Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

27 листопада 2020р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (далі: ТОВ «ФКУА»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський О.В., в якій позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис р.№ 4987, вчинений 24.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., про стягнення на користь ТОВ «ФКУА» заборгованості в сумі 58 129,78 грн. за кредитним договором № 001-20137-140413 від 14.04.2013, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на відсутність підстав вчинення виконавчого напису; не укладення кредитного договору № 001-20137-140413 від 14.04.2013 з ПАТ «Альфа-Банк»; вчинення виконавчого напису за відсутності безспірної вимоги. Представник позивача до судового засідання з`явилась, про дату, час та місце розгляд справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій позов підтримала, просила задовольнити, справу розглянути за своєї відсутності. Представник відповідача до судового засідання з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не сповістив. 08.06.2021 до суду надійшла заява представника відповідача про визнання позовних вимог. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський О.В., про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до судового засідання не з`явились, причини неявки не сповістили. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов, визнання позову не суперечить закону, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Судом встановлено, що 13.10.2020 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Тобінського О.В. звернуте стягнення на доходи боржника [PERSON] на підставі виконавчого напису р.№4987 від 24.01.2020 вчиненого приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФКУА» заборгованості у сумі 58 129,78 грн. за кредитним договором № 001-20137-140413 від 14.04.2013, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.13). Відповідно п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993р. №3425-XII (далі: ЗУ №3425-XII), нотаріуси вчиняють нотаріальну дію - вчинення виконавчого напису. Згідно ст. 87 ЗУ №3425-XII, для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Як передбачено ст. 88 ЗУ №3425-XII , нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного суду від 06.05.2020 у справі №320/7932/16-ц. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05.06.2017 у справі №6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (далі: Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. 26.11.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.12014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Тобто, на теперішній час редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Таким чином, кредитний договір, укладений в простій письмовій формі не входить до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а відтак на нього не може бути вчинений виконавчий напис. Крім того, позивач стверджує, що ніколи не укладав із банківською установою кредитний договір № 001-20137-140413 від 14.04.2013р.. що свідчить про спірність правовідносин. Визнавши позов, відповідач фактично погодився з усіма доводами позивача, наведеними ним у позовній заяві, в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням викладеного, зважаючи визнання позову відповідачем, позовна заява підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved