Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

27.12.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії І-ФП№148810 від 27.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] у Снігурівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, 12.09.2012 року було зареєстровано шлюб, актовий запис №53. Позивач в заяві зазначає, що на момент подачі позову вони з [PERSON] припинили шлюбні відносини, оскільки фактично він створив іншу сімю. 27.12.2017 року від позивача надійшла заява з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. 07.02.2018 року від відповідача надійшла заява з клопотанням про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в заяві зазначала, що не заперечує проти розірвання шлюбу та примирення є неможливим. З заяви позивача слідує, що на примирення він не згоден та просив задовольнити свій позов про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 211 ч. 3 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Зважаючи, що всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у суду матеріалів, яких достатньо для ухвалення рішення. Згідно ст. 200 ч. 3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Спору щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, народженої під час шлюбу, не має. Відповідач в своїй заяві повністю підтримала вимоги позивача щодо розірвання шлюбу. Позивач та відповідач в своїх заявах висловили категоричну незгоду на примирення. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ст. 105 ч. 3 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Встановлено, що позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу. Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має.

Outcome: approved