Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

29.01.2020 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Обласної спеціалізованої кредитно-фінансової безприбуткової господарської організації «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, у якій позивачка просить суд стягнути з відповідача заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 91047,99 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати на день фактичного розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовує наступним чином. З 19.11.2012 року по 11.01.2020 року вона перебувала у трудових відносинах з Обласною спеціалізованою кредитно-фінансовою безприбутковою господарською організацією «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем. Останнім була нарахована але не виплачена заробітна плата в розмірі 91047,99 грн. 11.01.2020 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, однак розрахунок не проведено. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогами щодо виплати заборгованості по заробітній платі, але відповідачем було відмовлено. Згідно з вимогами ст. 116 ЦПК України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведених норм чинного законодавства випливає, що позивач мав право на отримання заробітної плати у день звільнення. Однак з вини відповідача позивач не отримала свою заробітну плату у сумі 91047,99 грн., що є підставою для стягнення з відповідача заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки на день фактичного розрахунку. Ухвалою суду від 30.01.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Внаслідок звільнення судді [PERSON] з займаної посади у зв`язку з поданням заяви про відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 07.07.2020 року за № 2049/0/15-20, справу протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2021 року передано у провадження цього складу суду. Ухвалою від 02.02.2020 року справу прийнято до провадження та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20.05.2021 року відповідачем подані заперечення на позовну заяву, у яких просить суд відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивач перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем щомісяця отримувала заробітну плату згідно штатного розпису. Щодо нарахованої суми заробітної плати на яку посилається позивач, зазначає що це є донарахуванням до посадового окладу за період з січня 2019 року по вересень 2019 року. Так як в 2019 році відповідачем було приведено у відповідність посадові оклади згідно галузевої угоди між «Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Об`єднанням організацій роботодавців» Всеукраїнська конференція роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2017-2018 роки зі змінами та доповненнями від 19.02.2018 року та зроблено перерахунок заробітної плати з січня 2019 року по вересень 2019 року. Щодо довідки на яку посилається позивач зазначає, що форма довідки не відповідає вимогам чинного законодавства, вона також не містить обов`язкових реквізитів: повної назви підприємства, іпн позивача та не підписана керівником. Станом на 19.05.2021 року заборгованість перед позивачем відсутня, всі кошти виплачені в повному обсязі. Додатково зауважив, що ДОФПІЖБ на селі є безприбутковою організацією та фінансування заробітної плати здійснюється згідно затвердженого кошторису частково з обласного бюджету, а частково з суми відсотків, які повертають позичальники за користування кредитом. Фонд неодноразово звертався до керівництва Дніпропетровської ОДА щодо фінансування, проте фінансування не відбулось, так як в бюджеті кошти відсутні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала. Зазначила, що заборгованість по заробітній платі їй виплачено, разом з цим, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати не виплачено. Просила стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 200085 грн. згідно зробленого нею розрахунку, який був поданий у судовому засіданні 26.05.2021 року. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Зазначили, що заборгованість по заробітні й платі позивачу виплачено, а отже відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією трудової книжки, [PERSON] з 19.11.2012 року по 11.01.2020 року працювала у Обласній спеціалізованій кредитно-фінансовій безприбутковій господарській організації «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» спочатку на посаді головного спеціаліста, а потім на посаді головного економіста, та була звільнена відповідно до наказу від 11.01.2020 року № 3-К на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно наданої позивачем довідки від 20.11.2019 року № 286 відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати за період з січня по вересень 2019 року у розмірі 91047,99 грн. Довідкою відповідача від 08.07.2021 року № 122 та поясненнями представника відповідача підтверджується, що станом на 13.01.2020 року позивачу було нараховано але не виплачено заробітну плату за 2019 рік у розмірі 81462,30 грн. та за 2020 рік у розмірі 48833,28 грн. Таким чином, на час звільнення позивача, відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі (без відрахувань податків та зборів) у розмірі 130295,58 грн. На підтвердження виплати заробітної плати відповідачем надано довідку від 08.07.2021 року № 122, у якій зазначено що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 18.11.2020 року. Разом з цим згідно наданої позивачем банківської виписки останній платіж від відповідача надійшов 19.11.2020 року. З урахування вказаного суд вважає, що належними доказами доведено, що остаточний розрахунок із заробітної плати був проведений з позивачем 19.11.2020 року. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача заборгованості із невиплаченої заробітної плати у сумі 91047,99 грн. задоволенню не підлягає, внаслідок її задоволення відповідачем у позасудовому порядку. Разом з цим, надані позивачем та відповідачем докази доводять той факт, що відповідач, як роботодавець, звільнивши позивача, не дивлячись на вимоги закону остаточного розрахунку з [PERSON] не провів. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати на день фактичного розрахунку, представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що хоча позивачу й була несвоєчасно виплачена заробітна плата, однак підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки відсутні, у зв`язку із тим, що станом на 18.11.2020 року із позивачем було проведено повний розрахунок. Згідно довідки наданої відповідачем у судовому засіданні 08.07.2021 року, розмір середньоденного заробітку позивача становив 844,24 грн. У судовому засіданні позивач підтвердив, що вважає такий розмір середньоденного заробітку вірним, такий самий розмір середньоденного заробітку було зазначено позивачем у розрахунку наданому у судовому засіданні 26.05.2021 року Отже, спір щодо розміру середньоденного заробітку між позивачем та відповідачем відсутній. Нормою ст. 47 КЗпП України закріплено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Отже, стягненню на користь позивача з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного робочого дня по день розрахунку, а саме: з 12.01.2020 року по 18.11.2020 року, включно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначено, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробіткузалежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Як встановлено судом, позивач звернулась з позовом 29.01.2020 року, тобто через 18 днів після звільнення. Розмір заборгованості з нарахованої але не виплаченої заробітної плати становив 130295,58 грн. Відповідачем зазначено, що Фонд неодноразово звертався до керівництва Дніпропетровської ОДА щодо фінансування, проте фінансування не відбулось, однак доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати суд виходить з того, що позивач не зволікав із зверненням до суду, розмір заборгованості заробітної плати, який був несвоєчасно виплачений позивачу є значним, роботодавець у спірних правовідносинах не довів, що несвоєчасна виплата заробітної плати відбулась через відсутність фінансування. Таким чином суд вважає, що у спірних правовідносинах розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати зменшенню не підлягає. За таких обставин, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 12.01.2020 року по 18.11.2020 року, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача, що є рівною 844,24 грн. Враховуючи те, що за підрахунком суду у період часу з 12.01.2020 року по 18.11.2020 року було 215 робочих днів, стягненню з відповідача підлягає 181511,60 грн. (215 днів 844,24 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial