Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

27 жовтня 2017 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на те, що відповідач 13.02.2017 року, керуючи автомобілем «ЗАЗ», державний реєстровий номер [NUMBER], скоїв наїзд на ворота автомийки, яка належить позивачу. Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2017 року винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді є відповідач. В результаті дорожньо-транспортної пригоди майну [PERSON] було заподіяно матеріальну шкоду, яка складає 19 874,72 грн. При зверненні [PERSON] до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, позивачеві було відмовлено у виплаті сум. Тому в позові позивач просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] та витрати на оплату судового збору у розмірі 640 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав, проти заочного порядку розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес» свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. Водій [PERSON], керуючи автомобілем «ЗАЗ», державний реєстровий номер [NUMBER], перед початком руху на [ADDRESS], не переконавшись в безпеці маневру, скоїв наїзд на ворота автомийки. Своїми діями відповідач порушив правила дорожнього руху та спричинив матеріальну шкоду воротам автомийки за адресою [ADDRESS]. Винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді є відповідач - [PERSON], що підтверджується постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2017 року, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 13). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначена постанова є підставою звільнення від доказування, оскільки обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 16 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування нежитлових приміщень, які знаходяться по [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С. за реєстровим № 1400, копія договору наявна в матеріалах справи (а.с. 18 - 19). Таким чином, [PERSON] на підставі вищезазначеного договору набула права власності на майно - нежитлові приміщення з хвірткою та огорожею. Відповідно до дефектного акту від 14.02.2017 року та рахунку - фактури № СС17-1602 від 16.02.2017 року вартість матеріальної шкоди, завданої в результаті вищезазначеного ДТП склала 19 874,72грн. 29 березня 2017 року [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] звернулась до ПрАТ «Юнівес» із повідомлення про ДТП, яке сталося 13.02.2017 року за участю [PERSON] за адресою [ADDRESS], що підтверджується повідомленням про ДТП, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 20-21). Вказану заяву було направлено засобами поштового зв'язку на адресу третьої особи 30.03.2017 року, що підтверджується описом вкладення та квитанцією про відправлення поштового відправлення, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 22). Листом на електронну адресу представника позивача було співробітником ПрАТ «СК «Юнівес» повідомлено про прийняття у роботу документів та зазначено, що присвоєно номер справ ГО - 5905 (а.с. 23). В подальшому, позивачем [PERSON] в особі представників неодноразово було здійснено спроби отримати страхові виплати, проте, як свідчить запит про надання інформації (а.с. 24, 29) ані страхові суми ані інформації отримано не було. Як вбачається з відповіді Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 04.08.2017 року № 5931/13 - 12, позивачу суми не були виплачені у зв'язку із пропущенням строку на звернення із заявою про відшкодування страхових сум (а.с.30). Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Обговорюючи питання про судові витрати, суд вважає за необхідне на підставі 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн., сплату якого підтверджено квитанцією, наявною в матеріалах справи (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved