Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

29.02.2008 між ЗАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № ABZIAK57710005 (далі Договір). Згідно зі ст. 2.1 Договору банк зобовязується надати позичальникові кредит в розмірі та на умовах, встановлених у цьому договорі, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов Договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до умов Договору банк надає кредит на таких базових умовах: загальний розмір кредиту 12 812,70 доларів США, дата погашення 27.02.2015, процентна ставка 10,56 процентів річних, період сплати з 14 по 18 число кожного місяця (ст. 17.1). Статтею 17.8 Договору визначено обовязок позичальника щомісячно в період сплати вносити щомісячний платіж в розмірі 231,52 долари США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентів за користування ним. Згідно зі ст. 4.1 Договору за користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою, визначено у ст. 17.1.6 Договору. Відповідно до ст. 4.3 Договору позичальник сплачує банку винагороду в розмірі та у строки, що зазначені в ст. 17.1.8 цього Договору. Статтею 14.2 Договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобовязань, передбачених ст.ст. 6.2.2 та 6.2.3 Договору, щодо сплати винагороди та процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Згідно зі ст. 14.3 Договору, у випадку порушення позичальником зобовязання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого ст. 6.2.4 Договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Відповідно до ст. 14.9 Договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобовязання за Договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн. + 5% від суми невиконаного зобовязання. Графік погашення кредиту погоджено сторонами Договору в додатку № 1 до нього, з якого випливає, що останній платіж має бути здійснено 02.03.2015. Доказів зміни цього графіку, зокрема шляхом укладання додаткових угод до Договору, сторони суду не надали. З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором № ABZIAK57710005 від 29.02.2008 вбачається, що станом на 22.04.2016 відповідач має заборгованість за Договором в розмірі 22 488,23 доларів США, що складається з наступного: 5 226,14 заборгованість за кредитом; 2 640,59 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 721,25 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 13 772,38 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; штрафи, відповідно до ст. 14.9 договору: 9,85 доларів США штраф (фіксована частина); 1118,02 доларів США штраф (процентна складова). Водночас, із указаного розрахунку заборгованості також випливає, що 01.10.2009 позивачем було звернуто стягнення на предмет застави і зараховано кошти на погашення наявної у відповідача заборгованості за Договором, у звязку із чим зменшено суму основного боргу, порівняно з 21.09.2009, з 12 370,34 доларів США до 4 990,16 доларів США. Факт звернення стягнення на предмет застави також підтверджується наданими позивачем меморіальними ордерами, визнається позивачем у додаткових письмових поясненнях, наданих суду 31.10.2016, а також визнається відповідачем у запереченнях проти позову. Разом з цим, з умов Договору випливає наступний порядок погашення заборгованості у випадку реалізації предмета застави. Так, відповідно до ст. 13.7 Договору, у випадку продажу предмета застави відповідно до статті 13.2 Договору всі суми, виручені в результаті такої реалізації, використовуються в першу чергу для відшкодування всіх витрат, включаючи витрати на юридичні послуги, яких банк зазнав у звязку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишаються після відшкодування витрат, зазначених у попередньому реченні, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед банком, яка негайно належить до сплати банку. За змістом ст.ст. 7.1.1 7.1.4 Договору до забезпечених вимог відносяться, зокрема: основна сума кредиту; проценти за користування кредитом; винагороди, передбачені ст. 17.1.8 цього Договору; неустойка (штраф, пеня). Таким чином зі зверненням стягнення на предмет застави та зарахуванням коштів, отриманих від цього, на погашення наявної заборгованості, повязується зміна строку виконання позичальником зобовязання за договором, а саме заборгованість підлягає негайній сплаті. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Виходячи з наведених норм чинного законодавства України, позивач має право на стягнення заборгованості за Договором. Розмір заборгованості за Договором, наведений у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачем не спростовано. Проте, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі статті 14.11 Договору, сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 (пять) років, що відповідає положенням ч. 1 ст. 259 ЦК України. Вирішуючи питання про застосування наслідків строку позовної давності, про що заявлено відповідачем у запереченнях проти позову, суд враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 01.07.2015 по справі № 6-331цс15 (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 46078585), дійшов наступних висновків Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом установлено, що згідно з умовами Договору (ст.13.7), після звернення стягнення на предмет застави та у випадку недостатності отриманих від цього коштів для повного погашення заборгованості, позичальник зобовязаний негайно погасити заборгованість за кредитом, процентами, винагородами, неустойкою, що залишилася. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту визначення ним розміру заборгованості боржника, що залишилася після реалізації предмета застави, тобто в даній справі з 01.10.2009, відтак і початок перебігу позовної давності повязаний саме з цією датою. Застосування строку позовної давності окремо до кожного чергового платежу, зазначеного у графіку погашення заборгованості (додаток № 1 до Договору), у даній справі виключається, оскільки одночасно з реалізацією предмета застави, змінився як розмір основного зобовязання, так і строк його погашення, отже подальше застосування цього графіку є неможливим. Таким чином, збільшений сторонами Договору пятирічний строк позовної давності закінчився 02.10.2014. Доказів наявності будь-яких поважних причини, через які позивачем було пропущено строк позовної давності, суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Посилання відповідача на наявність у Новомиколаївському районному суді Запорізької області у 2012 році справи між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, судом не береться до уваги, оскільки ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17.04.2012 по справі № 2/0817/138/2012 позовну заяву ПАТ «Акцент-Банк» було залишено без розгляду, що відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦПК України не перешкоджає повторному зверненню до суду та, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, не зупиняє перебігу строку позовної давності. Решта доводів відповідача, викладених у запереченнях проти позову, а саме щодо заниженої вартості продажу предмета застави, неправильності доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, судом не береться до уваги у звязку із не підтвердженням їх належними доказами. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк» належить відмовити в повному обсязі у звязку із пропуском строку позовної давності. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, у справі відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed