Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

27.01.2020 позивач звернулася до суду з позовом до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області про стягнення моральної шкоди. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» вона є внутрішньо переміщеною особою, однак з 01.12.2018 Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - Відповідач 1) виплату пенсії їй припинило та не виплатило заборгованість з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року. Відповідач 1 листом № 34/Ч-4 від 08.02.2019 повідомив, що Новопсковським відділом з питань призначення, перерахунку та виплат пенсій Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області виплату пенсії їй призупинено з 01 червня 2018 року на підставі інформації інтегрованої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон про відсутність за місцем проживання понад 60 днів. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі № 360/20134/19 визнано протиправною бездіяльність Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати їй пенсії з 01.12.2018 року та заборгованості по пенсії з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року. Допущені Відповідачем 1 протиправні діі, які встановлені вказаним судовим ріщенням, а саме тривала невиплата заборгованості по пенсії з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року, призвели до виникнення у неї відчуття приниження людської та громадянської гідності, зневаги до її похилого віку, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування останньою безпеки, захищеності, залишення її наодинці у складній життєвій ситуації, а також позбавлення єдиного для неї джерела доходів, її власності на надмірно тривалий час, що в свою чергу призвело до глибоких моральних та психологічних страждань з негативними наслідками для неї та позначилось на її самопочутті. Брак коштів відображається на якості харчування, лікування, унеможливлює виїзд на відпочинок та лікування. Позивач просить стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн, посилаючись як на підставу своїх вимог на ст. 1173 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Вважаючи винним Відповідача 1 у спричиненні їй моральної шкоди, просить суд стягнути вказану суму з Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області (далі- Відповідач 2) шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у Луганській області. У судове засідання позивач не з`явилася, просила розглянути справу без її участі. Відповідач 1 просив розглянути справу без участі представника, надав відзив на позовну заяву, яким заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивач перебуває на обліку в управлінні з 01.04.2017 року як внутрішньо переміщена особа, отримує пенсію за віком. Спір з позивачем виник у зв`язку з приненням їй виплати пенсії. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 року у справі № 360/2034/19, яке набрало законної сили 09.09.2019 року, порушені пенсійні права позивача відновлені. Оскільки позивач не надала доказів заподіяння управлінням внаслідок призупинення виплати пенсії моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, то вимоги про відшкодування моральної шкоди не можуть бути задоволені. Разом з тим, Відповідач 1 зазначає, що відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою. Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою КМУ № 280 від 23.07.2014 року, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Статтею 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, відшкодування моральної шкоди цим законом не передбачено. Також зазначено, що вимога про відшкодування шкоди у разі тривалого невиконання рішення має бути заявлена не лише до Пенсійного фонду України, а й до Міністерства юстиції, оскільки позовні вимоги пов`язані з тривалим невиконанням судового рішення. Відповідач 2 просив розглянути справу без участі представника, надав відзив на позовну заяву, яким заперечив проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що Головне управління ДКСУ у Луганській області жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і ніякої шкоди позивачеві не завдавало, то, відповідно, і не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Також Відповідач 2 посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16, згідно з яким необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Дослідивши матеріали справи, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач, відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених» осіб» є внутрішньо переміщеною особою, як пенсіонер за віком перебуває на обліку у Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області. Однак з 01.12.2018 року виплату пенсії їй припинено та не виплачено заборгованість з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року. Листом № 34/Ч-4 від 08.02.2019 її повідомлено, що Новопсковським відділом з питань призначення, перерахунку та виплат пенсій Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області виплату пенсії призупинено з 01 червня 2018 року на підставі інформації інтегрованої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон про відсутність за місцем проживання понад 60 днів. Проте рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 року у справі № 360/2034/19 за позовом [PERSON] до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Управління соціального захисту населення Новопсковської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії: -визнано протиправною бездіяльність Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати [PERSON] раніше призначеної пенсії за віком; -зобов`язано Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити [PERSON] з 01 грудня 2018 року виплату раніше призначеної пенсії за віком; -визнано протиправною бездіяльність Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати [PERSON] заборгованості з пенсії за період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року; -зобов`язано Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити [PERSON] заборгованість з пенсії за період з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року. Рішення набрало законної сили 09.09.2019 року та є не виконаним, що підтверджується відзивом, наданим Відповідачем 1. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначив, що тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Разом із тим варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14, від 01 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/17999/17. У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначила, що бездіяльність , яка полягає в протиправній бездіяльності Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати їй заборгованості по пенсії з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року, призвела до моральних страждань, яких вона зазнала з боку Відповідача 1, та які виразились у виникненні відчуття приниження людської та громадянської гідності, зневаги до її похилого віку, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування останньою безпеки, захищеності, залишення її наодинці у складній життєвій ситуації, а також позбавлення єдиного для неї джерела доходів, її власності, на надмірно тривалий час, що, в свою чергу, призвело до глибоких моральних та психологічних страждань з негативними наслідками для неї та позначилось на її самопочутті. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, згідно з якими адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. В практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди ( Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача про стягнення на її користь моральної шкоди в сумі 3000,00 грн, оскільки [PERSON] надані докази протиправної бездіяльності Відповідача 1 щодо тривалої невиплати їй заборгованості по пенсії з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року ( ця обставина і не заперечувалась Відповідачем 1); спричинення моральної шкоди, щонайменше, у виді психологічного напруження, розчарування та незручностей. Розмір моральної шкоди, визначений позивачем у сумі 3000,00 грн, суд вважає таким, що відповідає тим моральним стражданням, яких вона зазнала внаслідок порушення органом державної влади, а саме Відповідачем 1, її законних прав. Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що моральну шкоду слід стягнути саме з державного органу, яким вона була і спричинена позивачу, з Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області. Тому позов в частині стягнення моральної шкоди з Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області задоволенню не підлягає. Твердження Відповідача 1 про те, що моральна шкода позивачу спричинена органом виконавчої служби, і що відповідачем має бути Міністерство юстиції України, не обгрунтовано і не підтверджено доказами. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. При зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору, а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial