Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

29.01.2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, посилаючись на слідуючі обставини. 08 травня 1996 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем у виконавчому комітеті Оріхівської сільської ради Болградського району Одеської області. У період шлюбу ними було придбано у [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2007 року, нежитлову будівлю - закусочну «[INFO]», розташовану за адресою [ADDRESS]. Свою частку нежитлової будівлі позивачка хоче відчужити, відповідач проти цього не заперечує, хоча він є титульним власником. При зверненні до приватного нотаріуса Монастирліу О.П. з приводу укладення та нотаріального посвідчення правочину з відчуження частки нежитлової будівлі, вона отримала відмову у зв'язку з тим, що у правовстановлюючому документі, що посвідчує право власності на нежитлову будівлю не визначена частка, яка належить позивачці. Посилаючись на норму ст.70 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між подружжям в натурі, позивачка просить визначити за нею 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на вищевказану нежитлову будівлю. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явились, однак від представника надійшла до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, не заперечуючи проти вимог позову (а.с.17). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 174 ЦПК України, частина четверта якої передбачає, що в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. За загальним правилом (частина 1 статті 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 08 травня 1996 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Оріхівської сільської ради Болградського району Одеської області , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.7). Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 24.05.2007 року (а.с.10), відповідач [PERSON] купив у [PERSON] нежитлову будівлю, а саме закусочну «[INFO]», розташовану по [ADDRESS], зареєстрованого в Татарбунарській державній нотаріальній конторі Одеської області в реєстрі за №2155. Копія технічного паспорту на закусочну «[INFO]», розташовану по [ADDRESS], виготовленого Татарбунарським БТІ 12.05.2007 року (а.с.8) підтверджує характеристику вказаної нерухомості та належних до неї будівель та споруд, останнім власником цієї нежитлової будівлі значиться [PERSON]. Із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 05.06.2007 року (а.с.9) вбачається, що [PERSON] є власником нежитлової будівлі, закусочної «[INFO]», розташованої по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2007 року. Таким чином, нежитлова будівля, а саме закусочна «[INFO]», розташована по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON], хоча титульним власником цієї нерухомості значиться відповідач по справі. Листом нотаріуса №77/01-16 від 10.02.2016 року (а.с.21) повідомляється, що нотаріальною конторою відмовлено позивачці у вчиненні правочину з відчуження частки нежитлової будівлі з причини невизначеності її частки майна у нежитловій будівлі, яка набувалась сторонами в період шлюбу у спільну сумісну власність. В зв'язку з відмовою нотаріуса посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частки вищезазначеної нежитлової будівлі через невизначеність розміру частки, яка належить позивачці, вона вимушена звернутись до суду за захистом свого права. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог посилається на норми статтей 60, 70 СК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК), остання, в силу статті 10 ЦПК України, зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до частини 3 статті 10, частини 1 статті 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України (далі СК України та ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від розірвання шлюбу, закріплено у статті 69 СК України. Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою, за відсутності заперечень відповідача, суд вважає, що нежитлова будівля, а саме закусочна «[INFO]», розташована по [ADDRESS], яка придбана сторонами у період шлюбу, має правовий режим спільного сумісного майна з урахуванням вищезазначених вимог закону. Домовленості між позивачкою та відповідачем як співвласниками нежитлової будівлі про визначення або виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, не було, тому частки у спільній сумісній власності кожного із співвласників нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі - закусочної «[INFO]» з надвірними спорудами, зазначеними в характеристиці будівель та споруд згідно технічного паспорту (а.с.8), розташованої за вищезазначеною адресою, є рівними та становлять по 1/2 частині ідеальної долі. Тому, суд вважає можливим задовольнити вимоги позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем при подачі позову (а.с.1) в сумі 551,20 грн. судового збору, покласти на відповідача.

Outcome: approved