Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

28 січня 2021 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 509, 525, 526, 530, 625, 629, 1047, 1049, 1050, 218 ЦК України просить: - стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість у розмірі 1134,97 доларів США, що в гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на дату подання позову становить 31700,17 гривень та 1053,09 гривень; - стягнути з [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 05 березня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі підписаної сторонами розписки, за яким відповідач [PERSON] отримала від позивача грошові кошти у розмірі 271 долар США, які зобов`язалася повернути не пізніше 05 липня 2018 року. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання за цим договором та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 271 долар США. Проте, відповідач зобов`язання виконала частково, повернувши позивачу лише частину позики в розмір 31 долар США. Позивачем вживалися заходи для врегулювання спору шляхом направлення 20.10.2020 року на адресу відповідача листа з вимогою сплатити заборгованість за позикою, проте цей лист як і усні звернення до відповідача залишились без виконання, відповідач на телефонні дзвінки не відповідає та ігнорує позивача. З метою захисту свого порушеного права, що спричинило збитки за договором позики, позивач звернувся до суду. За умовами договору позики, викладеними у вказаній розписці, у разі порушення строку сплати основного боргу позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. З урахуванням зазначеного та положень ст.258 ЦК України позивач вважає, що стягненню з відповідача на його користь підлягає пеня в розмірі 876 доларів США, розрахована за формулою: 240 (розмір простроченої заборгованості) х 1% ( розмір пені за договором) х365 (кількість прострочених днів з урахуванням строку позовної давності). Згідно зі ст. 625 ЦК України з відповідача також необхідно стягнути 3% річних від простроченої суми, що становить 18,97 доларів США, розраховані наступним чином: період прострочення зобов`язання з 06.07.2018 року по 22.02.2021 року, тобто 962 дні, сума простроченого зобов`язання 240 доларів США, таким чином 3% річних розраховуватимуться за формулою: 240 доларів США ( сума прострочки ) х 3% (розмір відсотків річних): 365 ( кількість днів у році) х 962 ( загальна кількість прострочених днів) = 18,97 доларів США. Крім того, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за весь час прострочення у сумі 1053 гривні 09 копійок. Загальна сума грошового зобов`язання, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача станом на 23.02.2021 року ( дату звернення до суду з позовною заявою у новій редакції) становить 1134,97 доларів США ( 240 доларів США - основний борг; 876 доларів США - пеня за порушення строку сплати позики; 18,97 доларів США - 3% річних від простроченої суми за період з 06.07.2018 року по 22.02.2021 року) та 1053,09 гривень - інфляційні втрати за весь період прострочки ( з липня 2018 року по лютий 2021 року). Ухвалою судді від 15 лютого 2021 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків шляхом подання до суду позовної заяви у новій редакції. Ухвалою судді від 01 березня 2021 року, після усунення недоліків, було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 29 березня 2021 року. 29 березня 2021 року в зв`язку з першою неявкою відповідача, повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, за правилом ч.4 ст. 223 ЦПК України розгляд справи було відкладено на 14 квітня 2021 року. У судовому засіданні позивач підтримав позов, просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за договором позики, проте не у гривневому еквіваленті, як він зазначив у позовній заяві, а в іноземній валюті, оскільки у розписці від 05.03.2018 року сума позики визначена в доларах США. З приводу конкретних обставин пояснив, що 05.03.2018 року до нього звернулась [PERSON] , відповідач у справі, яка просила надати їй у борг грошові кошти, які вона зобов`язалась вчасно повернути. Він погодився надати їй у борг грошові кошти в сумі 271 долар США, на підтвердження чого [PERSON] надала і підписала розписку, в якій зобов`язалась повернути вказану суму грошових коштів вчасно до 05.07.2018 року та у випадку прострочення - сплатити пеню у розмірі 1 % від суми за кожен день прострочення. У подальшому відповідач в рахунок погашення основної суми боргу сплатила йому лише частину в розмірі 31 долар США. Після закінчення строку повернення позики він звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення заборгованості, проте [PERSON] не відреагувала на його звернення. Тому він подав до суду позов про стягнення з останньої заборгованості за договором позики, яку визначив станом на 22.02.2021 року, оскільки позовну заяву у новій редакції направив до суду поштою 23.02.2021 року. Станом на день розгляду справи відповідач зобов`язання не виконала, тому вважає, що з відповідача на його користь, крім заборгованості в сумі 240 доларів США, необхідно стягнути пеню за порушення строку сплати позики в сумі 876 доларів США, 3% річних від простроченої суми за період з 06.07.2018 року по 22.02.2021 року в сумі 18,97 доларів США та 1053,09 гривень інфляційних втрат за весь період прострочення з липня 2018 року по лютий 2021 року. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася за зареєстрованим місцем проживання відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, проте конверт із судовою повісткою повернуто до суду з відміткою причини невручення « адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов відповідач до суду не направила. Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяви про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, відповідач не надала. Клопотання про відкладення судового розгляду справи відповідач до суду не подала. Заява про розгляд справи за її відсутності до суду не надійшла. За наявності умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, за згодою позивача, відповідно до ухвали суду від 14 квітня 2021 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з розпискою від 05 березня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] в борг 271 долар. На підтвердження укладення вказаного договору позивач надав розписку від 05 березня 2018 року, копія та оригінал якої долучено до справи, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки зазначено, що [PERSON] , [INFO] , проживаюча за адресою: [ADDRESS] , паспорт серія [NUMBER] виданий Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області, 05.06.1996 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] , отримала 05 березня 2018 року від [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Прилуцьким МВ УМВС України в Чернігівській області 12 березня 1996 року, 271 ( двісті сімдесят один) долар. [PERSON] зобов`язалась повернути кошти своєчасно до 05 липня 2018 року з помісячною виплатою суми у розмірі 67,83 долари та у разі прострочення виплати обов`язкового щомісячного платежу - виплатити пеню у розмірі одного процента від суми за кожен день прострочення. Вказана розписка підписана відповідачем та позивачем. Як вбачається з листа від 20 жовтня 2020 року, адресованого [PERSON] , відповідачу у справі, копія якого додана до позовної заяви, позивач звертався до відповідача з вимогою протягом 10 днів з моменту отримання цього листа сплатити прострочену заборгованість за договором позики згідно з розпискою від 05 березня 2018 року. Вказаний лист було направлено позивачем рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, зазначеною також у розписці від 05 березня 2018 року, про що свідчать конверт та фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 21.10.2020 року, копії яких надані позивачем. Проте, як видно з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію якого наданого позивачем на підтвердження направлення цього листа відповідачу, у відповідній графі в ньому відсутній підпис на підтвердження отримання вказаного поштового відправлення адресатом. Як зазначено у позовній заяві та підтверджено у судовому засіданні позивачем, відповідач за укладеним договором позики, який оформлено розпискою від 05 березня 2018 року, повернула позивачу лише частину грошових коштів в сумі 31 долар США, а тому не виконала взяте на себе зобов`язання щодо повернення всієї суми грошового зобов`язання, строк виконання якого настав 05 липня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з правилами ч. 2 ст. 640 цього Кодексу якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Частина 1 ст. 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові від 31.10.2018 року у справі №707/2606/16-ц, провадження 61-28762св18, зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана суду розписка містить зобов`язання однієї особи повернути іншій особі визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, передбаченого ч. 1 ст. 1046 ЦК України, і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної в ній суми грошей. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, - грошові кошти, у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За правилом ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, а у разі неможливості його повернення кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 цієї статті). Враховуючи, що борговий документ перебуває у кредитора після закінчення строку, зазначеного у ч. 1 ст. 1049 ЦК України, боржника слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Таким чином, суд вважає встановленим, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договорами позики, так і зобов`язання [PERSON] повернути суму боргу - 271 долар. Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства ( абз.1 ч.2 ст.551 ЦК України). За змістом п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Як видно із укладеного сторонами договору позики згідно з розпискою від 05 березня 2018 року, сторони погодили відповідальність позичальника та визначили, що у разі прострочення обов`язкового щомісячного платежу відповідач сплачує пеню у розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочення. З наданого суду розрахунку, який міститься у позовній заяві, вбачається, що позивач розрахував пеню наступним чином: 240 доларів США ( розмір простроченої заборгованості) х 1% (розмір пені за договором) х 365 днів ( кількість днів з урахуванням строку позовної давності, передбаченого ст.258 ЦК України) = 876 доларів США. Беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення між сторонами договору позики, дійсність його умов та передачі коштів, суд погоджується з вказаним розрахунком пені та приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики згідно з розпискою від 05 березня 2018 року в сумі 240 доларів США та пені в сумі в сумі 876 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо валюти заборгованості та грошового зобов`язання суд виходить з наступного. У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України у справ і №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду у справі №308/3824/16-ц ( щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи, що за умовами договору позики згідно з розпискою від 05 березня 2018 року між сторонами у позику були передані долари, за її змістом позичальник повинен повернути долари і відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи еквівалент до національної валюти, то суд робить висновок, що за умовами договору позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній в розписці сумі з урахуванням сплаченої частини суми боргу, тому поверненню позичальником ( та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті. Виходячи з викладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про стягнення основного боргу в іноземній валюті сумі 240 доларів США та пені в розмірі 876 доларів США. Розглядаючи вимогу позивача, в частині стягнення з відповідача на його користь 3% річних, суд робить такі висновки. Відповідно до частини першої ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Із розрахунку позивача слідує, що відповідач повинен сплатити заборгованість за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором позики згідно з розпискою від 05 березня 2018 року з урахуванням 3% річних від простроченої суми за період з 06 липня 2018 року ( наступний день після настання строку виконання зобов`язання) по 22 лютого 2021 року (день, що передує дню звернення до суду з позовною заявою у новій редакції), що становить 962 дні, а тому 3% річних ним розраховано наступним чином: 240 доларів США ( сума прострочення) х 3 % ( розмір відсотків річних) : 365 днів ( кількість днів у році) х 962 (загальна кількість прострочених днів ) = 18,97 доларів США. Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі № 638/10417/15-ц, у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивач надав розрахунок 3% річних з урахуванням сплаченої відповідачем частини суми основного боргу, проценти нарахував на прострочену суму ( на суму боргу, що залишилася після сплати відповідачем частини боргу) за період з 06.07.2018 року по 22.02.2021 року. Суд погоджується з таким розрахунком та приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми за вказаний період у сумі 18,97 доларів США. Даний розрахунок відповідачем не оспорений, іншого розрахунку процентів відповідач не надала. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення платежу у сумі 1053 гривні 09 копійок, суд виходить з наступного. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ « Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют статтею 625 ЦК України не передбачено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №638/10417/15-ц, а також у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 761/1617/15-ц. З наведених підстав, враховуючи, що предметом позики згідно з розпискою від 05 березня 2018 року були долари і відповідач зобов`язалась повернути долари, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат, передбачених у ч.2 ст.625 ЦК України, які позивач розрахував в сумі 1053,09 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. За таких обставин, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики згідно з розпискою від 05 березня 2018 року в сумі 240 доларів США, пеню в сумі 876 доларів США та 3% річних від простроченої суми за період з 06 липня 2018 року по 22 лютого 2021 року в сумі 18,97 доларів США, а всього в сумі 1134,97 доларів США. В частині стягнення інфляційних втрат в сумі 1053,09 гривень позивачу необхідно відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень, загальна сума позовних вимог склала 1134,97 доларів США та 1053,09 гривень. Зважаючи, що станом на дату звернення позивача до суду офіційний курс НБУ становив 27,9304 гривні за 1 долар США, то загальна сума позову становить 31700,17 гривень (1134,97 доларів США х27,9304 гривень) + 1053,09 гривень = 32753,26 гривень). При частковому задоволенні позовних вимог у розмірі 1134,97 доларів США, з урахуванням вказаного курсу НБУ 27,9304 гривні за 1 долар США, сума задоволеного позову відповідно до еквіваленту в національній валюті України становить - 37100,17 гривень (1134,97х27,9304=37100,17 гривень). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, виходячи з наступного розрахунку: 37100,17 гривень х 100:32753,26 гривень = 96,8 (відсоток розміру задоволеного позову); 908 гривень х 96,8:100 = 878,94 гривень (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову). На підставі викладеного,

Outcome: partial