Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

26 травня 2020 року [PERSON] звернулася до Токмацького районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому позивач просить поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежилого вбудованого приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , сплачений судовий збір у розмірі 1224,35 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.06.1991 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Токмацької міської ради, про що 29.06.1991 року складено актовий запис №140. Даний факт підтверджує свідоцтвом про укладення шлюбу від 29.06.1991 року, серія [NUMBER] . Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області №328/1395/19 від 13.09.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Даний факт підтверджує рішенням Токмацького районного суду Запорізької області № 328/1395/19 від 13.09.2019 року. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.01.2000 року, серія АВІ №445038, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1844201 від 29.10.2003 року та нежитлове вбудоване приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 10.10.2003 року, серія ВАР №329846. Дану квартиру та нежиле вбудоване приміщення позивач та відповідач за спільною згодою зареєстрували на ім`я відповідача [PERSON] . Письмового договору між ними щодо права власності на набуте майно не існує, і, таким чином, спірна квартира, придбана у 26.01.2000 році та нежиле вбудоване приміщення - у 10.10.2003 році, належить їм обом на праві спільної сумісної власності. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідач відмовляється укласти договір про поділ спільного майна, набутого позивачем та відповідачем під час шлюбу, в зв`язку з чим, [PERSON] змушена звернутись до суду з цим позовом. Між сторонами не існує домовленості про поділ спільного майна, а тому позивач має право на отримання у власність 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини нежилого вбудованого приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно висновку із звіту про вартість майна від 24.05.2020 року вартість вбудованого нежилого приміщення, яке розташоване по [ADDRESS] становить 63 259,00 (шістдесят три тисячі двісті п`ятдесят дев`ять гривень 00 копійок). Згідно висновку із звіту про вартість майна від 23.05.2020 року вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] становить 181611,00 грн. (сто вісімдесят одна тисяча шістсот одинадцять гривень 00 копійок). Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 29 травня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 29.06.1991 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Токмацької міської ради, про що 29.06.1991 року складено актовий запис №140, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 29.06.1991 року, серія [NUMBER] (а.п. 7). Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області №328/1395/19 від 13.09.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується відповідним рішенням (а.п. 8). За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.01.2000 року, серія АВІ №445038, (а.п. 11), та реєстраційним написом на документі про реєстрацію нерухомого майна в БТІ за [PERSON] , про що зроблено запис в реєстраційній книзі за № 9956 (а.п. 11 зворотна сторінка), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1844201 від 29.10.2003 року (а.п. 10) та нежитлове вбудоване приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 10.10.2003 року, серія ВАР №329846 (а.п. 9). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.06.2020, нерухоме майно, нежиле приміщення, вбудоване, за адресою: [ADDRESS] , обліковується за [PERSON] на праві приватної власності, ціла частка (а.п. 27). Згідно висновку із звіту про вартість майна від 24.05.2020 року вартість вбудованого нежилого приміщення, яке розташоване по [ADDRESS] становить 63 259,00 (шістдесят три тисячі двісті п`ятдесят дев`ять гривень 00 копійок) (а.п. 12). Згідно висновку із звіту про вартість майна від 23.05.2020 року вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] становить 181611,00 грн. (сто вісімдесят одна тисяча шістсот одинадцять гривень 00 копійок) (а.п. 13). Дана квартира та нежиле вбудоване приміщення зареєстроване на ім`я відповідача [PERSON] . Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Спірна квартира [ADDRESS] та нежиле вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбані в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів іншого не надано. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК)відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 вказаної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Пунктом 25 вказаної постанови роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] та нежиле вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Крім того, така позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19), аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду: 1) від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18); 2) від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18); 3) від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19). Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач визнав позов в судовому засіданні, суд визнає ідеальні частки сторін у майні, що було придбано ними під час перебування у шлюбі, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] та нежиле вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , були набуті сторонами за час шлюбу, отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а тому необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежилого вбудованого приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] . Щодо судових витрат Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1 224,35 грн., що підтверджується квитанцією від 26 травня 2020 року. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Судові витрати, згідно зі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Разом з тим, згідно з положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 612 гривень 17 копійок. Одночасно, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50% відсотків сплаченого судового збору, що становить 612 гривень 17 копійок. Враховуючі наведене,

Outcome: approved