Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

27 вересня 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з Краматорського міського суду Донецької області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Краматорської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини в зону проведення антитерористичної операції без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог позивачкою зазначено, що рішенням Калінінського районного суду м. Голівки Донецької області від 12 жовтня 2010 року шлюб між сторонами був розірваний. Позивачка та відповідач мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачкою в м. Краматорську Донецької області. Протягом декількох років після розлучення позивачкою неодноразово здійснювалися спроби вивезти доньку до міста Горлівка Донецької області та за кордон з метою відпочинку та оздоровлення на нетривалий період часу, проте відповідач, щоразу необґрунтовано і безпідставно затримував оформлення документів, а останнім часом взагалі не хоче це обговорювати. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в оформленні документів для виїзду дитини, відповідач не наводить. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам доньки та не сприяє її всебічному і гармонійному розвитку. Поїздка дитини до зони проведення антитерористичної операції в м. Горлівку Донецької області необхідна для відвідування близьких рідних дитини, без мети постійного проживання на тимчасово неконтрольованій території. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, зокрема на побачення з дитиною, порушуватися не будуть. У зв'язку із наведеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати позивачці дозвіл на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду малолітньої [PERSON] на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області до м. Горілівка Донецької області, та за межі території України, а також надати дозвіл малолітній [PERSON] на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON] за межі території України та на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області до м. Горілівка Донецької області без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON] до досягнення нею шістнадцятирічного віку. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється, зокрема, до м. Горлівка Донецької області, що є останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання відповідача (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, відповідно до роз'яснень ВССУ (вих. № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року), та згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення в друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 224-228 ЦПК України. Представник Органу опіки та піклування Краматорської міської ради, будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Органу опіки, проти задоволення позовних вимог [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини до неконтрольованої Українською владою території м. Грлівка Донецької області заперечував, оскільки такий виїзд може становити реальну загрозу для життя та здоров'я дитини. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серія: [NUMBER], виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області 12 листопада 2009 року, де батьками дівчинки записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно із рішенням Калінінського районного суду м. Горлівка Донецької області від 12 жовтня 2010 року у цивільній справі № 2-10789/2010, шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу, прізвище позивачки було залишено - [PERSON] (а.с. 11). Згідно із відміткою у паспорті позивачки [NUMBER] виданому 17 серпня 2012 року Калінінським РВ у м. Горлівка ГУ ДМС України в Донецькій області, 23 червня 2012 року вона вийшла заміж за [PERSON], 1986 року народження, та здобула таким чином прізвище - [PERSON] (а.с. 5). Згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000026106 від 26 квітня 2017 року, позивачку [PERSON] було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Її зареєстрованим місцем проживання є: [ADDRESS]. Зареєстроване фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000026167 від 26 квітня 2017 року, малолітню [PERSON], [INFO], було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Її зареєстрованим місцем проживання є: [ADDRESS]. Зареєстроване фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 9). Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Згідно із ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про стан її здоров'я, а також про фізичний, духовний і моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. Суд зазначає, що оскільки у такому випадку у дитини буде можливість зустрітися із близькими родичами, оздоровитися та розширити світогляд, позов в частині надання дозволу на виїзд дитини у супроводі її матері на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, та за межі території України підлягає задоволенню. Суд вважає, що зазначений виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, а також за кордон не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки. Згідно із абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідність у виїзді дитини не є безтерміновою, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим суд вважає можливим надати малолітній [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON] без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON] в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області до м. Горлівка Донецької області, а також за межі території України, з моменту набрання даним рішенням законної сили до досягнення [PERSON] шістнадцяти років. Що стосується вимоги позивачки про надання їй дозволу на виготовлення проїзного документа для виїзду її доньки за межі України, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачала, що документами, що надають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Між тим, вказана норма Закону на теперішній час викладена в редакції Закону України № 1474-VIII від 14 липня 2016, якою виключено із переліку документів, що надають право на виїзд з України, проїзний документ дитини. Також, з 01 квітня 2015 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 682 втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», якими було передбачено, що за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п.1, п.2, п.3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 07.05.2014 року, право на виїзд з України і в'їзд в Україну дає паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який має право отримати кожен громадянин України. Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Відповідно до п. 20 вказаного Порядку, оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється: 1) особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі її особистої заяви-анкети; 2) особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. З огляду на приведені норми, вимога позивачки щодо надання дозволу на оформлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон без згоди батька є такою, що не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню. Таким чином, аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини в зону проведення антитерористичної операції без згоди батька підлягають частковому задоволенню. Позивачка [PERSON] не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати, пов'язані із зверненням до суду.

Outcome: partial