Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

28.11.2016 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, в обґрунтування якого зазначила, що 27 листопада 2009 року Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON], за актовим записом №1124, був зареєстрований шлюб. Від спільного шлюбу народилася діти - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.03.2015 року у справі №504/523/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.02.2014 року у справі №504/4540/13-ц із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] щомісячно у розмірі 1/4 частки від усіх доходів. Діти проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні, вона здійснює догляд за ними, та турбується про їх фізичний, духовний розвиток та лікування. Таким чином, судовим рішенням встановлено, що дитина знаходяться на утриманні матері. З метою оздоровлення та гармонійного розвитку дитини, позивач має намір виїжджати з ними за кордон. Кошти на відпочинок дітей надає позивачка. Однак, попри реальну можливість організації закордонного відпочинку та оздоровлення дитини, відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд дітей за кордон, чим перешкоджає їх гармонійному розвитку та фізичному вихованню. На даний час позивач має реальну можливість виїхати на відпочинок до іншої держави. Позивач має реальну можливість забезпечувати свою дитину, надавати їй належні умови проживання, забезпечувати сучасними засобами охорони здоров'я. На даний час ні для кого не секрет, що державна медицини не може гарантувати належне лікування та догляд. На підставі вищевикладеного, з посиланням на ст.33 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вона просить суд: - надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], в країни Шенгенської угоди, Канади, Сполучених Штатів Америки, Державу Ізраїль , у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своєї доньки без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]; - надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], в країни Шенгенської угоди, Канади, Сполучених Штатів Америки, Державу Ізраїль , у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном своєї доньки без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явилась, але звернулась до суду з заявою, відповідно до якої позов підтримує повністю, просить розглядати справу у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Ознайомившись з позовом, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, 27 листопада 2009 року Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON], за актовим записом №1124, був зареєстрований шлюб. Від спільного шлюбу народилася діти - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.03.2015 року у справі №504/523/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.02.2014 року у справі №504/4540/13-ц із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] щомісячно у розмірі 1/4 частки від усіх доходів. Діти проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні, вона здійснює догляд за ними, та турбується про їх фізичний, духовний розвиток та лікування. Таким чином, судовим рішенням встановлено, що дитина знаходяться на утриманні матері. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 с.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вбачається з пояснень позивачки у позовній заяві, з метою оздоровлення та гармонійного розвитку дитини, позивач має намір виїжджати з ними за кордон. Кошти на відпочинок дітей надає позивачка. Однак, попри реальну можливість організації закордонного відпочинку та оздоровлення дитини, відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд дітей за кордон, чим перешкоджає їх гармонійному розвитку та фізичному вихованню. Згідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.ст.141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до абз.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у пункті 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суд повинен зазначити в рішенні назву держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Як визнав суд у позивачки відсутні гарантії отримання згоди від відповідача у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідач діями, що спрямовані на ухилення у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за дитини кордон, безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини. Однак вимоги позивачки про надання такого дозволу на виїзд доньки за кордон на невизначений строк суперечить чинному законодавству, яким, як зазначено вище, передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення до досягнення дитини 16-річного віку. Інше розуміння змісту нормативних актів є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні. Разом з тим, зважаючи на наявні між сторонами непорозуміння, що виникли внаслідок неврегульованості питань, пов'язаних з реалізацією батьківських прав та обов'язків, що вирішуються в судовому порядку, суд приходить до переконання, що надання дозволу для виїзду дитини за кордон без згоди батька протягом одного року після набрання чинності цим рішенням буде відповідати інтересам дитини та жодним чином не порушить прав батька на участь у спілкуванні з донькою, її вихованні. З огляду на викладене, позовні вимоги про надання дозволу на виїзд доньки за кордон, підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial