Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

28.05.2015 року позивач через представника звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить: - стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь проценти за користування неповернутою частиною позичених коштів, три проценти річних від простроченої поверненням позики за період з 03.06.2014 року по 28.05.2015 року в сумі, еквівалентній 6 434 доларам США за курсом НБУ на день вирішення справи, а також неустойку за період з 03.06.2014 року по 28.05.2015 року в сумі 359 000 грн. 00 коп.; -в рахунок задоволення своїх вимог до відповідача [PERSON] за договором позики від 17.09.2010 року, яка складається з: -неповернутої частини боргу в сумі 32 500 доларів США, що було еквівалентно 490 945 грн. 00 коп., процентів за користування позиченими коштами у сумі 9 123 долари США, що було еквівалентно 137 812 грн. 03 коп., трьох процентів річних в сумі 1 810 доларів США, що було еквівалентно 27 341 грн. 86 коп., судового збору в розмірі 3 654 грн. 00 коп. згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року, -неустойки за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 656 100 грн. 00 коп. згідно рішення апеляційного суду Харківської області від 10.03.2015 року, -процентів за користування позикою за період з 03.06.2014 року по 28.05.2015 року в сумі, еквівалентній 5 476 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, -трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за період з 03.06.2014 року по 28.05.2015 року в сумі, еквівалентній 958 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, -неустойки за період з 03.06.2014 року по 28.05.2015 року в розмірі 359 000 грн. 00 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] - із застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в п. 4 іпотечного договору ціною на рівні 200 000 грн.; -надати позивачу право особисто та через представників пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, одержувати і подавати необхідні довідки (в тому числі про сімейний стан іпотекодавців, належність їм майна на праві власності, про кількість продажів, визначення нормативної вартості), будь-які витяги з усіх державних реєстрів прав власності, інших речових прав на нерухоме майно та обтяжень об'єктів нерухомого майна, звіти про оцінку майна (в тому числі висновки експертів) та будь-які інші документи в Державній реєстраційній службі України, Державній міграційній службі України та інших державних органах, установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності, в державних нотаріальних конторах, у приватних нотаріусів та в архівних установах (в тому числі з вимогами про відкриття нового розділу стосовно предмета іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно) та вчиняти всі інші необхідні дії, пов'язані з продажем предмета іпотеки; -виселити відповідачів з іпотечного майна - квартири [ADDRESS], -з метою збереження предмета іпотеки до моменту його реалізації, передати предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] - в управління позивача з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу, зміни замків, а також укладення договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, укладення договорів оренди предмета іпотеки з правом отримання орендної плати, -стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 17.09.2010 року позивач позичив відповідачу [PERSON] та її матері [PERSON] 36 500 доларів США строком до 17.09.2013 року, про що між ними був укладений нотаріально посвідчений договір позики. В забезпечення виконання зобов'язань боржників за договором позики, 17.09.2010 року між позивачем та відповідачами був укладений та нотаріально посвідчений іпотечний договір, за яким відповідачі передали позивачу в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Відповідачі порушили свої зобов'язання і повернули позивачеві тільки частину боргу - на суму всього лише 4 000 доларів США, після чого жодних дій з повернення позичених коштів не вчиняли, у зв'язку з чим він змушений був звернутися за захистом своїх прав в суд із позовом. 03.12.2014 року Фрунзенським районним судом м. Харкова вирішено стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 17.09.2010 року в сумі 656 098 грн. 89 коп., неустойку в сумі 1 048 024 грн. 50 коп. та судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10.03.2015 року змінене рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року та зменшено належну до стягнення з відповідачів на користь позивача неустойку до 656 100 грн. 00 коп., в іншій частині рішення залишено без змін. Оскільки відповідачі не повертають позивачеві борг у визначеному цими судовими рішеннями розмірі, позивач вважає, що має право на подальше нарахування і просить стягнути з них проценти за користування позиченими коштами, три проценти річних, неустойку і звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, представник позивача зазначає, що він виконав вимоги ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», узгоджені з ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, направив відповідачам вимоги про звільнення предмета іпотеки і, одночасно з рішенням про зверненням на квартиру стягнення, просить суд виселити з неї відповідачів і передати квартиру йому в управління. 19.10.2015 року відповідачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд до [PERSON] із зустрічним позовом, прийнятим судом і об'єднаним із первісним позовом ухвалою суду від 19.10.2015 року, в якому просили договори позики та іпотеки від 17.09.2010 року визнати недійсними. В обґрунтування свого зустрічного позову зазначали, що в період з 2009 по 2010 роки у [PERSON] було виявлено онкологічне захворювання, і для проведення хімії та терапії їм були потрібні гроші. [PERSON] через посередника познайомилася з [PERSON], який запропонував їм позичити 19 000 доларів США. Розуміючи, що іншого позикодавця їм не знайти, а недуг [PERSON] з кожним часом поширюється, [PERSON] погодилась на умови [PERSON] і запропонувала [PERSON] та її хворій матері [PERSON] підписати договір позики. В цей же день ними було укладено договір позики. При цьому, фактично позичальником була [PERSON] і саме вона отримала гроші по договору позики, в той час як [PERSON] вважала, що підписує згоду на одержання [PERSON] позики, а [PERSON] - незважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] просили її поставити свій підпис на договорах позики та іпотеки - відмовлялась це робити. [PERSON] сплачувала проценти [PERSON] та його брату, сплативши 7500 доларів США. На травневі свята 2013 року [PERSON] повідомила [PERSON] та [PERSON], що не підписувала договори позики та іпотеки. [INFO] [PERSON] померла, а [PERSON] прийняла після неї спадщину, оскільки проживала з нею, і вважає, що в разі визнання договорів позики та іпотеки недійсними вона може претендувати на спадщину на частину переданої в іпотеку квартири. Крім того, 14.07.2015 року [PERSON] звернулася в суд із окремим позовом до [PERSON], [PERSON] третя особа - приватний нотаріус ХМНО Карташова С.І., в якому, посилаючись на такі самі обставини, просила договори позики та іпотеки від 17.09.2010 року визнати удаваним, а позичальником за договором позики та іпотекодавцем за договором іпотеки від 17.09.2010 року - визнати [PERSON] Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.12.2015 року по справі № 645/5061/15-ц (провадження № 2/645/1710/15) цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних, неустойки, про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів недійсними направлено для об'єднання з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - ПН ХМНО Карташова С.І. про визнання договорів позики та іпотеки удаваними, і 21.12.2015 року ухвалою суду в цьому складі справи було об'єднано. Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, [PERSON] в судове засідання не з'явився, але забезпечив явку своїх представників. Представники [PERSON] надали суду докази здійснення спроб позасудового врегулювання спору, повідомили про відомі судові рішення, що стосуються предмету спору, подали письмові заперечення проти позовів [PERSON], [PERSON], а також заяву про розгляд справи за їхньої відсутності та клопотання про застосування до вимог [PERSON], [PERSON] наслідків спливу позовної давності. В судове засідання 22.06.2016 року представники [PERSON] не з'явились, представник за довіреністю [PERSON] подала суду через канцелярію заяву, в якій посилаючись на тривалість розгляду справи та зловживання [PERSON], [PERSON] своїми процесуальними правами, просила розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. [PERSON], [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчать знаки поштової оплати за відправлення судових повісток. Посилаючись на різні обставини, неодноразово просили суд відкласти судові засідання, призначені судом на 05.02.2016 року, 14.03.2016 року, 26.04.2016 року, 20.05.2016 року, 08.06.2016 року та 22.06.2016 року, та не розглядати справу за їхньої відсутності. В судове засідання 22.06.2016 року не з'явились, доказів поважності причин неявки суду не надали. Згідно ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Провадження у справі за первісним позовом [PERSON] відкрите ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.07.2015 року. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. В силу ст. ст. 76, 77 ЦПК України, [PERSON], [PERSON] вважаються такими, що належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання без поважних причин, що свідчить про умисне затягування розгляду справи. При цьому, суд враховує заяви [PERSON], [PERSON] про відкладення судових засідань, які свідчать, що ними не втрачений процесуальний інтерес до поданих ними позовів. У зв'язку з цим, суд не залишатиме подані ними позови без розгляду, але вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності по наявних у справі доказах. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні по справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17.09.2010 року [PERSON] позичив [PERSON], [PERSON] 36 500 доларів США, які відповідачі вони зобов'язалися повернути не пізніше 17.09.2013 року, про що між ними був укладений договір позики, 17.09.2010 року посвідчений ПН ХМНО Карташовою С.І. за реєстровим № 2924. В забезпечення виконання [PERSON] і [PERSON] їхніх зобов'язань з повернення позики, 17.09.2010 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з іншої сторони був укладений іпотечний договір, за яким [PERSON], [PERSON], [PERSON] передали [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS], житловою площею 38,6 кв. м., загальною площею 56,2 кв. м., яка на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, 11.01.1999 року виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 8-99-130629. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Договір позики від 17.09.2010 року укладений сторонами в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за № 2924. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги доказів, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Укладаючи договір позики від 17.09.2010 року, в пункті 4 договору [PERSON], [PERSON] зазначили, що зазначені в цьому договорі валютні цінності вони отримали від [PERSON] ще до підписання цього договору. В п. 13 договору позики сторони стверджували, що діють свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, які б примусили їх укласти договір на вкрай невигідних умовах, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, бажаючи реального настання обумовлених договором правових наслідків, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись стосовно обумовлених договором обставин, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, в тому числі з вимогами щодо недійсності договору. Твердження такого самого змісту міститься і в п. 22 оспорюваного іпотечного договору. Зважаючи на це, суд критично ставиться до тверджень [PERSON], [PERSON] про нібито неотримання кимсь з позичальників позичених коштів або отримання їх в сумі, меншій за зазначений в договорі позики розмір. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року по справі № 645/4731/14 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання договору недійсним, укладеним під впливом обману та тяжкої обставини, що було змінене апеляційним судом Харківської області від 10.03.2015 року лише в частині стягнутої неустойки, встановлено що за договором позики від 17.09.2010 року [PERSON] було позичено [PERSON] та [PERSON] 36 500 доларів США. Крім того, зі змісту цього рішення також вбачається невідповідність обставин, на які в обґрунтування своїх вимог посилаються [PERSON], [PERSON], свідченням самої [PERSON], наданим нею в тій справі під час допиту за її згоди в якості свідка. Так, під час надання свідчень щодо обставин укладення оспорюваних договорів у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], вона зазначала, що не була присутня під час обговорення сторонами та підписання договору позики, а знаходилася ззовні нотаріальної контори і зайшла туди лише щоб підписати іпотечний договір. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи,які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON], [PERSON] не надали суду, і матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов'язує можливу недійсність оспорюваних договорів. Натомість, матеріали справи містять достатньо належних і допустимих доказів, що свідчать про дійсність цих договорів, відповідність їх вимогам закону та відсутність вад змісту, форми та волі сторін при їх укладенні. Тому, суд приходить до висновку про необґрунтованість зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики та іпотеки від 17.09.2010 року недійсними, а також позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - ПН ХМНО Карташова С. І. про визнання договорів позики та іпотеки удаваними, - і відмовляє в їх задоволенні повністю. Представником [PERSON] [PERSON]. заявлене клопотання про застосування до вимог [PERSON] наслідків спливу строку позовної давності, оскільки оспорювані нею правочини укладені 17.09.2010 року, а з заявою вона звернулася лише 14.07.2015 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Таким чином, сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Тож, оскільки позов [PERSON] є необґрунтованим, підстави для застосування до її вимог позовної давності відсутні. З урахуванням наведеного вище, в силу норми ст. 204 ЦК України, суд приходить до висновку про дійсність і законність укладених між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] договору позики та іпотечного договору від 17.09.2010 року, посвідчених приватним нотаріусом Карташовою С. І., та про обов'язковість виконання його сторонами. Відповідно до положень норм ст. ст. 526, 530, 611, 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року по справі № 645/4731/14 (провадження № 2/645/1702/14) було встановлено, що позичальники [PERSON], [PERSON] порушили свої зобов'язання щодо повернення [PERSON] позики у встановлені договором строки, і вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 17.09.2010 року в сумі 43 433 долари США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.12.2014 року було еквівалентно 656 098 грн. 89 коп., яка складається з: основного боргу в сумі 32 500 доларів США, що еквівалентно було 490 945 грн. 00 коп., процентів за користування позиченими коштами в сумі 9 123 долари США, що було еквівалентно 137 812 грн. 03 коп., трьох процентів річних у сумі 1 810 доларів США, що було еквівалентно 27 341 грн. 86 коп., неустойку в сумі 1 048 024 грн. 50 коп. та судовий збір у сумі 3 654 грн. 00 коп. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.03.2015 року по справі № 645/4731/14-ц (провадження № 22ц/790/1718/15) було змінене рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року і зменшено розмір неустойки, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] з 1 048 024 грн. 50 коп. до 656 100 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2015 року відхилено касаційну скаргу [PERSON], а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2014 року в частині, що не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Харківської області від 10.03.2015 року - залишено без змін. Отже, неповернута позичальниками [PERSON] частина позики за договором від 17.09.2010 року вже була предметом судового розгляду і визначена судовими рішеннями, що набрали законної сили, в розмірі 32 500 доларів США, а тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. Позивач стверджує, що сума неповернутої позики в сумі 32 500 доларів США йому не повернута, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведене. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 137 ЦПК України, суд зобов'язаний витребувати докази за вмотивованими клопотаннями сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, проте з власної ініціативи витребувати докази суд не вправі. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів повної або часткової сплати [PERSON] відповідачами або іншою особою вказаної суми. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, суд погоджується, що неповернута частина позики за договором від 17.09.2010 року у визначеному судовими рішеннями розмірі позивачу [PERSON] не повернута. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов'язання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України - виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Оскільки у визначеному судовими рішеннями розмірі борг відповідача [PERSON] повернутий позивачеві не був, це грошове зобов'язання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося, то позивач має право на стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування позикою на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК України, а відповідач [PERSON] продовжує нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Позивачем визначений розмір належних до стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь процентів за користування позикою на підставі ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ за період з дня попереднього звернення в суд 03.06.2014 року по день звернення в суд із цим позовом 28.05.2015 року на загальну суму 5 476 доларів США, із якою суд погоджується і яка відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 22.06.2016 року на рівні 2 489,2558 грн. за 100,00 доларів США, складає 136 311 грн. 64 коп. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений в договорі або законом. Позивачем вірно обрахована сума належних до стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь трьох процентів річних за 359 днів в період з 03.06.2014 року по 28.05.2015 року в розмірі 958 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на рівні 2 489,2558 грн. за 100,00 доларів США складає 23 847 грн. 07 коп. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Умовою п. 7 договору позики від 17.09.2010 року сторонами встановлено неустойку в розмірі 1 000 грн. за кожен день прострочення повернення позивачеві позики. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Положення п. 7 договору позики від 17.09.2010 року про неустойку відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Оскільки укладений сторонами договір позики від 17.09.2010 року є чинним, не розірваний, не визнаний в установленому порядку нікчемним чи недійсним, він підлягає виконанню. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов'язання. Позивач має право на нарахування неустойки за 359 днів, що складає 359 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом. Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати всі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно висновків п. 27 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Жодні відомості щодо обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про зменшення розміру неустойки, суду не повідомлено і матеріали справи не містять. Заяви про зменшення неустойки від відповідачів суду не надходило, тому суд не вбачає правових підстав для її зменшення. Однак, окрім вимог про стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування позикою, трьох процентів річних і неустойки за договором позики, позивач висуває також вимогу звернути стягнення на іпотечне майно - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про задоволення його вимог до відповідача [PERSON] за договором позики від 17.09.2010 року зверненням стягнення на передану йому в іпотеку квартиру [ADDRESS]. При цьому, суд зазначає, що відповідно п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодателя, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Оскільки відповідач [PERSON] сама є іпотекодавцем в частині своєї частки спільної сумісної власності на предмет іпотеки та, додатково, є спадкоємцем іпотекодавця [PERSON] і стала новим іпотекодавцем належної [PERSON] третини квартири, на яку позивач просить звернути стягнення, задля уникнення подвійного стягнення, проценти за користування позикою та три проценти річних і неустойка стягненню з неї не підлягають. Отже, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Згідно ст. 39 Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві. В своїй заяві позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання йому як іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі в порядку процедури згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Тому, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає можливим вжити заходи щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання його в управління позивачеві на період до реалізації іпотечного майна. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІV від 05 червня 2003 року передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Матеріали справи свідчать, що 27 квітня 2015 року позивач надсилав відповідачам письмову вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором (в порядку згідно ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку»). Тому, суд вважає, що позивачем дотримано порядок попередження відповідачів про добровільне виселення, і на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі підлягають примусовому виселенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу й витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Як доказ сплати судового збору до позовної заяви додано квитанцію Харківського ГРУ ПАТ «Приватбанк» від 28.05.2015 року про сплату 3 654 грн. 00 коп. судового збору та 1 грн. 00 коп. комісії. На підставі викладеного та

Outcome: partial