Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

27.02.2014 року позивач звернулася до Дзержинського районного суду із позовом до [PERSON] про визнання втратившим право на проживання, анулюванні реєстрації фізичної особи. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.03.1998 року належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . [PERSON] за цією адресою зареєстрована та фактично проживає. Крім того, по вказаній адресі зареєстрований [PERSON] , а також дочка позивача, [PERSON] . 27.08.2013 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. З серпня 2013 року відповідач в квартирі [ADDRESS] , фактично не проживає. Позивач вважає, що [PERSON] не має права проживати у вказаній квартирі, оскільки не підтримує житловий стан квартири, краде документи на квартиру, а також загрожує [PERSON] фізичною розправою. Дії відповідача не дають [PERSON] та її дочці, [PERSON] , яка має неповнолітню дитину, проживати в квартирі, а також розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає. Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року. Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.02.2014 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов позов [PERSON] , цивільна справа надійшла в провадження до судді Дзержинського районного суду м. Харкова Задорожного М.І. 25.03.2014 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року клопотання відповідача [PERSON] задоволено, провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дзержинський районний відділ Головного Управління Імміграційної служби України в Харківській області, про визнання втратившим право на проживання, анулюванні реєстрації фізичної особи, зупинити до набрання законної сили рішенням по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2016 року справа №638/3030/14-ц надійшла в провадження судді Гайдук Л.П. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2017 року справа №638/3030/14-ц надійшла в провадження судді Подус Г.С. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.02.2019 року відновлено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дзержинський районний відділ Головного Управління Імміграційної служби України в Харківській області, про визнання втратившим право на проживання, анулюванні реєстрації фізичної особи. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.11.2015 року по справі №638/6633/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, позовні вимоги задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] . В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму судових витрат в розмірі 1390,50 гривен. Рішенням Апеляційного суду Харківської області 24.03.2016 року, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Апеляційні скарги [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2015 року змінено, скасовано його в частині визнання за [PERSON] права власності на 1\\3 частину спірної квартири та в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат в розмірі 1390, 50 грн. Визнано за [PERSON] право власності на 21/100 частину квартири [ADDRESS] , залишивши 79/100 частин цієї квартири у власності [PERSON] . Зменшено суму стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат до 340 грн. В іншій частині вказане рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 20.09.2017 року, касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Отже, відповідно до Рішення Апеляційного суду Харківської області від 24.03.2016 року, за [PERSON] визнано право власності на 21/100 частину квартири [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Дана правова позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 року по справі № № 653/1096/16-ц. Крім цього, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] ( 79/100 частини квартири) та [PERSON] (21/100 частини квартири). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене, хоч відповідач і має меншу частку у власності, однак також є власником спірного майна, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд,

Outcome: dismissed