Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

27 лютого 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому після уточнень просить: визнати Договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільний частковій власності від 12 квітня 2007 року удаваним правочином, вчинений з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу між співвласниками щодо належних їх часток у спільному майні у вигляді частини нежитлової будівлі площею 353,8 кв.м під № 16 по вул. Першотравневій в с. Токареве Великоолександрівського району Херсонської області; визнати за [PERSON] право власності на частину нежитлової будівлі площею 353,8 кв.м під № 16 по вул. Першотравневій в с. Токареве Великоолександрівського району Херсонської області. Позовна заява мотивована тим, що внаслідок розпаювання майна належного КСП «Колос» позивачем та відповідачами згідно з Протоколом № 5 комісії СТОВ «Колос» від 25 жовтня 2000 року було отримано у спільну часткову власність серед іншого майна і нежитлову будівлю «пташник», площею 353,8 кв.м під № 16 по вул. Першотравневій в с. Токареве Великоолександрівського району Херсонської області. Частки розподілились таким чином: [PERSON] 12 %, [PERSON] 9,7 %, [PERSON] 1,9 %, [PERSON] 1,7 %, [PERSON] 6,0 %, [PERSON] 11 %, [PERSON] 12 %, [PERSON] 4 %, [PERSON] 2 %, [PERSON] 2,9 %, [PERSON] - 12 %, [PERSON] 9,9 %, [PERSON] 16,2 %. 12 квітня 2007 року сторони домовились про купівлю-продаж вказаного нерухомого майна, що виразилось у передачі кожним із співвласників належної частки у спільному майні у власність позивача, який прийняв таке майно та сплатив за нього певну грошову суму. З огляду на те, що відчуження кожним із співвласників належної йому частки у спільному майні шляхом здійснення його купівлі-продажу станом на 12 квітня 2007 року, могло бути забезпечене лише після оформлення кожним з них за собою права власності на визначену його частку, сторони погодили замість договору купівлі-продажу укласти договір згідно умов якого фактично одній особі було передано право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись цілісним майновим комплексом від свого імені, без будь-яких обмежень. Таким чином, між позивачем та відповідачами 12 квітня 2007 року було укладено договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільний частковій власності (далі - Договір), який у розумінні ст. 235 ЦК України, яка розтлумачена ВСУ у постанові від 24.09.2014 року № 6-116цс14, є удаваним, з огляду на його зміст та поведінку сторін впродовж 10 років його існування. Про удаваність Договору свідчить його зміст викладений у пунктах 1.4, 1.5, 2.1, 2.3, 2.5, 2.6, 3.2, 3.3, 6.2, з яких видно, що сторони не переслідували мету його виконання, оскільки узгодили можливість передачі майна за цивільно-правовими договорами, співвласники не делегували позивачу повноваження представляти їх інтереси при отриманні майна від КСП, не узгодили порядок здійснення контролю за його виконанням, не визначили винагороду позивача, як уповноваженого за виконання покладених на нього обовязків, не визначили строк дії договору. Отже, фактично на час розгляду справи склалася ситуація, за якої позивач повністю безперешкодно здійснює володіння нерухомим майном, як цілісним майновим комплексом, що пояснюється набуттям його у власність, а не в управління. На відміну від відповідачів, позивач здійснив державну реєстрацію належної йому частки у спільному майні, отримавши свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.06.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Білоусівської сільської ради від 27.04.2007 року. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З урахуванням викладеного, підтвердженням того, що між сторонами був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням майном та вирішенням щодо нього будь-яких питань як в судових органах та і в інших державних органах, що свідчить не про передання права управління майном, а його реальне відчуження шляхом укладення Договору з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу співвласниками своїх часток. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вищевказані частки нерухового майна, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України. Відзиви на позов не подані. В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності. Відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не зявилися, надали заяви про проведення судового засідання за їх відсутності, позов визнали. Інші відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши письмові докази та перевіривши наведені представником позивача обставини, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, зважаючи на таке. Внаслідок розпаювання майна належного КСП «Колос» позивачем та відповідачами згідно з Протоколом № 5 комісії СТОВ «Колос» від 25.10.2000 року у виді паїв на підставі заяви про вихід зі СТОВ «Колос» було отримано у спільну часткову власність нежитлову будівлю «пташника», площею 353,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Токареве, вул. Першотравнева, 16. Частки розподілились наступним чином: [PERSON] 12 %, [PERSON] 9,7 %, [PERSON] 1,9 %, [PERSON] 1,7 %, [PERSON] 6,0 %, [PERSON] 11 %, [PERSON] 12 %, [PERSON] 4 %, [PERSON] 2 %, [PERSON] 2,9 %, [PERSON] - 12 %, [PERSON] 9,9 %, [PERSON] 16,2 %. 12 квітня 2007 року між позивачем та відповідачами укладено Договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, відповідно до якого сторони уповноважили позивача від їх імені користуватись і розпоряджатися майном у виді «пташника», що знаходиться за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Токареве, вул. Першотравнева, 16, яке вони погоджуються отримати у спільну часткову власність як єдиний майновий комплекс. Частка кожного співвласника у праві спільної сумісної власності визначена у відсотковому та грошовому виразі. Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоусівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 27 квітня 2007 року № 17. Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 червня 2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ХДБТІ від 15 червня 2007 року за [PERSON] визнано право приватної спільної сумісної власності на частину вказаної нежитлової будівлі без визначення частки. Згідно з технічним паспортом на нежитлову будівлю складеного 18 грудня 2017 року за адресою: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Токареве, вул. Першотравнева, 16 знаходиться частина нежитлової будівлі літ. А, площею 353,8 кв.м Наведені докази суд визнає належними та допустимими, оскільки вони отримані у встановленому закону порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, не заперечувались сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу правочину, який на справді не спрямований на настання тих наслідків, які ним обумовлені, а лише приховує інший правочин, який сторони насправді вчинили, що врегульовано положеннями статей 16, 235, 258, 319, 321, 386, 655 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (далі ЦК України). Так, відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На підставі статті 319 ЦК України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд. Норми-принципи статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. Відповідно до пункту 1 частини другої та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що у випадку порушення права особи в разі укладення правочину, який сторони насправді не вчиняли, чинне законодавство передбачає можливість доведення в судовому порядку удаваності правочину та застосування при цьому правил щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому слід відрізняти удаваність правочину від його фіктивності, при якій сторони не бажають настання наслідків обумовлених таким правочином, на що звертає увагу колегія суддів у постанові ВСУ від 24.09.2014 року № 6-116цс14. На підставі змісту Договору та подальшої поведінки сторін суд встановив, що укладений сторонами Договір є удаваним, тобто був вчинений сторонами для приховання іншого правочину у виді договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Так, згідно зі змістом пунктів 1.4, 1.5 Договору співвласники домовились передати майно за цивільно-правовими договорами про його передачу (договорами оренди, купівлі-продажу на умовах товарного кредиту, схову тощо) позивачу. На виконання цих пунктів між сторонами не було укладено жодного договору, що свідчить про відсутність необхідності в цьому, якщо вважати, що спірне майно фактично було відчужене. Зміст пункту 2.1 Договору в якому з метою оперативного вирішення питань, що виникають в процесі виконання Договору, співвласники делегують позивачу повноваження представляти їх інтереси при отриманні майна від КСП, укладення договорів про передачу майна і від їх імені підписати ці договором, поряд з не здійсненням в подальшому відповідного контролю свідчить про відсутність інтересу відповідачів щодо подальшої долі такого майна, що також може бути підтвердження фактом його відчуження. У пункті 2.3 Договору мова йде про винагороду позивача, як уповноваженого, за виконання покладених на нього Договором обовязків. Сторони не визначили такого розміру, а відтак слід визнати, що між сторонами насправді не передбачалось виконання обовязків покладених на позивача. Без визначення винагороди втрачається стимул для виконання вказаного договору. Протягом строку дії договору жодних суперечок з цього приводу між сторонами не виникало. На виконання пункту 2.5 Договору з метою здійснення контролю за виконанням умов Договору позивачем, співвласниками не було обрано Спостережну раду, оскільки кількість її членів не визначена. Це також свідчить про відсутність необхідності у здійсненні такого контролю, що може пояснюватись виключно вибуттям майна з володіння співвласників. За відсутності спостережної ради втрачає юридичну значущість зміст пункту 2.6 Договору, який у такому випадку не може бути виконаний. Тобто для співвласників не мав значення той факт, що відповідна умова Договору не могла бути виконана. Слід звернути увагу на не вчинення жодним співвласником протягом періоду існування Договору дій спрямованих на розпорядження своїми частками, що передбачено пунктами 3.2, 3.3 Договору або не настання успадкування згідно пункту 7.2 Договору, що свідчить про відсутність у них такого інтересу. Не визначення у пункті 2 Договору строку його дії також свідчить про фактичний продаж майна, адже в такому випадку позивачу надається весь обсяг права володіння довічно, що не відповідає природі правовідносин, які б виникли між сторонами згідно умов Договору. Факт складення Договору в двох примірниках, які зі згоди відповідачів залишились на зберіганні у позивача, в наслідок чого вони не залишили собі жодного його оригіналу, також свідчить про відсутність у них будь-якого інтересу щодо подальшої долі майна. Отже, аналіз змісту Договору свідчить про те, що при його укладенні відповідачі не забезпечили будь-якого механізму щодо подальшого контролю виконання позивачем переданих йому повноважень, не визначили засобів заохочення позивача до належного виконання перед ними взятих зобовязань, не визначили строку його дії, не залишили собі примірника договору, що свідчить про відсутність у них інтересу щодо такого майна та його подальшої долі. Не вчинення протягом строку дії Договору будь-яких дій з боку відповідачів спрямованих на відчуження свої частки або з приводу питань повязаних з її використанням, не вжиття заходів щодо державної реєстрації своїх часток згідно установленого порядку, також свідчить про відсутність для цього підстав. Зміст Договору поряд із позицією відповідачів від яких надійшли заяви про визнання позову, в яких вони також визнали факт передачі позивачу грошових коштів в сумі 500 грн кожний свідчить про те, що насправді сторонами був укладений договір купівлі-продажу, а отже суд при вирішенні спору має застосувати положення статті 655 ЦК України та визначити відповідні наслідки та спосіб захисту порушених прав позивача. Суд вважає, що незважаючи на оформлення позивачем права власності на частину нерухомого майна, за умови не визначення її розміру, визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна площею 353,8 кв.м, яка охоплює і його частку, відповідатиме змісту договору купівлі-продажу, оскільки саме такі наслідки передбачені внаслідок прийняття особою майна за яке продавцю сплачено обумовлену суму. Таким чином, суд констатує, що укладення сторонами Договору, який є удаваним правочином, призвело до невизнання права власності позивача щодо спірного нерухомого майна, за захистом якого мало місце звернення до суду. Отже, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю, оскільки за наслідками укладення договору купівлі-продажу, який сторони уклали насправді і приховали іншим правочином, у покупця, яким в даному випадку є позивач, виникає право власності, що також відповідає передбаченим законом способам захисту. Суд вважає, що підстави для покладення на відповідачів судових витрат повязаних із розглядом справи у виді судового збору, відсутні з огляду на те, що порушення права позивача настало за наслідками вільного волевиявлення обох сторін щодо вчинення удаваного правочину, а отже винних або протиправних дій спрямованих на порушення прав позивача відповідачами вчинено не було (частина друга та третя статті 141 ЦК України).

Outcome: approved