Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

28.03.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що 29.12.2018 о 08-00 год. у [ADDRESS] . Харкові по пр Перемоги, 68-г сталась ДТП, за участі позивача, який є водієм автомобіля DAEWOО LANOS, державний номерний знак [NUMBER] та відповідача, який є водієм автомобіля DAEWOO ESPERO, державний номерний знак [NUMBER] . Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова №638/611/19 визнано винним [PERSON] та притягнуто до відповідальності. Внаслідок ДТП позивачу спричинено матеріальні збитки на суму 5547,26 грн, що підтверджується експертизою. Окрім того позивачем зазначено, що йому спричинено моральну шкоду та просить стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 6000 грн. Також позивач просить суд стягнути судові витрати, які складаються сплати за проведення експертизи у розмірі 2230,80 грн, надання професійної правової допомоги у розмірі 5400,00 грн та сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. 15.04.2019 відповідачем подано відзив на позову заяву, де відповідачем зазначено, що у висновку експерта не вказано на те, що причиною вищевказаних пошкоджень автомобіля позивача [PERSON] був удар бампером іншого автомобіля. Висновок експерта визнає матеріальні збитки, але перелік пошкоджень від ДТП визначений лише зі слів позивача [PERSON] і не підтверджується експертизою. На передньому і на задньому бамперах присутні пошкодження, які були до випадку ДТП. На автомобілі неушкоджений сніжний покрив , що заперечує будь-які додаткові пошкодження автомобіля. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, але зазначив, що матеріальна та моральна шкода занадто завищена, наполягав на зменшенні матеріальної та моральної шкоди. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] 29.12.2018 року о 08 год. 00 хв. у м. Харків по пр-т. Перемоги, буд. 68-Г, керував автомобілем DAEWOO LANOS 2.0 CD, д/н [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль DAEWOO LANOS, д/н [NUMBER] , при дорожньо-транспортній пригоді автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.01.2019 у справі №638/611/19 [PERSON] визнано винним у вичнені адміністративного правпорушення та призначено стягнення у вигляді штрафу. Постанова набрала законною сили 12.02.2019 (а.с.11-12). Зазначена обставина також визнана відповідачем [PERSON] Згідно зі ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності їх визнання. Відповідно до ч. 6\~ст. 82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи без дійсності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно п. 4 ч. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки № 4 від 01 березня 2013 року, відповідно до частини четвертої статті 61\~ЦПК\~вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами\~Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року\~чи закриття кримінального провадження за правилами\~Кримінального процесуального кодексу України 2012 року\~не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Тобто, та обставина, що ДТП мала місце та те, що вона сталась з вини [PERSON] не підлягає доказуванню. Відповідно до висновку експерта за результатами автотоварознавчого дослідження №3603, який виконано Харківським науково- дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса, величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля DAEWOO LANOS, д/н [NUMBER] в результаті ДТП складає 5547,26 грн. Ч. 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. При вирішенні питання моральної шкоди суд виходить з наступного. Ст. 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Відповідно до частини першої\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року\~\~\~№ 4, на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до статей\~174,\~451 ЦК України\~покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення\~статті 2\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. На підтвердження душевних страждань та обґрунтування розміру завданої відповідачем моральної шкоди, позивач зазначив, що він вимушений був відмовитись від усталеного життя, вимушений був звертатись до поліції, експертної установи, відволікатись від роботи, менше часу приділяти сім`ї. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 6000,00 грн. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує глибину душевних страждань, психологічного та емоційного стану позивача та виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, сума 1000,00 грн, на думку суду, буде достатньою. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд виходить з наступного: ч.1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно до п.1,2 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядає справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням експертів. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),\~від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку що стягненню підлягають документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до копії договору про надання правової допомоги №ЮП-035/04-17 від 017.04.2017 між адвокатським об`єднанням «Юр Прайд», в особі голови [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Також на підтвердження надання правовою допомоги позивачем надано акт №01/1/03/19 приймання- передачі робіт (послуг) від 26.03.2019, додаткову угоду №1/1/3/19 до договору №ЮП-035/04-17 про надання правової допомоги ід 07.04.2017 та копію квитанції №0.0.1308956577.1, відповідно до якої [PERSON] перераховано за правову допомогу суму у розмірі 5400,00 грн. Проте,\~суд вважає,\~що сума,\~яка сплачена\~позивачем у\~рахунок погашення\~витрат на\~правову допомогу\~у розмірі\~5400,00\~грн є\~завищеною,\~так як\~позивачем не\~надано розрахунків витрат, інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, окрім того, враховуюче, те, що адвокат, з яким було укладено договір, приймав участь тільки у підготовці позовної заяви, а участі у судових засіданнях не приймав враховуючи обсяг складених ним документів та рівень складності справи, суд вважає, достатнім розміром відшкодування на правову допомогу є 3000,00 грн. Окрім того, позивачем сплачено за проведення експертизи 2230,80 грн, та 768,40 грн у рахунок сплати судового збору, які також підлягають стягненню з відповідача. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial