Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

27.06.2017 представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Сафір Ф.О. подав до суду позовну заяву про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 29.02.2008. 22.11.2017 відповідачка [PERSON] подала до суду зустрічний позов про визнання вказаного кредитного договору недійсним, зазначивши відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк». 19.12.2017 та 22.12.2017 до суду надійшли заперечення представника позивача за первісним позовом на зустрічну позовну заяву. 10.04.2019 цивільну справу [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист порушеного права споживача та визнання кредитного договору недійсним прийнято суддею до свого провадження. Постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 23.01.2020 судом постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження в означеній цивільній справі, таку призначено до судового розгляду. 10.12.2021 за ухвалою суду зустрічний позов було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Відтак, суд здійснює розгляд лише позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором б/н від 29.02.2008. При цьому суд констатує, що в процесі розгляду справи позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства на АТ КБ «ПриватБанк», а прізвище відповідачки значиться як [PERSON] . Окрім цього, як вбачається з уточненої позовної заяви від 18.06.2019, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.02.20008 у сумі 27913, 97 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка з метою отримання банківських послуг підписала заяву б/н від 29.02.2008, за якою їй було відкрито кредитний рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт, який згодом збільшено. Вказує, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав можливість відповідачу розпоряджатися кредитними коштами на умовах, визначених договором. Відповідачка зобов`язалася здійснювати погашення кредиту та процентів по перевитраті кредитного ліміту, а уразі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом - сплатити подвійні проценти, пеню, штрафи, чого своєчасно не зробила. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з врахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідачка станом на 31.07.2017 має заборгованість у 27913, 97 грн., з яких 2739, 30 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7918, 97 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14215, 27 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1200 грн. заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи - 500 грн. фіксована складова та 1305, 43 грн. процентна складова. В судове засідання представник позивача не з`явився, в прохальній частині уточненого позову наявне клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку та ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідачка повторно не з`явилася, неодноразово викликалася до суду, зокрема шляхом розміщення відповідного повідомлення про виклик до суду на вебпорталі Судова влада України, відзиву (заперечення) на позовну заяву, в тому числі уточнений позов, не подала. Згідно з п. 9, пп. 15.5 статті 1 Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідачка з метою отримання банківських послуг звернулася до позивача, де підписала заяву №б/н від 29.02.2008, в якій зазначила, що ознайомилася з Умовами та Правилами банківських послуг, Тарифами банку тощо. На підставі вказаної заяви позивач надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідачку за договором б/н видно, що старт карткового рахунку датований 29.02.2008, надалі відбулися зміни кредитного ліміту: 29.02.2008 встановлено кредитний ліміт у сумі 250 грн., 07.03.2008 збільшення кредитного ліміту до 1200 грн.; 18.09.2008 - до 1200 грн., 18.09.2008 - 1600 грн., 25.09.2008 - 2000 грн., 05.02.2013 - 8000 грн., а з 12.09.2016 зменшення кредитного ліміту до 0 грн. З довідки про кредитні картки видно, що відповідачці за договором №б/н 12.12.2012 надано ряд кредитних карток, зокрема 26.03.2014 кредитну картку з кінцевим терміном дії 03/18. З розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29.02.2008, укладеного між сторонами, відповідачка станом на 31.07.2017 має заборгованість у 27913, 97 грн., з яких 2739, 30 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7918, 97 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14215, 27 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1200 грн. заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи - 500 грн. фіксована складова та 1305, 43 грн. процентна складова. Позивач на підтвердження обов`язків відповідачки перед банком надав суду Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розмішених на сайті банку в ресурсі Архів, а також Умови та Правила надання банківських послуг, що діяли, за твердженням позивача, станом на момент укладення договору між сторонами, а також інформацію про внесені в означену договірну базу зміни. Окрім цього на підтвердження користування відповідачкою кредитними коштами позивач надав виписку по картковому рахунку відповідача за договором №б/н станом на 24.04.2020, зі змісту якого вбачається, що відповідачка здійснювала придбання продуктів, одягу, ліків та інших товарів, здійснювала зняття готівки тощо. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку позивач. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути нараховану пеню за прострочене зобов`язання та за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву №б/н від 29.02.2008, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. У заяві №б/н (прим. про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг), підписаної відповідачкою 29.02.2008, такі умови не вказані, розмір і порядок нарахування пені та штрафів окремо не визначений. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Означене підтверджується тим, що до позовної заяви представник банку додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розмішених на сайті банку в ресурсі Архів, а до уточненого позову - Умови та Правила надання банківських послуг, що діяли, за твердженням позивача, станом на момент укладення договору між сторонами, а також інформацію про внесені в означену договірну базу зміни. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві, підписаної відповідачкою, домовленості сторін про пеню та штрафи за порушення зобов`язання по сплаті заборгованості за кредитом та своєчасності погашення такої, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов та Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їх характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Більш того, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідачкою не підписані, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.02.2008, шляхом підписання відповідачкою заяви №б/н, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору, зокрема щодо нарахування пені та штрафів. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Отже, суд приходить до переконання, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.02.2008 станом на 31.07.2017 у сумі 10658, 27 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, а у задоволенні заявлених вимог в частині стягнення заборгованості за пенею та штрафами необхідно відмовити з вищевикладених судом підстав. Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial