Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

29.01.2020 АТ\~ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі регіональної філії «Південна залізниця» звернулося до суду із позовними вимогами до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач [PERSON] , який працював водієм у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Гребінка» регіональної філії ПАТ «Українська залізниця», 09.10.2015 на службовому автомобілі КАМАЗ д.н.з. [NUMBER] вчинив дорожньо-транспортну пригоду із автомобілем TOYOTA RAV4, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , у вчиненні якої відповідач визнаний винним постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.12.2015 та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. В результаті ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. У подальшому [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Українська залізниця», третя особа [PERSON] , про стягнення матеріальних збитків. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2018 позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» матеріальну шкоду в розмірі\~ 80 784,97 грн, витрати на проведення експертизи 2 202,00 грн, зі сплати судового збору 807,00 грн, а всього 83 794, 81 грн. Рішення суду виконано в повному обсязі на підставі платіжної вимоги від 31.01.2019 № 58021387. На час вчинення ДТП автомобіль КАМАЗ д.н.з [NUMBER] належав на праві власності позивачу, а\~ відповідач перебував із ним у трудових відносинах. Після виконання рішення суду у відповідача на підставі ст. 1191 ЦК України виникло право регресної вимоги до [PERSON] в межах середньомісячної заробітної плати, яка становить 8 385,36 грн, що підтверджується відповідною довідкою. 18.06.2018 відповідач звільнився, а право регресної вимоги виникло у позивача лише 01.02.2019 після виконання рішення суду, тому на день звільнення підстав для притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності не було. 03.02.2020 ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог (а.с. 35-37). Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином, поштове відправлення з копіями ухвали, позовної заяви та доданими до неї документами [PERSON] отримав\~ 04.02.2020 /а.с. 40/, правом подання відзиву не скористалася, інших заяв, клопотань, суду не надав. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Судовий розгляд справи призначено на 24.02.2020. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працював водієм автотранспортних засобів автотранспортного цеху у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Гребінка» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 19.12.2013 по 18.06.2018, що підтверджується наказами (розпорядженнями) від 19.12.2013 № 193/ОС та від 18.06.2018 № 82/ОС /а.с.9,10/. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.12.2015 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн /а.с. 22/. За змістом вказаної постанови убачається, що [PERSON] 09.10.2015 року близько 17 год 10 хв керував автомобілем КАМАЗ д.н.з ПОТ [NUMBER] , рухаючись в м. Києві на перехресті просп. Червонозоряного, вул. Кайсарова, вул. Кіровоградській, порушив п. 13.1 ПДР, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем TOYOTA RAV4, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. 09.10.2015 відповідач на службовому автомобілі марки КАМАЗ д.н.з ПОТ [NUMBER] виїхав у відрядження до м. Києва ТОВ «Соната», що підтверджується наказом про відрядження від 08.10.2015 № 401/вд та посвідченням про відрядження № 643від 08.10.2015 /а.с.8, 26/. [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою до ПАТ «Українська залізниця», третя особа [PERSON] , про стягнення майнової шкоди у розмірі 86 844 грн 72 коп та моральної шкоди у розмірі 3 000 грн 00 коп. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2018 позов [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» матеріальну шкоду в сумі 80 784 грн 97 коп, витрати на проведення експертизи в сумі 2 202 грн 00 коп, витрати з оплати судового збору в сумі 807 грн, всього 83 794 грн 81 коп /а.с. 18-21/. Відповідно до платіжної вимоги від 31.01.2019 № 58021387 на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21.06.2018 зазначену суму в повному обсязі було сплачено, що підтверджено повідомленням від 01.02.2019 № 297 ЦФБ про закриття розрахунків по платіжному дорученню\~ від 01.02.2019 № 58021387 /а.с. 7, 17/. Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та\~ постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного\~ акціонерного товариства «Українська залізниця»,\~ утворене в законодавчому порядку ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав та обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, а в подальшому на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 «Деякі питання\~ акціонерного товариства «Українська залізниця» змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця»\~ (АТ- «Українська залізниця» ). Предметом спірних правовідносин у цій праві є відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої юридичній особі його працівником, який керував транспортним засобом, під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Частиною першою\~ статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені Главою ІХ КЗпП України.\~ Відповідно до частин першої та другої ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення\~ покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених ст.134 КЗпП України. На підставі наявних письмових доказів судом встановлено, що шкода, яка внаслідок винних дій працівника завдана позивачу, відшкодована потерпілій стороні в повному обсязі, а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати дану шкоду відповідно до вимог ст.132 КЗпП України в розмірі свого середньомісячного заробітку. У наданій\~ позивачем довідці\~ вказується, що середній заробіток [PERSON] складає 8 385,36 грн /а.с. 24/. Суд не погоджується\~ із зазначеним розміром середнього заробітку, оскільки він розрахований всупереч до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за та правил, передбачених п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100). З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, в даному випадку -\~ дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Крім того, положеннями р. ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема не підлягають урахуванню відпускні та лікарняні. Таким чином,\~ при обчисленні\~ наданих стороною позивача даних стосовно виплат заробітної плати відповідача за останні два місяці: квітень\~ 2018 року -\~ 2 101,04 грн, травень 2018 року\~\~ - 0,00 грн, які передували його звільненню 18.06.2018, суд прийшов висновку, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] за відповідний період становила 2 101,04 грн. Кількість відпрацьованих днів у довідці взагалі не вказується /а.с. 24/. Згідно ч.3 ст.233 КЗпПУ для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду щодо стягнення із працівника матеріальної шкоди, встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз`яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 23 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-1654цс15, зазначивши, що річний строк позовної давності починає обчислюватися після відшкодування підприємством шкоди третій особі. З матеріалів справи вбачається, що шкода у розмірі 92 475, 29 грн, була перерахована позивачем на підставі платіжної вимоги від 31.01.2019 № 58021387\~ /а.с. 17/. З огляду на те, що остаточний розрахунок здійснений у 31.01.2019, а позов подано у 29.01.2020, то річний строк позовної давності, передбачений ст.233 КзпПУ, позивачем не пропущено. За наслідком судового розгляду суд пришов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення шкоди в межах доведеної стороною позивача розміру середньомісячної плати [PERSON] в розмірі 2 101,04\~ грн. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК\~ України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З огляду на викладене підлягає стягненню із відповідача на користь позивача сума судового збору у розмірі 2 102,00 грн, виходячи із мінімальної ставки судового збору за подання вимог майнового характеру на 2020 рік. На підставі викладеного,

Outcome: partial