Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

27 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила (в ред. від 17.02.2016), до відповідачів [PERSON], [PERSON], які діють від імені та в інтересах малолітньої [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності. В обґрунтування позову посилалась на те, що згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 27 грудня 2007 року вона придбала житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вулиці Севанській, 78 в Жовтневому районі м. Кривого Рогу. До складу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до договору купівлі-продажу, входив житловий будинок загальною площею 86,5 кв.м, житловою площею 51,6 кв.м «А-1», гараж «Ж», сарай «К», навіс «Л», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», водо колонка «І», замощення «ІІ», огорожа «№1-2». Після придбання домоволодіння позивачем були збудовані літня кухня, літній душ, реконструйовано житловий будинок, внаслідок чого його загальна площа збільшилася та склала 96,3 кв.м, житлова 56,5 кв.м, збудовано теплицю. Вказані обєкти та реконструкція житлового будинку були здійснені без відповідного дозволу компетентних органів, тобто самочинне будівництво, для вирішення питання якого позивачем було надана довіреність на імя [PERSON], чоловіка матері позивача, в порядності якого вона не мала сумнівів. [PERSON] від імені позивача звертався до суду із відповідною позовною заявою, але рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 квітня 2012 року у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самовільно побудоване нерухоме майно відмовлено в повному обсязі. В подальшому позивач доручила [PERSON] займатися в першу чергу питанням оформлення прав на земельну ділянку, для чого на його імя була надана генеральна довіреність на право представляти інтереси позивача, передані усі правовстановлюючі документи. 12 червня 2014 року [PERSON] помер, а в серпні 2014 року позивачу стало відомо про існування заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012, яким було задоволено позов про визнання права власності на самочинне будівництво, який вона не подавала до суду. В той же час позивачу стало відомо про існування договору купівлі-продажу від 21.12.2012, згідно якому [PERSON], від імені позивача, продав належне їй нерухоме майно за адресою вул. Севанська, 78 м. Кривий Ріг, малолітній [PERSON], яка являється онукою [PERSON] 20.08.2014 [PERSON] звернулася до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.10.2012, оскільки не мала ніякого відношення до цього позову, і взагалі не знала про існування цього рішення. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.09.2014 вказане заочне рішення було скасовано, провадження у справі закрито. Таким чином, вважає укладений договір купівлі-продажу від 21.12.2012 таким, що суперечить цивільному законодавству, посилаючись на ст. 203, 215, 216 ЦК України, просить визнати договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, оскільки вважала, що під час вчинення правочину, а саме договору купівлі-продажу домоволодіння, були дотримані усі норми законодавства, судове рішення, на підставі якого було укладено договір, було чинним. Договір купівлі-продажу був не тільки нотаріально посвідчений, але й пройшов відповідну державну реєстрацію даного правочину. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконкому покровської районної ради, в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, пояснила суду, що на законних підставах комісія виконкому надала відповідний дозвіл на придбання будинку на імя малолітньої [PERSON], і визнання договору купівлі-продажу недійсним порушить права малолітньої дитини. Суд, заслухавши представників позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 21.12.2012, укладеного між [PERSON], за яку на підставі довіреності діє [PERSON] (Продавець) та малолітньою [PERSON], за яку діють як законні представники своєї малолітньої доньки мати [PERSON] та батько [PERSON] (Покупець), [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в цілому складається з: житлового будинку «А-1», житловою площею 56,5 кв.м., загальною площею 96,3 кв.м., гараж «Ж», сара «К», погріб «И», гараж «Н», вбиральня «З», літня кухня «О», літній душ «З», теплиця-тимчасова «П», огорожа № 1, ворота/хвіртка № 2, водо колонка І, вимощення ІІ. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Севанська, будинок 78 (а.с. 53). Відповідно до п. 2 Договору, документом, що підтверджує право власності Продавця на відчужуваний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є: договір купівлі-продажу /ВКС № 452223/, посвідчений 24.12.2007 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 4021; рішення суду 02.102012 Жовтневий районний суд м. Кривого рогу, справа № 413/6397/2012, 2/413/3215/2012 та зареєстровані в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі: 11дод-200, номер запису: 50, реєстраційний номер майна: 1786422 (а.с. 53). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2012 року в цивільній справі № 0413/6397/2012 за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Ради міста Кривого Рогу про визнання права власності позов задоволено, визнано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво: літню кухню «О», Sзаб. 19,1 м2; літній душ «Р», Sзаб. 4,8 м2; житловий будинок «А-1», за рахунок реконструкції якого загальна площа збільшена та становить 96,3 м2, житлова площа 56,5 м2, що знаходяться на території домоволодіння № 78 по вулиці Севанській у місті Кривому Розі (а.с. 19). Дане рішення набрало законної сили 27 жовтня 2012 року, про проставлена відмітка на копії рішення (а.с. 19 зворотній бік). Зазначене рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2012 року, на яке послався нотаріус як на підставу виникнення права власності [PERSON] на вказане самочинне будівництво, скасовано рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.09.2014, та провадження у справі № 0413/6397/2012 закрито (а.с. 20-22). Таким чином, оспорюваний правочин було вчинено\~21 грудня 2012 року,\~під час його посвідчення нотаріусом було встановлено, що право власності продавця на відчужуваний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, зареєстроване у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі: 11дод-200, номер запису: 50, реєстраційний номер майна: 1786422, зокрема на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2012 року, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області 24 вересня 2014 року,\~тобто вже після укладення оспорюваного правочину. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що відповідачі [PERSON], [PERSON], які діяли як законні представники за малолітню доньку [PERSON], як покупець житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на момент придбання останнього, тобто станом на 21.12.2012, обєктивно не знали та не могли знати про те, що існують перешкоди правового характеру щодо придбаної ними за відплатним договором спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки рішення суду, яким визнано право власності продавця [PERSON] на самочинне будівництво, було скасовано після укладення даного договору купівлі-продажу. Отже, в силу диспозиції ч. 1\~ст. 388 ЦК України відповідачі є добросовісними набувачами, і вказані обставини не спростовані позивачем жодними належними та допустимими доказами в ході розгляду справи. Відповідно до\~ ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом\~або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 ЦК України. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Проаналізувавши всі необхідні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 21.12.2012), суд приходить до висновку, що в момент укладення оспорюваного правочину сторонами зазначеного правочину, тобто продавцем та покупцем, були дотримані всі необхідні та істотні умови, встановлені чинним законодавством України, для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 21.12.2012. Зокрема, сторонами оспорюваного правочину досягнуто згоди щодо предмету договору (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Дніпропетровська область вулиця Севанська, 78) та узгоджена ціна зазначеного нерухомого майна, що визначена відповідно до даних Висновку про незалежну оцінку в розмірі 173200 грн., яка повністю отримана представником продавця від покупців для передачі продавцю (п. 2.1 договору), відповідний дозвіл на придбання малолітньою дитиною нерухомого майна наявний (а.с. 117), про що також відображено в пункті 4.4 Договору. Таким чином, перехід права власності на спірну квартиру між сторонами правочину відбувся на підставі\~відплатного договору\~в установленому законом порядку. Сторони правочину на момент укладення оспорюваного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, повязаних з відчуженням спірної квартири, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також сторонами була дотримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема, складення у письмовій формі, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на будинок, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був укладений із дотриманням усіх положень чинного законодавства України та не суперечить їм, у звязку із чим були відсутні жодні обмеження для його посвідчення. Жодних допустимих та належних доказів, які б спростували вказані обставини, стороною позивача суду надано не було. Крім того, в своїй позовній заяві позивач посилається на те, що вона не була обізнана щодо дій свого представника за довіреністю [PERSON], якому вона надавала генеральну довіреність на оформлення земельної ділянки, щодо позову, з яким вона не зверталася до суду про визнання права власності, та судового рішення, яким було визнано її право власності на самочинне будівництво, і дізналася про ці обставини після смерті [PERSON] Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~як на підставу недійсності вказаного вище договору купівлі -продажу. Згідно з ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі»\~правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2\~ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до\~ст.10 Цивільного процесуального кодексу України\~сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4\~ст.10 Цивільного процесуального кодексу України\~суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених\~ЦПК України. Відповідно до ч.1\~ст.11 Цивільного\~процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень\~ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як\~на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до п.п.4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до\~статті 215 ЦК\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована\~особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК\~тощо). Відповідно до частини пятої\~статті 12 ЦК\~добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до\~ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу\~ст.10 ЦПК України\~зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна. Відповідно до п. 8 ч. 2 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту\~ст. 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з ч. 2\~ст. 328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналіз практики застосування судами\~ст. 16 ЦК України\~Верховного Суду України за результатами перегляду судових рішень в порядку виключного провадження чітко визначив, що згідно зі\~ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Аналогічна правова позиція зазначена в аналогічній справі постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. за № 6-95цс13. Згідно ч. 1\~ст. 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у\~разі, якщо майно: 1) було загублене\~власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, згідно\~ст. 388 ЦК України\~набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Статтею 12 ЦК України\~та п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~передбачено, що добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом. Добросовісне набуття у розумінні\~ст. 388 ЦК України\~можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до п.21,22 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого\~суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст. ст.\~387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст. ст.\~387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження\~майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст.ст.\~387,388 ЦК України. У звязку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі\~ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, оскільки позивач вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляв, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не вірно обрано передбачений п. 2 ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~спосіб захисту своїх прав. Статтею 212 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім\~переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним вказаного правочину, а саме договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Севанська, будинок 78, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 21.12.2012, укладеного між [PERSON], за яку на підставі довіреності діє [PERSON] (Продавець) та малолітньою [PERSON], за яку діють як законні представники своєї малолітньої доньки мати [PERSON] та батько [PERSON] (Покупець), а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed