Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

27.04.2015 року, ОК «Люстдорф» НСТД України, звернувся до Київського районного суду м. Одеси, з позовом про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог, представник ОК «Люстдорф» НСТД України, послався на те, що спірне майно належало Одеському будинку творчості НСТДУ, на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.2004 року, яке було зареєстроване 29.01.2004 року, в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації під №452031, номер запису, 15 в книзі,1. В подальшому назва Одеський будинок творчості НСТДУ було змінено на «Оздоровчий комплекс «Люстдорф» НСТД України. Таким чином з часу реєстрації, ОК «Люстдорф» НСТД України, як правонаступник Одеського будинку творчості НСТДУ, вважав себе єдиним належним власником спірного майна. В січні 2014 року керівництво ОК «Люстдорф» НСТД України, випадково, а саме з листа ПП «[PERSON] небо», в якому було викладене прохання надати згоду на оформлення правоустановчих документів на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Василя Симоненко (Чорноморка) дізналась про те, що їх право власності було порушено, що і стало причиною звернення до суду з віндикаційним позовом. ТОВ «Флора Імпекс» звернулась до Київського районного суду із зустрічним позовом про визнання добросовісним набувачем та про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування своїх позовних вимог представник ТОВ «Флора Імпекс», послався на те, що ТОВ «Флора Імпекс» є добросовісним набувачем спірного майна, так як договір купівлі - продажу було укладено нотаріально, будь яких заборон під час укладення договору не існувало, ПП «[PERSON] небо», було зареєстрованим власником вказаного майна, та мало право на його відчуження, будь яких порушень прав інших осіб на час укладення договору не існувало. Крім того, представник ТОВ «Флора Імпекс» звернув увагу на те, що раніше - 08.07.2014 року Національна спілка театральних діячів України, (НСТДУ), звернулась до Київського районного суду з віндикаційним позовом до ТОВ «Флора Імпекс», під час розгляду якого на спірне майно було накладено арешт. Вказані обставини стали причиною звернення ТОВ «Флора Імпекс», до суду, із зустрічним позовом про визнання добросовісним набувачем та про усунення перешкод у користуванні майном. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОК «Люстдорф» НСТД України, свій позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог ТОВ «ФЛОРА ІМПЕКС» заперечував, вказував на неможливість їх задоволення. У судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом ТОВ «ФЛОРА ІМПЕКС», свій позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити, проти задоволення позовних вимог ОК «Люстдорф» НСТД України, заперечував з підстав, наведених за текстом зустрічного позову. Крім того, представник ТОВ «ФЛОРА ІМПЕКС», подав до суду письмові заперечення щодо позовних вимог ОК «Люстдорф» НСТД України, в яких міститься заява про пропуск ОК «Люстдорф» НСТД України строків позовної давності та застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Вказані пояснення разом із заявою були долучені до матеріалів справи. Третя особа НСТДУ, видала довіреність на представлення своїх інтересів представнику ОК «Люстдорф» НСТД України, таким чином представник ОК «Люстдорф» НСТД України від імені НСТДУ, позовні вимоги ОК «Люстдорф» НСТД України, підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог ТОВ «ФЛОРА ІМПЕКС» заперечував. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] подав до суду заяву, уякійпозовні вимоги ТОВ «ФЛОРА ІМПЕКС» підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти задоволення позовних вимог ОК «Люстдорф» НСТД України, заперечував, просив розглядати справу за його відсутності. Так, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд доходить наступних висновків щодо фактичних обставин справи та кореспондуючих ним правовим положенням. Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання за ним права власності та витребування на його користь нерухомого майна - нежитлових будівель, які складаються з будівель літ. «В3», «Г,г», «Д,д», «Е,е», «Ж,ж», «Л,л», загальною площею 1368,7 кв.м., що розташовані на земельній ділянці загальною площею 4993 кв.м. за адресою: Одеська область, вул. Симоненко Василя, буд. 21-А, яке зареєстровано за ТОВ «Флора Імпекс» та нерухомого майна 4/100 будівель бази, яка складається з гаражів під літ. «С» і складу будівельних матеріалів під літ. «Т», загальною площею 153 кв.м., що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 4993 кв.м. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с/рада Таїровська по вул. Зелена, 3, яке зареєстровано за [PERSON]. Як вбачається з тексту рішення Господарського суду Одеської області по справі №30-24\\160-04-6850 від 03 грудня 2004 року, що набрало законної сили 25.01.2005 року, після прийняття Одеським апеляційним господарським судом постанови по справі, №30-24\\160-04-6850, згідно Свідоцтва про право власності на Одеський будинок творчості Спілки театральних діячів України, виданого 20.06.2003р. фондом державного майна України на підставі Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки», постанов Кабінету міністрів України «Про передачу нерухомого майна творчим спілкам» від 10.07.1998р. №1058, «Про внесення змін і доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998р. №1058» від 27.09.2000р. №1474 та наказу Фонду державного майна України від 17.06.2003р. №1008, Одеський будинок творчості Спілки театральних діячів України , розташований за адресою: м. Одеса, с. Чорноморка, вул. Зелена, 3 дійсно належить НСТД України. Актом приймання-передачі об'єкту нерухомості Одеського будинку творчості НСТД України від 20.06.2003р. будівлі та споруди, що знаходилися на балансі Одеського будинку творчості НСТД України по вул. 3елена, 3 були передані Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області у власність НСТД України. У визначений актом перелік майна входять і об'єкти, що стали об'єктом купівлі-продажу за договором купівлі-продажу від серпня 2003р., а саме: спальний корпус №2, фінські будиночки-4 шт., літній кінотеатр, гараж, склад будматеріалів. В подальшому Одеському будинку творчості Національної спілки театральних діячів України (код ЄДРПОУ 03961737) було змінено найменування підприємства на Оздоровчий комплекс «Люстдорф» Національної спілки театральних діячів України (надалі - Люстдорф, без зміни коду ЄДРПОУ), про що зазначено в п. 1.1. Статуту Люстдорфу: «Оздоровчий комплекс «Люстдорф» Національної спілки театральних діячів України» - підприємство, яке засноване на власності об'єднання громадян є повним правонаступником Одеського будинку творчості Спілки театральних діячів України, ідентифікаційний код 03961757, зареєстровано рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів м. Одеси № 03961757 від 20 липня 1995 року, свідоцтво про державну реєстрацію, видане Одеським міськвиконкомом 20 жовтня 1997 року, реєстраційний номер 1216, що було перереєстрованого внаслідок зміни назви за рішенням Національної спілки театральних діячів України від 25 червня 2003 року. Зі змісту наведеного рішення Господарського суду Одеської області вбачаються й інші встановлені судом обставини що існували на час розгляду справи №30-24\\160-04-6850, що мають істотне значення для правильного вирішення теперішнього спору. Так рішенням суду встановлено, що згідно статуту 1997р. Одеського будинку творчості Спілки театральних діячів України належним власником Будинку творчості та його майна є Спілка театральних діячів України. При цьому за висновками суду будь-які матеріали, які б підтвердили факт передачі зазначених об'єктів Одеському будинку творчості-відсутні. З самого тексту оскаржуваного у вказаному провадженні договору та з інших матеріалів справи суд дійшов висновку, що зазначене майно лише знаходилося на балансі Продавця за договором. Баланс підприємства-це лише форма бухгалтерської звітності, та сам факт знаходження майна на балансі ще не є підтвердженням факту права власності на майно, що знаходиться на балансі підприємства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про власність», що був чинним на час укладення зазначеного договору та на час вирішення справи, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. Стаття 48 цього Закону законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. При цьому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом. Згідно ст. 55 Закону України «Про власність» у редакції на час розгляду справи, вилучення майна у власника допускається при зверненні стягнення на це майно за зобов'язанням власника у випадках і порядку, передбачених цим Законом, а також Цивільним і Цивільно-процесуальним кодексами України. У випадках передбачених законодавчими актами України, допускається оплатне вилучення майна у власника за рішенням суду чи іншого компетентного органу (службової особи). З таких обставин, суд дійшов висновку про те, що спірне майно було відчужено та вибуло з власності позивача особою, яка не мала належних повноважень на таке, та з таких підстав договір купівлі-продажу від 08 серпня 2003 року, укладений між ПП «Тенеріф» та Одеським будинком творчості НСТД України, за яким з власності Національної спілки театральних діячів України вибуло спірне нерухоме майно - було визнано недійсним. Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Одеської області по справі №30-24\\160-04-6850 від 03 грудня 2004 року, що набрало законної сили 25.01.2005 року, та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребують. Зазначене рішення Господарського суду Одеської області позивачем зареєстровано у органах державної влади своєчасно не було, та разом з тим на час вирішення зазначеного спору, майно, що було передано на виконання договору купівлі-продажу від 08 серпня 2003 року, укладений між ПП «Тенеріф» та Одеським будинком творчості НСТД України вже вибуло з власності ПП «Тенеріф» за ухвалою Овідіопольского районного суду від 15.12.2003 року по справі №2-1505\\2003, якою була затверджена мирова угода між [PERSON] та ПП «Тенеріф», про стягнення боргу у сумі 1850000 грн., шляхом передачі [PERSON] бази відпочинку розташовану по вул. Зелена, 3 в с. Чорноморка, Таїровського селищної ради, Овідіопольського району Одеської області. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст. 386, 387 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідач ТОВ «Флора Імпекс» в свою чергу заперечувало проти позову з тих підстав, що воно є добросовісним набувачем, що випливає з факту добросовісного набуття нею прав власності на зазначене майно за відплатними договорами, оформленими у передбаченому законом порядку - договорами купівлі продажу від 26.06.2013 року та від 29.07.2013 року що були складені у письмовій формі, мають нотаріальне посвідчення та зареєстровані у встановленому Законом порядку, від іншого добросовісного набувача - ПП «Компанія «[PERSON]», та з таких підстав заявили зустрічний позов про визнання ТОВ «Флора Імпекс» добросовісним набувачем спірного майна, та усунення перешкод у користуванні таким майном. За змістом частини пятої статті 12 ЦК України, та п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - добросовісність набувача презюмується, тобто будь якій набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Важливим у цьому сенсі є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». У зазначеному листі вказано, що\~під поняттям «знав»\~слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у субєкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. В свою чергу з матеріалів справи убачається, що відповідачі, як і попередні власники, не знали та не могли знати про факт відсутності повноважень у першого відчужувача майна на здійснення такого відчуження. Щодо застосовуваного законодавцем\~поняття «повинен був знати», то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобовязаний був про це знати. Аналогічна позиція закріплена і в п. 25 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5, «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»., за яким - набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. На підтвердження заперечень та вимог ТОВ «Флора Імпекс» свідчать наступні доводи та докази: на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2003 року, що був укладений між ПП «Тенеріф» та Одеським будинком творчості НСТД України, ПП «Тенеріф» набуло прав власності на спірне майно. 15.12.2003 року, як зазначено вище, за ухвалою Овідіопольского районного суду по справі №2-1505\\2003, право власності на спірне майно перейшло від ПП «Тенеріф» до [PERSON] При цьому суд окремо зазначає що на час постановлення відповідної ухвали договір від 08 серпня 2003 року, що був укладений між ПП «Тенеріф» та Одеським будинком творчості НСТД України недійсним визнано ще не було, та він вважався належним правовстановлюючим документом, а ПП «Тенеріф», відповідно, власником майна. 20.02.2004 року, [PERSON] реєструвала за собою права власності на спірний обєкт з зазначенням часток 1\\1, що підтверджується долученим до матеріалів справи витягом. 11.03.2005 року, за номером ВВТ №353730, між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально - посвідчений договір купівлі-продажу 96\\100 часток, спірного майна, що були розташовані за адресою: вул. Зелена, 3 Таїровська сельська рада, Овідіопольській район, Одеської області, та складались зі спального корпусу №2, під літ «В3», «Г,г», «Д,д», «Е,е», «Ж,ж», літнього клубу під літ. «Л». (копія договору долучена до матеріалів справи). 28.04.2005 року, між [PERSON] з [PERSON] в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу 4\\100 спірного мана, розташованого вул. Зелена, 3 Таїровська сельська рада, Овідіопольській район, Одеської області, та складались з гаражів під літ «С» та складу будівельних матеріалів під літ. «Т». 24.06.2005 року, Іллічівським міським судом Одеської області по справі №2-1439\\2005 було винесено рішення, яким вищевказаний договір було визнано дійсним (випливає з пояснень сторін та підтверджується копією витягу №7956910 від 03.08.2005). 15.11.2006 року, між [PERSON] та ПП «[PERSON] небо» було укладено нотаріально-посвідчений договір ВЕЕ №321589, купівлі продажу 96\\100 часток спірного майна, що були розташовані за адресою: вул. Зелена, 3 Таїровська сельська рада, Овідіопольській район, Одеської області, та складались зі спального корпусу №2, під літ «В3», «Г,г», «Д,д», «Е,е», «Ж,ж», літнього клубу під літ. «Л». 25.05.2009 року, ПП ««Компанія «[PERSON] небо», отримало свідоцтво про право власності на обєкт, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Василя Симоненка, 21-А в цілому. За відомостями такого свідоцтва обєкт складається з будівель «В3», «Г,г», «Д,д», «Е,е», «Ж,ж», «Л,л», загальною площею 1368,7 кв.м., відображених у технічному паспорті від 09.01.2009 року (свідоцтво видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, зареєстрованим в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, номер запису, 6187, в книзі:86неж-151 реєстраційний номер №27632723, копія долучена до матеріалів справи). Аналізуючи надані сторонами пояснення та письмові докази з зазначених обставин щодо укладення договору купівлі-продажу від 15.11.2006 року та свідоцтва про право власності від 25.05.2009 року, суд доходить висновку що майно, на яке було видано свідоцтво було отримано ПП «Компанія «[PERSON] небо» за наслідками укладеного 15.11.2006 року договору купівлі-продажу, та таким чином фактично є тим самим майном. 26.06.2013 року, між ПП «Компанія «[PERSON]» та ТОВ «ФЛОРА ИМПЕКС» , був укладений, нотаріально посвідчений договір, ВТО №958630, купівлі продажу 95\\100 часток нежитлових будівель, розташованих за адресою м. Одеса, вул. Василя Симоненка, 21-а, що в цілому складалися з будівель зазначених на схематичному плані, під літ «В3», «Г,г», «Д,д», «Е,е», «Ж,ж», «Л,л», а 29.07.2013 року, між ТОВ «ФЛОРА ИМПЕКС» та ПП «Компанія «[PERSON]», був укладений, нотаріально посвідчений договір, ВТО №958636, купівлі продажу 5\\100 часток нежитлових будівель, розташованих за тією ж адресою. 26.07.2013 року ТОВ «ФЛОРА ИМПЕКС» було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на 95\\100 спірного майна, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності серії АА №632482. 29.07.2013 року ТОВ «ФЛОРА ИМПЕКС» було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на 5\\100 спірного майна, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності серії АА №632484. Таким чином з досліджених судом матеріалів справи вбачається, що з 2003 року по 2013 рік у відповідних реєстраційних органах, а саме в бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості, до повноважень яких входило реєстрація прав власності та їх обмежень, та Єдиному Державному реєстрі речових прав на не рухоме майно, що почав діяти на підставі Закону України, «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», від\~01.07.2004\~№\~1952-IV, - були відсутні відомості щодо будь яких обмежень з приводу передачі спірного майна або наявності з цього приводу судових спорів. З наведених вище обставин вбачається, що при здійсненні купівлі-продажу спірного майна, сторонами були виконані всі вимоги Глави 16 ЦК України, щодо письмової та нотаріально - посвідченої форми відчуження майна. Передача вказаного майна за відповідними актами «Прийому передачі», свідчить про настання реальних наслідків повязаних із користуванням майном. Здійснення послідуючої державної реєстрації права власності на придбане майно свідчить про відсутність будь яких заборон та обмежень. Згідно із змістом п. 25 вказаної Постанови, відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності. На підставі викладеного суд доходить висновку про обґрунтованість твердження відповідача ТОВ «Флора Імпекс» про добросовісність набуття прав власності на майно про витребування якого йдеться у первинному позові у контексті заперечень проти первинного позову. Разом з тим суд зазначає про те, що відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та практики Верховного Суду України, з питань «Застосування законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розяснено, що добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. У звязку з цим не підлягають розгляду позовні вимоги про визнання набувача майна добросовісним, оскільки відповідно до ст. 338 ЦК питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до ст. 214 ЦПК України, а тому у вимогах зустрічного позову про визнання ТОВ «Флора Імпекс» добросовісним набувачем майна - нежитлових будівель, які складаються з будівель літ. «В3», «Г,г», «Д,д», «Е,е», «Ж,ж», «Л,л», загальною площею 1368,7 кв.м., що розташовані на земельній ділянці загальною площею 4993 кв.м. за адресою: Одеська область, вул. Симоненко Василя, буд. 21-А, слід відмовити. Виходячи з встановлених обставин щодо вибуття з власності позивача спірного майна та висновків суду про добросовісність набувача спірного майна ТОВ «Флора Імпекс», обґрунтованим вбачається наступне. Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Відповідно до п. 22, 23 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Разом з тим, майно може бути витребувано лише у випадку його фактичного існування, та не може коли воно знищено. Заперечуючи проти задоволення позову з таких підстав ТОВ «Флора Імпекс» вказував на те, що частина нерухомого майна, про витребування якого йдеться у позові на час вирішення справ в натурі вже не існує, оскільки такі будівлі через природній знос самозруйнувались. Так, з наданих представником відповідача пояснень, графічних та письмових матеріалів убачається, що обєкти, що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Василя Симоненко, 21-а, зазначені на технічному плані під літ. «В3», «Г,г», «Ж», «л», знаходяться у ветхому технічному стані, в котрому, у відповідності до таблиці 5.1 СОУ ЖКГ 75.11 -35077234,0015:2009 «Правил визнання фізичного зносу житлових будинків»: «Стан несучих конструктивних елементів аварійний, а не несучих дуже ветхій, Обмежене виконання елементів будинку своїх функцій». Обєкти зазначені під літ. «Д,д», «Е,е», «Л» розташовані раніше за вказаною адресою відсутні. ТОВ «Флора Імпекс» спрямувало на адресу Управління ДСБЕЗ ГУМВС України в Одеській області інформацію про те, що в період з 22 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року, через сильні пориви вітру та в силу звичайної старості, тобто звичайного зносу конструкцій під впливом часу та навколишнього середовища, будинки, що були позначені на плані під літ «Е, Д», самозруйнувались. Сильні пориви вітру підтверджені довідкою з Гідрометцентру Чорного та Азовського морів. Разом з тим суд не приймає до уваги такі заперечення зі сторони відповідача, оскільки вказані обставини,зокрема факти відсутності спірного майна в натурі, не підтверджені належними доказами оскільки встановлення таких обставин потребує спеціальних будівельно-технічних знань та за час провадження у справі сторони з клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи з відповідними питаннями не звертались. Відповідно до наданих судам розяснень суд у своїй діяльності не може підміняти інші органи та установи окрім випадків, передбачених законом. Таким чином суд, вирішуючи справу по суті вказує на те, що обставини зруйнування нерухомого майна мають бути підтверджені спеціальними засобами доказування, зокрема висновком судової будівельно-технічної експертизи, що була б проведена в рамках провадження по справі, та на те, що суд, на підставі наданих представником відповідача документів не може підмінити експертну установу та самостійно зробити відповідні будівельно-технічні висновки щодо зруйнування чи збереження в натурі спірного майна, а тому такі заперечення суд оцінює критично. Наведені доводи кореспондують ч.2 ст. 59 ЦПК України. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60, 212 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та таким чином суд, виходячи з свого внутрішнього переконання, що сформовано на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, доходить висновку про те, що спірне майно вибуло з власності позивача по за його волею, оскільки відповідно до встановлених Господарським судом Одеської області в рамках провадження по справі №30-24\\160-04-6850 обставин укладення договору купівлі-продажу від 08 серпня 2003 року, укладений між ПП «Тенеріф» та Одеським будинком творчості НСТД України, за який став підставою для вибуття з власності позивача майна, про витребування якого порушено питання, такий договір зі сторони продавця було укладено особою, яку не було уповноважено на вчинення такого правочину, тобто така особа діяла за власною волею, та по за волею власника майна, оскільки у іншому випадку власник майна надав би особі, яка вчиняла правочин належні повноваження. Вказаний висновок суду, у контексті наведених фактичних та правових обставин справи вказує на те, що заявлені позивачем вимоги про витребування нерухомого майна у добросовісного набувача підлягає задоволенню відповідно до положень п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України: «якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак по при встановлений факт порушення майнових прав позивача, такі права не можуть бути захищені судом у звязку з сплином строку позовної давності, та заявленням про застосуванням наслідків такого зі сторони відповідачів. Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОК «Люстдорф» НСТД України у звязку зі спливом строку позовної давності суд виходить з наступного: З наведених вище обставин та висновків вбачається що Одеський будинок творчості національної спілки театральних діячів України був структурним підрозділом Національної спілки театральних діячів України, а Оздоровчий комплекс «Люстдорф» НСТДУ, є правонаступником усіх прав та обовязків Одеського будинку творчості НСТДУ. 27.01.2004 року Одеському будинку творчості НСТДУ було видане свідоцтво про право власності на спірне майно. 03.12.2004 року, ОК «Люстдорф» НСТДУ, отримало рішення Господарського суду Одеської області по справі №30-24\\160-04-6850, яким було визнане недійсним договір купівлі продажу майна, укладеного між ПП «Тенеріф» та Одеським будинком творчості НСТДУ. Вказане рішення було залишено в силі Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.01.2005 року по справі, №30-24\\160-04-6850. Таким чином, суд приходить до висновку, що право на звернення з позовом про застосування наслідків недійсності правочину та витребування майна, (віндикаційним позовом), виникло у ОК «Люстдорф» НСТДУ, 25.01.2005 року, вже під час дії Цивільного кодексу України, що набрав чинності 01.01.2004 року та, згідно п.4 кінцевих та перехідних положень, застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до п.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України, визначає загальну позовну давність тривалістю у три роки. Частиною першою, ст.261 ЦК України, передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому ст. 263 ЦК України, передбачено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що ОК «Люстдорф» НСТДУ, отримуючи Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.01.2005 року по справі, №30-24\\160-04-6850, що залишила без змін рішення Господарського суду Одеської області по справі №30-24\\160-04-6850, від 03.12.2004р., яким було визнане недійсним договір купівлі продажу майна, укладеного між ПП «Тенеріф» та Одеським будинком творчості НСТДУ, дізналось про існування реєстрації права власності на спірне майно за ПП «Тенеріф», та мало прийняти заходи щодо витребування цього майна. Відповідно до п.7 Практики застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. З матеріалів справи та наданих суду пояснень сторін вбачається, позивач звернувся до суду з цим позовом - 27.04.2015 року, в той час, коли про необхідність захисту своїх майнових прав він мав дізнатись при отриманні Постанови Одеського апеляційного господарського суду від 25.01.2005 року по справі, №30-24\\160-04-6850, що залишила без змін рішення Господарського суду Одеської області по справі №30-24\\160-04-6850, від 03.12.2004р. Окрім того на підтвердження обізнаності позивача про вибуття з його власності спірного майна строк, що перевищує строк позовної давності свідчить зокрема копія Ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.12.2006 року, по справі №2-148\\6 про залишення без розгляду позову Національної спілки театральних діячів України, до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору від 11.03.2005 року, що стосувався купівлі-продажу спірного майна, та витребування цього майна. Статтею 264 ЦК України, передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому ч.1 ст.265 ЦК України, передбачає, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом Національної спілки театральних діячів України, до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.03.2005 року не переривало та не зупиняло обчислення позовної давності за заявленими позивачем вимогами. Окрім того критичної оцінки заслуговують пояснення зі сторони позивача щодо його необізнаності про вибуття з його власності спірного нерухомого майна і тому, що відповідно до положень ч.4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує та відповідно до положень ст. 322 ЦК України \~власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, та таким чином можливо дійти висновку про те, що позивач, як власник нерухомого майна має нести тягар його утримання сплати комунальних, для сплати яких законодавством визначено місячну періодичність, та інших платежів в продовж всього строку перебування, однак, позивач не надав відомостей про утримання ним спірного майна хоча в судовому засіданні надав пояснення, що позивачем дійсно сплачується земельний податок. Відповідно до системного аналізу національного та міжнародного законодавства, згоду на обовязковість якого було надано у встановленому Законом порядку, всі учасники правовідносин зобовязані добросовісно здійснювати свої права та обовязки, а тому суд доходить висновку про те, що позивачем пропущено строк на предявлення віндікаційного позову, щодо майна, яке вибуло з його володіння за договором від 08 серпня 2003 року, що було визнано недійсним Рішенням суду, яке набрало законної сили 25.01.2005 року. Крім того, суд звертає увагу на те, що подана представником ОК «Люстдорф» НСТДУ, заява про поновлення строків позовної давності не містить зазначення поважності причин пропуску цих строків, в ній ідеться лише про те, що керівництву ОК «Люстдорф» НСТДУ, в січні 2014 року, випадково, а саме з листа ПП «[PERSON] небо» стало відомо про те що їх право власності було порушено. З ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.12.2006 року, по справі №2-148\\6 про залишення без розгляду позову Національної спілки театральних діячів України, до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору від 11.03.2005 року, що стосувався купівлі-продажу, спірного майна, та витребування цього майна, убачається що НСТДУ достеменно знала про порушення свого права ще у 2005 році та зверталась до суду з віндикаційним позовом. Таким чином, відмовляючи ОК «Люстдорф» НСТД України у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із позовною заявою, суд звертає увагу на те, що позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами обчислення строків, встановлених статтями 253-255 цього кодексу. Строк як часова категорія характеризується не тільки початком а й кінцевим моментом. Отже трирічний строк позовної давності у спорі, з урахуванням вимог статті 253 ЦК України, почався не пізніше 15.12.2006 року та закінчився не пізніше 15.12.2009 року. Щодо вимог зустрічного позову частині усунення перешкод у користуванні приналежним ТОВ «Флора Імпекс» майном,то суд зазначає наступне. Відповідно до п.33 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року, «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення перешкод у користуванні майном підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Так, позивачем за зустрічним позовом долучено відомості про накладення арешту на приналежне йому майно - нежитлових будівель, які складаються з будівель літ. «В3», «Г,г», «Д,д», «Е,е», «Ж,ж», «Л,л», загальною площею 1368,7 кв.м., що розташовані на земельній ділянці загальною площею 4993 кв.м. за адресою: Одеська область, вул. Симоненко Василя, буд. 21-А на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси №520/8347/14-ц. Дослідивши копію такої ухвали суд зазначає проте, що наведене позивачем обтяження було накладено судом з метою забезпечення вимог позову у справі 520/8347/14-ц, де ТОВ «Флора Імпекс» було стороною (відповідачем), та вирішувався спір, повязаний з спірним майном. Правовідносини, що виникають з приводу застосування судом заходів забезпечення позову регулюються спеціальними нормами ст. ст. 151-155 ЦПК України, та зокрема положеннями ст. 154 врегульовано спеціальний порядок скасування таких обтяжень, а тому заявлені в цьому провадженні вимоги про скасування обтяжень задоволені бути не можуть через те, що законом передбачено інший, спеціальний, порядок скасування таких обтяжень.

Outcome: dismissed