Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

28 травня 2021 року позивач звернулась з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В позовній заяві зазначає, що 22.10.2019 року між [PERSON] (позикодавець за договором позики та позивач за позовом) та [PERSON] (позичальник за договором позики та відповідач за позовом) укладено договір позики грошей, який було оформлено письмовою розпискою складеною відповідачем власноруч. Згідно вказаної розписки Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у борг грошову суму в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на день складання позовної заяви (22.04.2021 року - 28.0642 грн.), становить 280 642,00 грн. Згідно вказаної розписки Позичальник зобов`язався повернути позику протягом календарного року, тобто до 22.10.2020 року. Всупереч викладеному Відповідач вказану позику не повернув чим порушив власні зобов`язання. Ухвалою суду від 14 червня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, її розгляд ухвалено проводити у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 15 червня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Під час судового засідання від 21.07.2021 року протокольною ухвалою суду до справи залучено у якості третьої особи [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 10.08.2021 року. 10.08.2021 року від представника відповідача та третьої особи адвоката - Гриценюка Владислава Олександровича надійшли заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю адвоката. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами справи без участі сторін. У судове засідання призначене на 10.08.2021 року сторони не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 28.09.2021 року. 28.09.2021 року від представника відповідача та третьої особи адвоката - Гриценюка Владислава Олександровича до суду надійшло клопотання про зупинення провадження по справі. Судове засідання призначене на 28.09.2021 року відкладено у зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті щодо ухвалення судового рішення по справі № 522/5677/21. Розгялд справи відкладено на 21.10.2021 року. 18.10.2021 року від позивача по справі надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження по справі. У судове засідання призначене на 21.10.2021 року сторони з`явились. Протокольними ухвалами суду в задоволенні заяви про зупинення провадження відмовлено та задоволено клопотання представника відповідача чим зобов`язано відповідача особисто з`явитись у наступне судове засідання. Розгляд справи відкладено на 24.11.2021 року. 24.11.2021 року від відповідача та третьої особи надійшли заяви про необхідність відкладення розгляду справи у зв`язку з розірванням договору про надання правової допомоги, а тому існує необхідність для пошуку нового адвоката. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторін за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд враховує, що відповідачем відзив до суду не подано, отримання суми позики не спростовано. Суд, дослідивши процесуальну поведінку сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що [PERSON] прийняв у борг грошову суму в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на день складання позовної заяви (22.04.2021 року - 28.0642 грн.), становить 280 642,00 грн. Згідно вказаної розписки Позичальник зобов`язався повернути позику протягом календарного року, тобто до 22.10.2020 року. Всупереч викладеному Відповідач вказану позику не повернув чим порушив власні зобов`язання. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В даному випадку відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Відповідно до ч. 2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує укладений між сторонами правочин щодо передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постановах від 08 червня 2016 року (справа №1103цс), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц). Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховною Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт утримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач надав позивачу згоду про договір позики та отримання в борг грошей, а саме 10000,00 доларів США, а отже сторони дотримались письмової форми договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушень, визначених змістом зобов`язання . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставина, на яку посилаються позивач, як на підставу для задоволення позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу за договором позики заборгованість яка складається з 10000,00 дол. США, що дорівнює 268604,00 грн. по курсу НБУ на день ухвалення рішення.. Матеріалами справи встановлено, що позивачем з метою доведення обґрунтованості заяви про забезпечення позову витрачено 1500,00 грн. на проведення оцінки транспортного засобу, який належить відповідачу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 10 від 09 квітня 2021 року. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати, а тому суд вбачає за необхідне стягнути з відповідача 1500,00 грн. судових витрат, пов`язаних із проведенням оцінки. На підставі викладеного, та

Outcome: partial