Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

29.05. 2014 року до Пустомитівського районного суду Львівської області, після касаційного розгляду, надійшла цивільна справа [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення. У позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області; виселити [PERSON] із житлового будинку № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області без надання іншого житла. Позивач у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог як на підставу для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини: позивачеві на праві приватної власності належить житловий будинок № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області. У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі. Відповідач [PERSON] у вказаному будинку лише зареєстрований, проте не проживає. Відповідач [PERSON] проживає у [INFO]. Позивач набула право власності на вказаний будинок за договором іпотеки, проте не може повноцінно користуватися та розпоряджатися таким. На підставі наведеного позивач у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог просить суд задолити позов. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, проте її представники [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним у заяві про уточнення позовних вимог, позов просили задоволити. Представники відповідача [PERSON]: [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги не визнали та пояснили суду, що позивач звертаючись до суду покликався на те, що вона (позивач) набула право власності на спірне майно на підставі договору іпотеки. Проте, маючи таку можливість позивач не скерувала відповідачам вимоги про виселення. На цьому наголосив ВССУ в свій ухвалі при касаційному розгляді. Таким чином, процедура виселення не була дотримана, що у свою чергу свідчить про безпідставність зазначеного позову. У задоволенні позовних вимог заявлених позивачем просять суд відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився повторно, про причини своєї неявки суд не повідомив. Зясувавши думку всіх учасників процесу, в сою чергу останні не заперечили проти здійснення судового розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON], з урахуванням вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд ухвалив продовжувати судовий розгляд справи без участі відповідача [PERSON] Заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: із Витягу про державну реєстрацію прав № 31342599 від 19.09. 2011 року (а.с. 7) слідує, що позивач [PERSON] на підставі Договору іпотеки від 04.11.2010 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1079 (а.с. 4- 6) є власником житлового будинку № 11 по вул. Зелена, с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області. Відповідно до. 1.2.1 вказаного вище Договору іпотеки до набуття права власності позивачем на будинок № 11 по вул. Зелена, с. Сокільники, Пустомитівського району його власником була [PERSON]. Таким чином, відповідач [PERSON] є колишнім власником зазначеного житлового будинку № 11 в с. Сокільники, по вул. Зеленій. З Довідки № 1084 від 24.06. 2014 року, що видана Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області (а.с. 186) вбачається, що у житловому будинку № 1 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Зазначені особи не перебувають у родинних відносинах із власником житлового будинку, не є членами сімї позивача в розумінні ст. 3 СК України ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України. Сторонами та їх представника визнається та згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказування не потребує та обставина, що [PERSON] фактично проживає у зазначеному вище житловому будинку. Вирішуючи питання підставності заявлених позивачем позовних вимог суд виходить із наступного: в силу вимог ч. 2 ст. 214 ЦПК України ври виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. ВСУ у своїй постанові від 16.01. 2012 року у справі № 6 57цс11 зазначив наступне: відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Таким чином, підлягає дослідженню підставність існування у відповідачів права користування спірним житловим приміщенням, а саме житловим будинком № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено вище, що відповідачі не є власниками житлового будинку право користування яким є предметом спору. Звернення позивача до суду із цим позовом та пояснення дані його представника свідчать про відсутність згоди власника житлового приміщення (позивача) на користування відповідачами спірним житлом. Відповідачами та їх представниками не доведеного перед судом існування правових підстав для користування житловим будинком № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області на теперішній час. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Із зазначеного сліду, що позивач вправі усунути порушення свого права власності, яке не повязане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом визнання відповідачів таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відтак, позовна вимога заявлена позивачем про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області підставна, а тому підлягає задоволенню. Позовна вимога заявлена позивачем про виселення [PERSON] із житлового будинку № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області без надання іншого житла підлягає задоволенню, виходячи з наступного: п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Судом встановлено відсутність правових підстав для користування відповідачем [PERSON] спірним житлом. Судом встановлено та сторонами визнано, що відповідач [PERSON] проживає у спірному житлі. Як слідує із наведеного без правової на те підстави, що свідчить про самоправне зайняття відповідачем житлового будинку № 11 по вул. Зеленій в с. Сокільники, Пустомитівського району, Львівської області. В силу вимог ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. На підставі наведеного суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, а тому такі підлягають задоволенню. Документально підтверджені понесені позивачами судові витрти підлягають розподілу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved