Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

27.08.2015 року [PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), в якому просила визнати недійсним кредитний договір № R53133512591B від 03.01.2014 року, укладений між відповідачами, та зобовязати відповідача 2 повернути відповідачу 1 грошові кошти в сумі 42600 грн., які відповідач 2 одержав від відповідача 1 згідно кредитного договору № R53133512591B від 03.01.2014 року. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом, позивач посилається на те, що відповідачі неправомірно, всупереч вимогам закону, без згоди позивача, в порушення ст. 65 Сімейного кодексу (далі СК) України, уклали кредитний договір, чим порушили законні права та інтереси позивача, у зв'язку із чим даний договір має бути визнаний недійсним відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу (далі ЦК) України. В судове засідання позивач не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити (а.с.32). Представник відповідача 1 проти позову заперечив, просив розглянути справу за його відсутності у задоволенні позову відмовити, виклавши свою правову позицію у письмових заперечення, долучених до матеріалів справи (28-31). Відповідач 2 був повідомлений про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку, передбаченому статтями 74, 76 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, подав заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 29.10.2015 року для укладення ним договору про надання правової допомоги та представництво його інтересів у суді (а.с.22), однак в наступному ні він, ні його представник в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, документів або інших доказів суду не надали. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11 січня 2002 року між позивачем та відповідачем 2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕД № 083662 виданого 11.01.2002 року виконкомом Тошківської селищної ради м. Первомайська Луганської області (а.с. 7). 03 січня 2014 року між відповідачем 1 та відповідачем 2, був укладений кредитний договір № R53133512591В (далі - кредитний договір), згідно з яким відповідач 1 надав відповідачу 2 кредит на суму 42600,00 грн. на споживчі потреби в інтересах сім'ї строком на 36 місяців, а відповідач 2 зобовязався повернути кредит в строк до 03.01.2017 року включно і сплатити проценти за користування кредитом (а.с. 9-10). Суд зазначає, що договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки укладений у письмовій формі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач 2 не мав права отримувати кредит без її згоди, як дружини. Проте, суд не може погодитись з такою позицією позивача, виходячи з наступного. Згідно з ч. ч. 2, 3 статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути надана письмово. Однак, кредитний договір, який укладено між відповідачами по справі, не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, тому отримання письмової згоди другого з подружжя для його укладення не потрібно. Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Зазначеної позиції дотримується і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. № 5. Так, відповідно до п. 25 вказаної постанови, положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Оскільки, договір позики не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, а норми ст. 65 СК України не стосуються права одного з подружжя на отримання позики, бо кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, отримання письмової згоди позивача для його укладення не було потрібно. Слід також зазначити, що позивачем взагалі не надано доказів того, як відповідач 2 використав отримані кошти: в інтересах сімї, на особисті потреби чи з іншою метою. Позивач лише зазначила, що про наявність боргу чоловіка за кредитним договором їй стало відомо після отримання ними на поштову адресу позовної заяви з додатками про стягнення заборгованості за даним кредитом. Згідно з ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Правова позиція, з розгляду аналогічної справи викладена у постанові від 12.09.2012р. №6-88цс12 Верховного Суду України, згідно з якою договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором, використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Судові витрати позивача в розмірі 426 грн.відповідно до ст.88 ЦПК України залишаються на ньому. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 65, 73 СК України,

Outcome: dismissed