Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

27 червня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із уточненим в ході судового розгляду позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що рішенням суду від 03 жовтня 2012 року шлюб між сторонами був розірваний. Сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Після початку антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях України, позивачка разом із дитиною вимушена була виїхати з міста Слов'янська, а відповідач залишився в місті Слов'янськ. Після визволення Слов'янська, вона з дитиною повернулася на постійне місце мешкання, але відповідача за місцем проживання не було. З липня 2014 року у позивачки відсутні відомості про місце перебування відповідача. Він жодного разу не подзвонив та не дав знати де він знаходиться, не поцікавився про життя їх сина. Позивачка має родичів в Російській Федерації, і бажає періодично їх відвідувати, також має можливість щорічно відпочивати на морі та оздоровлювати дитину. Оскільки відповідач, ігнорує інтереси сина, не дає своєї згоди на його виїзд за кордон, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати дозвіл малолітньому [PERSON] на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], за межі території України до Російської Федерації на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 вересня 2019 року, та надати дозвіл, [PERSON], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька - [PERSON], на виготовлення проїзного документа для виїзду за кордон дитини - [PERSON] Позивачка [PERSON], в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України, судом за місцем проживання відповідача було надіслано повідомлення про виклик його до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідача також було спрямовано листи про необхідність його явки в судові засідання, із роз'ясненням положення ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідач не з'явився до поштового відділення для отримання судової кореспонденції, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах /а.с. 17-18/. В жодне із призначених судом судових засідань відповідач також не з'явився. У зв'язку із чим, про дату, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено шляхом публікації в пресі оголошення про виклик його до суду, а саме у засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Втім, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника органу опіки, рішення ухвалити згідно із вимогами чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 жовтня 2012 року, у цивільній справі № 2/0544/2354/2012, шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний (а.с. 7). Сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про її народження Серія: [NUMBER] видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області 20 березня 2010 року (а.с. 8). Згідно із довідкою КП Слов'янської міської ради «ЖЕК №6», дитина [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно із актом комітету мікрорайону «Центр 2» м. Слов'янська, позивачка [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини [PERSON] за вказаною адресою проживав із сім'єю без реєстрації. З 2014 року по теперішній час за вказаною адресою він не мешкає. Місце перебування [PERSON] невідоме, що підтвердили сусіди (а.с. 10). Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Згідно із ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Доказів того, що відповідач приймає участь у вихованні та утриманні дитини, цікавиться її життям, турбується про неї, суду не надано. Місце перебування відповідача залишається невідомим. Відповідач в судове засідання жодного разу не з'явився, а позивачка опинилася у ситуації, в якій не має можливості виїхати із дитиною до Російської Федерації для її оздоровлення. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої дитини визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати сина, піклуватися про його здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітнього сина. Оскільки батько дитини добровільно не бажає надати дозвіл на її виїзд до Російської Федерації, суд зазначає, що з метою підтримання родинних зв'язків, і оскільки у такому випадку у дитини буде можливість оздоровитися, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Суд вважає, що зазначений виїзд за кордон до Російської Федерації, де у позивачки проживають родичі, та де дитина матиме змогу відпочити і оздоровитися, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина, який в свою чергу, не зробив жодного кроку з тим, щоб вирішити проблеми, які виникають у позивачки. Відповідачем не представлено суду будь-яких відомостей про те, що він з приводу його участі у вихованні дитини звертався із пропозиціями до позивачки, до органу опіки та піклування, чи до суду. Згідно із абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Метою виїзду з малолітньою дитиною до Російської Федерації, позивачка зазначає необхідністю зустрічі із родичами та оздоровлення сина. Необхідність у виїзді дитини не є безтерміновою, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим, суд вважає можливим надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд з малолітнім [PERSON] без згоди та супроводу його батька за межі території України до Російської Федерації на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 вересня 2019 року. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітнього сина. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved