Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

28 грудня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру № 98, що знаходиться у будинку № 18 по вул. Всіхсвятська в м. Чернігові. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщався шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1988 року (а/с 3), який 09 січня 1998 року було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (а/с 4). Позивач зазначила, що з грудня 1995 року вони з відповідачем проживали окремо, не вели спільного господарства, фактично припинили сімейні відносини. 29 липня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру, що знаходиться в м. Чернігові по вул. 50 років СРСР (нині вул. Всіхсвятська)[ADDRESS] (а/с 5-6). Позивач вказала, що дана квартира, хоча і була куплена у період шлюбу, проте за її особисті кошти та у період, коли вони з відповідачем проживали окремо і припинили шлюбні відносини. Також, позивач зазначила, що з моменту розірвання шлюбу і по даний час відповідач жодних вимог щодо поділу майна не предявляв, у даній квартирі відповідач ніколи не проживав, участі у витратах на утримання житла не приймав. Крім того, представник позивача у судовому засіданні пояснила, що на даний час позивач вирішила переоформити квартиру на спільного з відповідачем сина, але для цього необхідна згода відповідача. Місце проживання відповідача не відоме, що унеможливлює отримати його згоду на відчуження квартири, у звязку з чим позивач звернулася до суду за захистом своїх прав. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду підтвердили, що на час купівлі позивачем квартири сторони разом не проживали, квартира придбана за кошти батьків позивача. У даній квартирі відповідач ніколи не проживав. Свідки повідомили, що вони близько товаришували з батьками позивача і про ці обставини їм відомо від нині покійних батьків позивача. Частиною 3 ст. 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до \~ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу ; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частиною 6 ст. 57 Сімейного кодексу України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вимог про поділ майна подружжя, у тому числі спірної квартири, відповідач не предявляв. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні підтверджено, що спірна квартира була куплена позивачем за кошти її батьків, що підтверджено показами свідків, вимог про поділ майна подружжя, у тому числі спірної квартири, відповідач не предявляв, обставин, зазначених позивачем, відповідач не спростував, а тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved