виїхав, забравши всі свої особисті речі. Майнового спору між ними не було. З лютого 2013 року відповідач без поважних причин перестав користуватися житловим будинком за вищевказаною адресою, не користується ним і до цього часу, тобто протягом більш як чотирьох років. Перешкод у користуванні житловим будинком ніхто з співвласників йому не чинив. Позивачі перестали спілкуватися з відповідачем одразу після припинення спільного проживання. Факт того, що відповідач не проживає у спірному будинку з лютого 2013 року підтверджується довідкою від 17.02.2017 року приватного сектору дільниці № 13 Новобаварського району м. Харкова. Також цей факт можуть підтвердити свідки, які є сусідами. Реєстрація місця проживання відповідача в належному позивачам на праві спільної сумісної власності житловому будинку перешкоджає їм користуватися, володіти і вільно розпоряджатися належним їм майном, оскільки позивачі мають намір його відчужити. Вказане призводить до порушення їх прав власності, у звязку з чим вони вимушені звернутися до суду з зазначеним позовом. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, позов підтримав у повному обсязі та надав пояснення аналогічні вищенаведеному, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, шляхом надання повідомлення до редакції газети «Слобідський край». Від нього не надійшла письмова відповідь на повідомлення суду, або клопотання з проханням відкласти слухання справи. В матеріалах справи достатньо наявних доказів, позивач не заперечує проти винесення заочного рішення, а тому суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Згідно\~статті 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача та її представника ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість позову та можливість його задоволення частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 ч.4 Конституції України,\~статтею 321 ч.1 ЦК України\~передбачена непорушність права власності, в т.ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірним житловим будинком підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення\~ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Так, у судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] для себе та для неповнолітнього сина [PERSON], [PERSON], що діє за згодою своєї матері [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 405, 3 березня 2000 року, позивачі є співвласниками житлового будинку № 38 по вул. Радіотехнічній у м. Харкові (а.с.16). Позивачі здійснили державну реєстрацію свого права власності на вищевказаний житловий будинок, про що їм було видано реєстраційне посвідчення № 60251 від 22 березня 2000 року (а.с.20). Згідно довідки майстра приватного сектору ділянки № 13 від 17.02.2017 року в спірному житловому будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON] - мати; [PERSON] син; [PERSON] син; [PERSON] чоловік. За останнього наявна інформація, що він зареєстрований за даною адресою, але фактично не проживає з лютого 2013 року по теперішній час (а.с.21). Згідно акту ділянки № 13 від 15.02.2017 року [PERSON] фактично не проживає за адресою: [INFO], з лютого 2013 року та по теперішній час (а.с. 22). У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що відповідач [PERSON] у будинку № 38 по вул. Радіотехнічній у м. Харкові не мешкає. Їм це достовірно відомо, оскільки вони мешкають по сусідству та тісно спілкується з позивачами. Не вірити поясненням вищевказаних свідків, у суду немає ніяких підстав, оскільки вони є сторонніми особами, які не зацікавлені у розгляді справи на користь позивача. За правилом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду з позовом про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та своїми правами щодо предмету спору розпоряджається на власний розсуд. У ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом при відсутності члена сімї без поважних причин більш одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та підтверджується належними та допустимими доказами /ст. 58, 59 ЦПК України/ той факт, що відповідач у спірному житловому будинку не мешкає, самостійно знятися з реєстрації відмовляється. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997р №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку», «;Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача в зазначеному житловому будинку, порушує права позивачів, як співвласників, на право володіння, користування та розпорядження зазначеним житловим будинком. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). За таких обставин вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачами, підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного й

Outcome: partial