Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

27 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Стахановський завод феросплавів» про припинення трудового договору, мотивуючи позовну заяву тим, що 15 травня 2013 року він працевлаштувався до Публічного акціонерного товариства «Стахановського заводу феросплавів» на посаду складача поїздів, про що у його трудовій книжці було зроблено запис. У зв`язку з проведенням бойових дій у м. Кадіївці (м. Стаханів) у травні 2014 році, позивач змушений був все раптово залишити місце свого працевлаштування також, та повернутися до Полтавської області на постійне місце проживання. Можливості звільнитися з ПАТ «Стахановський завод феросплавів» згідно чинного законодавства у нього не було. 23.07.2020 року позивач звернувся до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості для отримання консультації та пошуку роботи, де і дізнався, що до теперішнього часу не звільнений з ПАТ «Стахановський завод феросплавів». Позивач вважає, що згідно із вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови трудового договору з цих питань. Позивач просить суд визнати припиненими трудові відносини між ним та Публічним акціонерним товариством «Стахановський завод феросплавів» на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю. В судове засідання позивач не з`явився, подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с. 39). Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Стахановський завод феросплавів» до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, проте кореспонденція поверталася до суду з відміткою, що надсилання поштової кореспонденції на непідконтрольну територію заборонено (а.с. 20, 25, 30, 42). Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 15 травня 2013 року працює найманим працівником на підприємстві Публічне акціонерне товариство «Стахановський завод феросплавів», що підтверджується роздруківкою з довідника ПОУ (ЄДРС) (а.с. 7-8). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, юридична особа - Публічне акціонерне товариства «Стахановський завод феросплавів» знаходиться зареєстрованою в місті Кадіївка, Луганської області, відомості щодо перереєстрації та переміщення Відповідача на територію, підконтрольну державній владі України - відсутні. (а.с. 10-12). Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Кадіївка Луганської області відноситься до населених пунктів, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі і поштові служби. Відповідач - Публічне акціонерне товариство «Стахановський завод феросплавів» не перемістився та не перереєструвався на підконтрольній українській владі території, не організував безпечні умови для праці, в зв`язку з чим у позивача, який переселився з території проведення антитерористичної операції, не має можливості продовжувати працювати за трудовим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У статі 232 КЗпП України визначено, які трудові спори безпосередньо розглядаються в судових і , як правило, це спори про звільнення, і спори про відмови у прийнятті на роботі. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Аналогічні положення містяться в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996р. (ратифікована Україною 14.09.2006р.). Так, ст. 1 Хартії визначає що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. При таких обставинах, враховуючи те, що установа відповідача знаходиться на непідконтрольній Україні території, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб окрім звернення до суду, оскільки поштова служба зв`язку не працює, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved