Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

28.01.2015 року [PERSON] звернувся з позовом про визнання дій неправомірними, розірвання договору №003-28561-150113 від 15.12.2013 року, укладеного між ТОВ «Дельта Банк» та позивачем, повернення грошових коштів у розмірі 13\~383,19 грн. залишок коштів з урахуванням інфляції та 62,80 3 % річних, транспортних витрат 180 грн., а всього стягнути 13\~626 грн, стягнення моральної шкоди в розмірі 10\~000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.12.2013 року позивач та АТ «Дельта банк» уклали договір №003-28561-150113 про надання комплексних банківських послуг, відповідно до умов якого позивач має право вільно розпоряджатися коштами на банківській картці. Починаючи з грудня 2014 року, коли на поточний рахунок картки надійшли кошти в сумі 16\~547,12 грн., банк обмежив право позивача розпоряджатися даними коштами, платіжна картка заблокована. На запити позивача щодо розблокування картки, повернення коштів, банк відповіді не надає. Через неналежне виконання відповідачем договірних зобовязань, позивачу завдано моральної шкоди, що полягає в душевних стражданнях, повязаних неможливістю сплачувати належні платежі, втратою часу на простоювання по 3 год. у черзі до каси, щоденними затратами на транспорт. Розмір моральної шкоди оцінює в сумі 10\~000 грн. В подальшому позивач зменшив позовні вимоги і просив стягнути з ПАТ «Дельта Банк» 11\~513,90 грн., з яких: 10\~474,04 грн. залишок на рахунку, 407,75 грн. інфляційні втрати за грудень 2014 року, 389,32 грн. інфляційні втрати за січень 2015 року, 62,79 грн. 3% річних, 180 грн. транспортні витрати, також просив стягнути моральну шкоду 10\~000 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання повторно не зявився, подав заперечення проти позову, в яких просить відмовити в задоволенні позову на підставі пп. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що 15.01.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» (далі Банк) та [PERSON] (Клієнт) укладено договір №003-28561-150113 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної карти (а. с. 4 5). Відповідно до п. 1.2 договору, банк відкриває клієнту поточний рахунок у гривнях, випускає/надає платіжну картку, здійснює банківське обслуговування клієнта у відповідності до вимог законодавства та цього договору, та нараховує відсотки на залишок коштів на рахунку, на умовах, викладених в тарифному пакеті тарифний пакет «Ощадна картка 1». Пунктом 2.3 договору зазначено, що накладення арешту на рахунок або припинення операцій за ним, що обмежує право клієнта на розпорядження коштами, можливе тільки у випадках, встановлених чинним законодавством України. Картка до поточного рахунку використовується для: ідентифікації клієнта, здійснення безготівкової оплати за товари та послуги на підприємствах торгівлі та сервісу, перерахування коштів зі свого рахунку на інші власні рахунки та на рахунки інших осіб, для отримання готівкових коштів в банкоматах та касах банку або інших банківських установах, а також для внесення готівкових коштів через ПОС термінал в касі банку (п. 2.5 договору). Банк зобовязується: своєчасно здійснювати розрахункові операції та інші операції за рахунком у відповідності до чинного законодавства (п. 3.1 договору). В силу п. 3.4 договору, клієнт має право: за допомогою картки отримувати готівкові кошти в касах банку та інших банків, пунктах видачі готівки і банкоматах за умови наявності коштів на рахунку у випадках, що передбачені чинним законодавством та при виконанні умов договору, робити перерахування коштів зі свого рахунку на інші власні рахунки та на рахунки інших осіб, проводити безготівкову оплату товарів і послуг на підприємствах торгівлі та сервісу (п. 3.4.1 договору); вільно розпоряджатися грошовими коштами на рахунку в межах наявного залишку, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України (п. 3.4.2 договору); вимагати своєчасного та повного здійснення розрахунків та надання інших послуг, обумовлених договором (п. 3.4.3. договору). 16.01.2015 року позивач звернувся з заявою до банку, зазначив, що 12.12.2014 року на депозитний рахунок вніс кошти в сумі 16\~400 грн., однак кошти по платіжній картці отримати не можливо, картка заблокована (а. с. 6 копія заяви). 17.01.2015 року ПАТ «Дельта Банк» листом №05-2769573 повідомило позивачу, що по закінченню строку дії укладеного договору, суму вкладу було виплачено 17.12.2014 року, шляхом зарахування на поточний рахунок позивача. Зобовязання в частині повернення суми вкладу, банк виконав у повному обсязі. На позитивний рахунок коштів нараховуються проценти за ставкою: на суму до 3\~000,00 грн. 18 % річних, на суму від 3\~000,01 грн. до 100\~000,00 грн. 13% річних. Кошти, що розміщені на поточному рахунку можна вилучити при зверненні до будь якого відділення банку (а. с. 7 копія листа). З наданих позивачем чеків з банкоматів вбачається, що він неодноразово з грудня 2014 року по лютий 2015 року намагався отримати кошти з банкомату, але йому це не вдавалося, в чеках зазначається про неможливість проведення транзакції, відсутність грошей для видачі. Згідно наданого чеку від 18.02.2015 року залишок на рахунку становить 10\~478, 54 грн. Спір виник з тих підстав, що на думку позивача, відповідач обмежив його право розпоряджатися коштами, що надійшли на поточний рахунок картки, платіжна картка заблокована. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч. 2 ст. 1066 ЦК України). Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3 ст. 1068 ЦК України ). Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом (ст. 1074 ЦК України). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач не мав можливості розпоряджатися власними коштами, відповідно до укладеного 15.01.2013 договору №003-28561-150113, він не мав можливості отримати кошти з банкомату чи у банківській установі, тобто, договір майже повністю не виконувався ПАТ «Дельта Банк» внаслідок чого [PERSON] був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору. Відповідач фактично заблокував кошти позивача, позбавив можливості користуватися своїми коштами без відповідних правових підстав, внаслідок чого істотно порушив умови договору, що є підставою для розірвання договору №003-28561-150113 від 15.12.2013 року. На підставі зазначеного суд розриває договір №003-28561-150113 від 15.12.2013 року, що укладений між публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та [PERSON]. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Враховуючи, що кошти на рахунку належать позивачу, але на його вимогу банк кошти не повертає (повертав), вони підлягають стягненню з банку на користь [PERSON] з урахуванням інфляції і 3 % річних, тобто в розмірі 11\~333,90 грн. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. Стаття 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Для відшкодування моральної шкоди, в силу наведених норм, необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у звязку з протиправною поведінкою щодо нього або приниження честі та гідності позивача. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. В підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилається на душевні страждання, повязані неможливістю сплачувати належні платежі, втратою часу на простоювання по 3 год. у черзі до каси, щоденними затратами на транспорт. Розмір моральної шкоди оцінює в сумі 10\~000 грн. Проте, на підтвердження своїх слів про заподіяння йому моральної шкоди позивач не надав жодних доказів. У звязку із недоведеністю позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги. Позивач також просить стягнути на його користь транспортні витрати, проте жодних доказів понесення таких витрат не надає, а тому суд відмовляє у задоволенні і даної позовної вимоги. Суд вважає безпідставними заперечення ПАТ «Дельта Банк» проти позову, в яких останнє просить відмовити в задоволенні позову на підставі пп. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк». Проте, порушення зобовязань відбулося ще до введення тимчасової адміністрації, до суду позивач звернувся 28.01.2015 року, тобто також до введення тимчасової адміністрації. Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Враховуючи наведене, обмеження, на які посилається банк, не поширюються на дані правовідносини, вимоги позивача стосуються періоду до введення тимчасової адміністрації, а тому заперечення АТ «Дельта Банк» не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Outcome: partial