Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

28 липня 2020 року [PERSON] , яка є представником товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (надалі ТОВ «ВЕЛЛФІН»), звернулася до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] 11\~592 грн 54 коп. в рахунок заборгованості за договором позики № 213829. Позовні вимоги\~обґрунтовано тим,\~що 25 червня 2017 року сторони уклали кредитний договір в електронній формі, за умовами якого [PERSON] отримала від ТОВ «ВЕЛФІН» кредит у розмірі 1\~500 грн на умовах строковості, зворотності, платності шляхом перерахування коштів на зазначений позичальником картковий рахунок. Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 20 липня 2020 року перед позивачем виникла вищезазначена заборгованість. Оскільки відповідачка ухиляється від добровільного погашення боргу, ТОВ «ВЕЛЛФІН» змушено звернутися з позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка та її представник в судовому засіданні, яке відбулось 25 листопада 2020 року, позов не визнали, вважали, що заборгованість за вказаним кредитним договором повністю погашена. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 червня 2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН», з одного боку, та [PERSON] , з другого боку, в електронній формі укладено договір позики №213829, за умовами якого відповідачка отримала позику у розмірі 1 500 грн строком на 30 днів шляхом перерахування коштів на вказаний нею банківський рахунок (а.с. 19-23). Зі змісту договору вбачається, що відповідачка взяла на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,9% від суми позики, але не менше 30 грн за перший день користування позикою, та 1,9 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики. У разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений договором, нарахування процентів, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до повного погашення заборгованості за позикою. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення в особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 1,9 процентів суми позики за кожен день прострочення. З розрахунку заборгованості за договором слідує, що станом на 20 липня 2020 року заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 11 592 грн 54 коп., з яких: 190 грн тіло; 11 402 грн 60 коп. відсотки (а.с. 24). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом пунктів 1.1, 1.2, 1.3. та 1.4. укладеного між сторонами договору позики, позикодавець зобов`язується надати позичальнику на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 1 500 гривню 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у пункті 1.5. цього Договору. Строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позика надається строком на 30 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з частиною 2 статті 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки за своєю юридичною природою договір позики є реальним, а факт отримання грошей на підставі електронного договору в сумі 1500 грн відповідачка не оспорює, суд дійшов висновку, що вказані обставини в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідачки заборгованості за вказаним договором, суд виходить з такого. Відповідно до пункту 1.3 договору позики, строк позики за договором складає 30 днів, позика підлягає поверненню до 25 липня 2017 року. Протягом вказаного строку розмір основних процентів становить 1, 9% від суми позики, але не менше 30 грн за перший день користування, а також 1, 9%від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, тобто 30 днів (а.с. 19). Отже, після закінчення тридцятиденного строку, на який договір позики був укладений, [PERSON] зобов`язана була повернути 1500 грн основного боргу та відсотки за правомірне користування позикою. З особової картки позичальника слідує, що 25 липня 2017 року [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики було сплачено 856 грн 50 коп., які спрямовано на погашення заборгованості за відсотками, сума яких за 31 день склала 885 грн (а.с. 61). При цьому, сума основного боргу повністю так і не була погашена. Так, 31 грудня 2017 року відповідачкою сплачено 1310 грн, які спрямовано на погашення суми основного боргу, після чого залишок заборгованості становив 190 грн. Зміст особової картки позичальника узгоджується з наданою [PERSON] кредитною історією (а.с. 53-54). Оскільки відповідачкою вказаний розрахунок заборгованості не спростований, а її доводи щодо повернення суми позики та нарахованих на підставі договору відсотків не ґрунтуються на доказах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд враховує, що позивачем сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 2 102 грн 00 коп., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 2 102 грн 00 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved