Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

28.08.2015 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Білгород-Дністровського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області (далі по тексту третя особа) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.2-4). Так, позивач просить суд: - визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою № 2 в будинку № 14 по вулиці Шевченка у місті Білгород-Дністровському Одеської області; - зобовязати Білгород-Дністровський РВ ГУ ДМС України в Одеський області зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] являється власником квартири № 2, яка складає ? частину будинку № 14 по вулиці Шевченка у місті Білгород-Дністровському Одеської області. На прохання свого сина [PERSON], позивачем було зареєстровано 10.03.2006 року за своєю адресою невістку [PERSON], шлюб між якими було розірвано за рішенням суду від 15.11.2012 року. У свою чергу, як зазначає позивач, відповідачка в належній йому квартирі не проживала жодного дня з моменту реєстрації, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, добровільно знятись з реєстраційного обліку відмовляється, оскільки після розірвання шлюбу з його сином в них погіршилися відносини. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2015 року відкрито провадження по справі № 495/6198/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Справу призначено до розгляду (а.с.19). Позивач [PERSON], та його представник [PERSON], в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача ([PERSON]М.) [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти заявлених [PERSON] позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що, по-перше, в судовому порядку (рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.03.2013 року по справі № 1505/9926/2012) визначено місце проживання малолітьної дитини [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON] По-друге, в матеріалах справи відсутні, а позивачем і його представником не представленого до суду доказів відсутності без поважних причин [PERSON] у спірній квартирі протягом встановленого ст.71 ЖК України та ст.405 ЦК України строку. Представник третьої особи Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області, в судові засідання не з'явився, але від начальника відділу надійшли до суду листи, згідно з якими останній просив розглянути справу без участі їх представника, зауважень та заперечень не має (а.с.26, 32, 45, 52, 69-70). Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] являється власником ? частини будинку № 14 по вулиці Шевченка у місті Білгород-Дністровському Одеської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за індексним номером 6375542 від 17.07.2013 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 6376545 від 17.07.2013 року (а.с.5-6). В даному житловому будинку значиться зареєстрованою з 10.03.2006 року колишня дружина сина [PERSON] [PERSON], про що свідчить копія домової книги (розділ «прописка») та відповідна довідка Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС в Одеській області № 23/7187 від 22.09.2015 року (а.с.7-10, 24-25). Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2012 року по справі № 1505/6622/2012 шлюб між сином [PERSON] [PERSON], та [PERSON] було розірвано (а.с.13). За твердженням позивача, [PERSON] в належній йому квартирі не проживала жодного дня з моменту реєстрації, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, добровільно знятись з реєстраційного обліку відмовляється, оскільки після розірвання шлюбу з його сином в них погіршилися відносини. Відповідно до складеного 13.08.2015 року КП «ЖЕО № 1» Акту, за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Шевченка, будинок № 14, власником є [PERSON], [INFO]. По даній адресі також зареєстрована колишня невістка [PERSON], [INFO], яка за вказаною адресою не проживає з листопада 2012 року. Факт не проживання підтверджують сусіди (а.с.11). Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України). Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, власником ? частини будинку № 14 по вулиці Шевченка у місті Білгород-Дністровському Одеської області дійсно є [PERSON] Як вбачається з позовної заяви [PERSON], останнім в якості підстави для задоволення його вимог про визнання особи ([PERSON]М.) такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою № 2 в будинку № 14 по вулиці Шевченка у місті Білгород-Дністровському Одеської області), з посиланням на ст.ст. 71, 150 ЖК України, визначено те, що відповідачка без поважних причин значний час не проживає за місцем реєстрації. Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами [PERSON] погодитись не може з наступних підстав. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України). Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Статтею 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1\~ст.383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також вище зазначена стаття 405 Цивільного кодексу України. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в п.10 постанови від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Матеріалами справи встановлено та сторони не заперечують, що [PERSON] є ? частини будинку № 14 по вулиці Шевченка у місті Білгород-Дністровському Одеської області. В спірному будинку зареєстрована з 10.03.2006 року і [PERSON], колишній член сімї власника будинку, так як син [PERSON] [PERSON], перебував у зареєстрованоум шлюбі з [PERSON] з 08.10.2005 року по 15.11.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, сторони [PERSON] та [PERSON], знаходяться в неприязних стосунках, про що самим позивачем зазначено у поданій до суду позовній заяві та підтверджується викладеними відповідачкою у поданому до суду клопотанні, згідно з яким її разом із малолітнім сином [PERSON] не допускають до житла за місцем їх реєстрації. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-158цс14, яка викладена у постанові від 05.11.2014 року, аналіз правових норм, передбачених ч.1 ст.383, ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу України та ст.156 Житлового кодексу України, дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, колишній член сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), так як при її вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням. Статтею 179 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Таким чином, предметом доказування за вказаною справою є відсутність відповідачки у спірному будинку понад встановлені законом строки без поважних причин. Відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, відсутність відповідачки у спірному будинку без поважних причин понад встановлені строки. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач послався лише на складений 13.08.2015 року КП «ЖЕО № 1» та підписаний сусідами Акт, відповідно до якого [PERSON] за адресою: Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Шевченка, будинок №14, не проживає з листопада 2012 року (а.с.11). Між тим, як встановлено під час розгляду справи, після припинення шлюбних відносин між сином [PERSON] [PERSON], та [PERSON], з листопада 2012 року відповідачка разом із малолітнім сином [PERSON] не має можливості проживати у спірному будинку, оскільки її колишній родич (батько колишнього чоловіка [PERSON]М.) перешкоджає їй у цьому, що є поважною причиною. Отже, на думку суду, акт від 13.08.2015 року не може бути визнаний належним та допустимим доказом відсутності відповідачки у спірному будинку без поважних причин понад встановлені строки, так як [PERSON] не проживає в спірному будинку з поважних причин. Більш того, ні позивачем, ні його представником не заявлялось клопотань про виклик та допит у судовому засіданні свідків, які підписали 13.08.2015 року зазначений акт. Доводи позивача про те, що [PERSON] в належній йому квартирі не проживала жодного дня з моменту реєстрації та участі в оплаті комунальних послуг не приймає не приймаються судом до уваги, так як являються голослівними та не підтверджуються жодним доказом. Таким чином, суд дійшов до висновку про не проживання [PERSON] в спірному жилому приміщені понад встановлені законом строки, але її не проживання зумовлено поважною причиною перешкоджанням такому її проживанню з боку інших осіб, зокрема, позивача [PERSON] Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідачка відсутня в спірному будинку понад встановленого законом строку без поважних причин, а тому вона не порушує його прав на житло й у відповідності до ст.3 ЦПК України та ст.ст. 15,16 ЦК України його вимоги не підлягають захисту судом. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Таким чином, у даному випадку позовна заява [PERSON] складена та подана в порушення положень ч.1 ст.6, ст.ст. 8, 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ст.1 ЦПК України щодо права на справедливий суд, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі та на повагу до житла. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Outcome: dismissed