Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

29.04.2021 року заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Ново-Українки Карлівського району Полтавської області, яка померла [INFO] в м. Ясинувата Донецької області на тимчасово окупованій території України, непідконтрольній українській владі. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 25.08.2015 року Ясинуватським міськрайонним відділом ЗАГС Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки видано свідоцтво про смерть [PERSON] . Однак, зареєструвати смерть у встановленому законами України порядку неможливо, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] є лише документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Померла [PERSON] була матір`ю заявника, тому встановлення даного факту необхідне для приведення документів у відповідність до вимог чинного законодавства України, отримання допомоги на поховання та прийняття спадщини після померлої. У відповідності до ч.2 ст.317 ЦПК України справу розглянуто невідкладно, про що повідомлені сторони у справі, які не заперечували проти судового розгляду за їх відсутності. Дослідивши надані докази, суд доходить висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що « [PERSON] » та « [PERSON] » 25.12.1958 року зареєстрували шлюб, після чого останній присвоєно прізвище « [PERSON] », про що свідчать дані свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 25.12.1958 року Ясинуватським міським бюро ЗАГС Сталінської області, актовий запис №467. Відповідно до даних свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.09.1959 року Ясинуватським міським бюро ЗАГС Сталінської області, батьками заявника є « [PERSON] » та « [PERSON] », актовий запис №460. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25.08.2015 року Ясинуватським міськрайонним відділом ЗАГС Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, актовий запис №341, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Згідно довідки №4326 від 15.04.2021 року, [PERSON] , [INFO] , з 07.10.1967 року по день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено у відповіді відділу ДРАЦС по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №412/22.11-71/21 від 22.04.2021 року, підставою для відмови у державній реєстрації смерті стало те, що заявником на підтвердження факту смерті [PERSON] не пред`явлено документ, визначений наказом МОЗ України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у МЮ України 25.10.2006 року за №1150/13024, а також пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Як передбачено ч.1 ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Зі змісту ч.ч.2,3 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», вбачається, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. В окремому провадженні суд, зокрема, розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ст.315 ЦПК України). Відповідно ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, яка викладена у висновках ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «laizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих та такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. З огляду на викладене, встановлення факту смерті [PERSON] необхідне для державної реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть на території України. На сьогоднішній час Свідоцтво про смерть, видане відділом РАЦС тимчасово окупованої території не є підставою для реєстрації смерті [PERSON] на території України, тому заявник позбавлений можливості зареєструвати її смерть іншим способом. На підставі викладеного, суд доходить висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] , оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть, видане державним органом України.

Outcome: approved