Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

27.02.2015 р. [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою до КП «Харківводоканал», в якій просив визнати дії відповідача по централізованому постачанню холодною водою і водовідведенню власнику [ADDRESS] в період до 01.10.2014 р. такими, що не відповідають вимогам матеріального права в цій сфері; заборонити використання безпідставно відкритого особового рахунку на імя позивача; визнати незаконним використання персональних даних власника [ADDRESS], в т.ч. збирання, обробку і розповсюдження, зобовязати відповідача знищити їх в порядку і способом, визначені законодавством; заборонити відповідачу здійснювати нечесну і агресивну практику у відношенні позивача. В обґрунтування зазначених вимог вказав, що [PERSON], будучи власником [ADDRESS], позбавлена можливості в період до 01.10.2014 р. отримувати послуги по централізованому опаленню, постачанню холодної і гарячої води і водовідведення, відповідно до ст.ст. 19, 20, 26, 29, 32 п. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №1875; п.п. 8, 9, 10, 29 (6) Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення №630, через недотримання і порушення цих законодавчих актів відповідачем. Позивач вказує, що в силу вимог п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», як агресивні забороняються: здійснення повідомлень без згоди на це споживача; вимога оплати, якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання; інші незаконні і безпідставні дії відповідача. Відповідач, не маючи законних підстав, незаконно відкрив особовий рахунок з використанням персональних даних власника [ADDRESS], і, в порушення законодавства України в сфері надання житлово-комунальних послуг, що діяло до 01.10.2014 р., відкрито розповсюджував повідомлення про нарахування з вимогами оплати. Позивач вказує, що відповідач в порушення зазначеного законодавства в указаний період, не маючи законних підстав для використання внутрішньобудинкових мереж холодного водозабезпечення і водовідведення, а отже, не маючи «точки розподілу» (місце передачі послуги від виконавця споживачу), як одного з основних умов, передбачених ст. 26 (9) ЗУ №1875, фактично здійснив односторонню угоду, взявши на себе зобовязання, обовязкові тільки для особи, яка вчинила такий правочин, з усіма наслідками, що випливають. При цьому відповідач ігнорував обовязки виконавця, передбачені ст. 21 ЗУ №1875 і п. 32 Правил №630. Одночасно з цим, відповідач, взявши на себе функції виконавця, здійснював нарахування позивачу за послугу «вода на підігрів», яка жодною законодавчою нормою не передбачена. Відповідач також ігнорував вимоги п. 10 Правил №630, яким заборонено стягнення (нарахування) плати за нормами споживання при наявності приладів обліку. Так, прилад обліку водоспоживання в квартирі позивача був встановлений, опломбований і взятий на облік відповідачем 13.11.2003 р. В той же час, відповідач, порушуючи вимоги п. 9 Правил №630 про те, що періодична повірка, обслуговування і ремонт (в т.ч. демонтаж, транспортування і монтаж) квартирних засобів обліку здійснюється за рахунок виконавця, через що засіб обліку залишився неушкодженим, а нарахування з 2006 р. відповідач здійснює безпідставно і незаконно. Позивач вказує, що КП «Харківводоканал», взявши на себе функції виконавця, повністю ігнорує обовязки, передбачені п. 32 Правил №630 і, зокрема, пп. 5 про проведення двічі на рік перевірки стану внутрішньобудинкових мереж багатоквартирного будинку зі складанням відповідного акту, а також пп. 10, який зобовязує виконавця утримувати внутрішньобудинкові мережі в належному стані, здійснювати їх технічне обслуговування і ремонт. З 2003 р. ці зобовязання жодного разу не виконувались на мережах, які проходять транзитом в туалетному приміщенні квартири №50, як і в інших квартирах будинку №50-а по пр. Перемоги. Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач, будучи виробником послуг з водо забезпечення в багатоквартирних будинках зобовязаний був керуватись ЗУ №2918-ІІІ «Про питну воду і водозабезпечення», ст. 19 якого однозначно визначений перелік осіб, з якими виробник послуги в особі КП «Харківводоканал» зобовязаний мати правовідносини. В цьому переліку власників квартир в багатоквартирних будинках немає. Позивач вважає це ще одним підтвердженням того, що відповідач порушує права споживачів в особі [PERSON] 27.11.2015 р. представник КП «Харківводоканал» подав до суду заперечення на позов, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обгрунтовуючи вказану вимогу зазначив, що згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 11 Закону України «Про метрологію і метрологічну діяльність», засоби вимірювальної техніки можуть застосовуватися, якщо вони відповідають вимогам щодо точності, встановленим для цих засобів, у певних умовах їх експлуатації. Засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та у продаж і видавати напрокат лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію». Представник відповідача вважає, що беззаперечним обов'язком житлово-експлуатаційної організації є, як надання послуг з утримання житлового фонду, так і обов'язок забезпечення проведення державної повірки засобів обліку. Цей висновок, на його думку, підтверджує зміст «Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011р. N 869. У відповідності до п. 24 «Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529, «...витрати з проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води..., у тому числі їх демонтажу, транспортування та монтажу після повірки, визначаються відповідно до укладених договорів між: виконавцем та субпідрядником, який виконує зазначені послуги, у розрахунку на один квартирний засіб обліку води... і нараховуються щомісяця споживачеві у складі послуги залежно від кількості таких засобів обліку шляхом додавання плати за проведення їх періодичної повірки, обслуговування і ремонту, у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу після повірки, до загальної вартості послуг», п. 24 «Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. №529 діяв на момент існування даного спору. Представник відповідача вказує, що, враховуючи відсутність документального підтвердження проведення державної повірки засобів обліку, нарахування за надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення в спірний період проводилися у відповідності до законодавства України. 29.11.2016 р. представником відповідача до суду були подані доповнення до заперечень. Щодо незаконного здійснення нарахувань за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення представник відповідача вказав, що відсутність письмового договору не свідчить про відсутність договірних відносин та відсутності у відповідачів зобов'язань по сплаті отриманих послуг з централізованого холодного водопостачання та водовідведення. Згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Так, згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», встановлено, що споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Також у цій статті передбачено, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням. Позивачем не надано доказів, що підтверджують ненадання послуг централізованого холодного водопостачання та водовідведення і доказів того, що вони не є споживачами послуг. Крім того, позивач при звернені до суду з даним цивільним позовом вказує на ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», чим визнає факт користування послугами. У відповідності до ч. 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Таким чином, обов'язок позивача по сплаті отриманих послуг передбачається вимогами законодавства, а саме: 1) п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі строки встановлені п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місць; плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим. 2) ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», встановлено, що споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. 3) ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України». Такий порядок і визначено п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630. Крім того, вказує представник КП «Харківводоканал», позивач частково виконувала зобов'язання щодо оплати отриманих послуг централізованого водопостачання та водовідведення, що свідчить про наявність конклюдентних дій сторін, а саме [PERSON] отримувала надані відповідачем послуги та частково сплачувала, а відповідач надавав та продовжує надавати послуги. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що що п. 2 «Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива», затвердженого постановою КМ України від 21.10.1995 р., передбачено, що право на отримання адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг поширюється на громадян, які проживають у житлових приміщеннях, в частині оплати ними користування житлом; утримання житла; управління багатоквартирним будинком, комунальних послуг. Представник відповідача зазначає, що позивач з грудня 2014 р. отримує житлово-комунальну субсидію, що свідчить про проживання [PERSON] за місцем реєстрації. Щодо відкриття особового рахунку на ім'я позивача, представник відповідача посилається на ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідно до якої бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належить до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного звернення. Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» саме КП «Харківводоканал» має право здійснювати облік споживачів послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та відкривати особові рахунки, як за зверненням споживача, так і з моменту виявлення факту користування послугами. Щодо направлення на адресу відповідача платіжних документів представник відповідача вказує, що відповідно до п.2 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання , порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі якості та ін. Крім того, згідно п.4 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», обов'язок надання даної інформації покладено саме на виконавця. При здійснені господарської діяльності КП «Харківводоканал» добросовісно виконує передбачені діючим законодавством норми права та щомісячно направляє на адресу відповідачів квитанції. Крім того, інформація про здійснені нарахування, сума заборгованості за послуги централізованого водопостачання та водовідведення відображена в квитанціях ПАТ «Мегабанк», які також щомісячно кореспондуються на адресу споживачів житлово-комунальних послуг. Крім того, ні позивачем, а ні її представником не надано суду доказів, які б свідчили про розповсюдження конфіденційної інформації, яка стосується виключно позивача. Крім того, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що повідомлення та квитанції позивач отримує з поштової скриньки. Щодо відшкодування моральної шкоди, посилаючись на ст. 23 ЦК України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», представник відповідача вказує, що позивачем та його представником не надано жодних доказів, які б свідчили про нанесення відповідачем [PERSON] моральної шкоди. Представник відповідача вважає, що з викладеного, враховуючи відсутність документального підтвердження обставин, які б свідчили про порушення прав чи законних інтересів позивача зі сторони КП «Харківводоканал», вбачається, що даний цивільний позов є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України. У відповідності до ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У відповідності з ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права;2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено і представники сторін не оспорювали, що [PERSON] належить на праві власності [ADDRESS]. З 13.11.2003 р. в квартирі належним чином встановлено лічильники холодної і гарячої води, чергову повірку яких власник зобовязався здійснити в четвертому кварталі 2005 р. З 2006 р. відповідач здійснює нарахування за користування наданими послугами по встановленим тарифам, без врахування показань лічильників, і вимагає від позивачки сплати відповідних сум. З цього приводу між сторонами існують спірні правовідносини, які не є предметом даного спору. Відповідач регулярно надсилає позивачці письмові вимоги здійснити періодичні платежі за надані послуги і погасити нараховану їй заборгованість. Між сторонами фактично склалися правовідносини, у відповідності з якими КП «Харківводоканал» постачає свої послуги, а [PERSON], як власник квартири, виступає споживачем послуг, які надаються. Така ситуація існує до теперішнього часу і не протирічить актам цивільного законодавства. Між сторонами не укладено договір у письмовій формі, однак це не є підставою для припинення правовідносин, які склалися між сторонами. Суду не надано жодних доказів того, що хоча б одна із сторін у встановленому порядку припинили існуючі між ними правовідносини, чи хоча б висловили такий намір. В своєму позові представник позивачки просить суд визнати дії відповідача по централізованому постачанню холодною водою і водовідведенню власнику [ADDRESS] в період до 01.10.2014 р. такими, що не відповідають матеріальному праву в цій сфері; заборонити використання безпідставно відкритого особового рахунку на імя позивача; визнати незаконним використання персональних даних позивачки, в т.ч. їх збирання, обробку і розповсюдження, а також зобовязати відповідача знищити їх в порядку і способом, визначені законодавством та; заборонити відповідачу здійснювати нечесну і агресивну практику у відношенні позивача. Ст.16 ЦК України не передбачено такої форми захисту цивільних прав, як-то визнання дій такими, що не відповідають вимогам матеріального права. Що стосується використання персональних даних позивачки то у відповідності зі ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» однією з підстав для обробки персональних даних є дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень. Відповідно до ст.15 вказаного закону персональні дані видаляються або знищуються в порядку, встановленому відповідно до вимог закону. Персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом. Персональні дані [PERSON] використовувалися відповідачем з моменту виникнення правовідносин по наданню відповідних комунальних послуг, ще до набрання чинності законом України «Про захист персональних даних», і ніхто з того часу проти цього не заперечував. Ці правовідносини не припинилися до теперішнього часу, тому підстави для видалення чи знищення персональних даних позивачки не настали і можливі лише після припинення існуючих правовідносин. Неузгодженість між сторонами щодо порядку і розміру оплати послуг, які надаються відповідачем сама по собі не припиняє існуючі правовідносини. Доказів незаконного використання, чи розповсюдження відповідачем персональних даних позивачки стороннім особам, суду не надано. Представник позивачки вказував на незаконне використання персональних даних [PERSON], зокрема прізвища, імені, по батькові, номерів особистих рахунків, домашньої адреси, однак, ці дані необхідні відповідачеві для обліку і контролю сплати комунальних послуг, які він надає позивачці, і від отримання яких вона у встановленому порядку не відмовлялась. При цьому позивач просить заборонити відповідачу здійснювати нечесну і агресивну практику у відношенні позивача, шляхом повідомлень без згоди на це споживача; вимоги оплати, якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання; інші незаконні і безпідставні дії відповідача. У відповідності з п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Представником позивачки суду надано копії платіжних повідомлень і вимог погасити заборгованість, які надсилалися відповідачем. Однак, з цих документів вбачається, що в них містяться вимоги здійснити регулярні платежі за надані послуги за певні періоди, і погасити заборгованість, що утворилася. Тобто, такі вимоги не можна віднести до постійних, бо вони стосуються оплати наданих позивачу послуг за різні окремі періоди часу кожна вимога, тому такі дії відповідача не можна віднести до агресивних форм підприємницької практики. Незгода позивачки з порядком нарахування і розміром таких платежів не є предметом її позовних вимог у цьому провадженні, тому судом не досліджувалась. Таким чином, позивачкою і її представником не надано суду достатніх доказів на підтвердження викладених обставин, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги. При таких обставинах суд залишає позовні вимоги [PERSON] без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed