Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

27.11.2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить виселити останнього з житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] та зобов'язати Солом'янський РУГУ МВС України в м. Києві зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.05.1994 року. У березні 2002 року за її згодою відповідач [PERSON] вселився в спірну квартиру і був зареєстрований за даною адресою як член сім`ї власника. З того часу відповідач проживає в спірній квартирі. Позивачка вказує, що відповідач веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для неї проживання з відповідачем в одній квартирі, а тому, посилаючись на статті 116, 157 ЖК України, просить виселити останнього із займаного житлового приміщення. У судовому засіданні позивачка та її представники підтримали позовні вимоги в повному обсязі і просили їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила, посилаючись на незаконність та необґрунтованість заявлених вимог. Зокрема, зазначила, що відповідач вселився в спірну квартиру за згодою усіх співвласників квартири та займає приміщення на законних підставах. Крім того позивачем не надано доказів на підтвердження наявності обставин, які є підставою для виселення відповідача відповідно до положень ст. 116 ЖК Української РСР. Третя особа - Солом'янське РУГУ МВС України в м. Києві в судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. З урахуванням положень ст. 169 ЦПК України та обставин справи суд знаходить можливим розглянути справу у її відсутності. Вислухавши пояснення позивачки та її представників, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.05.1994 року, виданим Державним дослідно-експериментальним заводом №20 ЦА. У березні 2002 року відповідач [PERSON] був вселений в спірну квартиру як член сім'ї власника житла, а з 23.03.2002 року [PERSON] зареєстрований за спірною адресою за згодою власника. Згідно довідки форми № 3 в спірній квартирі [ADDRESS] прописані позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] Позивачка та її представники у судовому засіданні зазначили, що відповідач, веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для неї проживання з відповідачем в одній квартирі. Виходячи з цього позивачка просить задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що її права порушуються відповідачем. Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги той факт, що позивач був поселений в спірну квартиру як член сім`ї власника квартири, а тому режим його проживання в спірному житловому приміщенні регулюється нормами ЖК Української РСР. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено судом, відповідач був зареєстрований в спірному житловому приміщенні за згоди власника квартири, будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням між позивачкою та відповідачем не укладалось, а тому відповідач набув права користування цим житловим приміщенням. До цього часу позивачка у встановленому законом порядку реєстрацію відповідача в спірній квартирі не оспорювала. Таким чином, позивач визнавала за відповідачем право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому законом порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Між тим, як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, і було підтверджено представником позивача у судовому засіданні, сторони не укладали ні усної, ні письмової угоди про безоплатне або платне користування жилим приміщенням. Таким чином, посилання позивачки на те, що відповідач не вносить квартирної плати та плати за комунальні послуги не можуть бути підставою, для виселення відповідача зі спірного житла. Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення. Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, припускається у випадках: - протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; - систематичного характеру таких дій; - безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду УРСР у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Як роз'яснив пленум Верховного Суду УРСР у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р., є, зокрема, міри попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри суспільного впливу, прийняті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення). Систематичне порушення правил суспільного співжиття може призвести не тільки до виселення із займаного житла. Це крайня міра. Закон допускає, щоб до особи, яка систематично порушує загальнолюдські правила співжиття, були застосовані й інші санкції. Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не підтвердили в судовому засіданні наявність обставин, передбачених ст. 116 ЖУ Української РСР, як підстав необхідних для виселення відповідача зі спірного житлового приміщення. Так свідок [PERSON] показала суду, що вона є сусідкою сторін. В будинку в якому знаходиться спірна квартира проживає з 1965 року. Проживає на одній сходовій клітині зі сторонами. Свідок показала суду, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила суспільного співжиття тим, що він гучно слухає музику в своїй квартирі, про що сусіди йому постійно роблять зауваження. В зв'язку з неможливістю проживати в своїй квартирі разом з відповідачем, позивачка вимушена була виїхати проживати до своєї дочки. Свідок [PERSON] показав суду, що позивачка [PERSON] є його тіткою, а відповідач - племінником. Свідок показав суду, що в його присутності відповідач, будучі випивши, ображав позивачку. Свідок також показав, що він бачив в квартирі позивачки побиті двері. Свідок припустив, що двері були побиті сокирою. При цьому свідок не зміг показати при яких обставинах та хто побив ці двері. Свідок [PERSON] показала суду, що позивачка [PERSON] є її тіткою, а відповідач - племінником. Свідок показала, що були випадки коли відповідач піднімав на позивачку руку і через неможливість проживати в одній квартирі з відповідачем, позивачка вимушена була виїхати зі своєї квартири. Свідок також зазначила, що вона неодноразово розмовляла з відповідачем з приводу його неприпустимої поведінки, проте, він не хотів її слухати. Свідок також показала, що при відвідуванні квартири позивача, вона бачила порубані двері. Свідок [PERSON] показала суду, що позивачка це її бабуся, а відповідач це її двоюрідний брат. Зі слів позивачки їй стало відомо про те, що позивачка не може проживати в одній квартирі з відповідачем через його неприйнятну поведінку. Свідок також показала, що в її присутності відповідач ображав позивачку, голосно включав музику, на зауваження з боку свідка не реагував. Свідок [PERSON] показала суду, що позивачка це її тітка, а відповідач - її племінник. Свідок показала, що бачила відповідача у нетверезому стані, коли приходила провідати позивачку. Свідок [PERSON] показала суду, що позивачка це її знайома. Відповідача вона бачила декілька разів. Коли вона приходила в гості до позивачки, то відповідач поводив себе дуже агресивно. Одного разу намагався штовхнути позивачку. Свідок показала, що вона намагалася поговорити з відповідачем з приводу його поведінки, але відповідач не реагував на її звернення. Разом з тим, свідки показали, що їм не відомо які заходи громадського впливу були застосовані відносно відповідача [PERSON]. Свідки [PERSON], [PERSON] показали суду, що влітку 2012 року був випадок, коли відповідач в ході сварки облив позивачку водою з таза. В результаті чого були викликані співробітники міліції і відносно відповідача був складений протокол про адміністративне правопорушення за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КпАП України. За наслідками розгляду справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності ст. 173-2 ч. 1 КпАП України суддею Солом`янського районного суду м. Києва 27.08.2012 року винесено постанову про закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Свідок [PERSON] показав в судовому засіданні, що він є дільничним інспектором. Він показав, що з 2009 року позивачка неодноразово, один-два рази на рік, зверталася до райвідділу міліції з приводу дій відповідача, проте протоколів про адміністративні правопорушення відносно [PERSON] було складено лише один раз влітку 2012 року і провадження в тій справі закрито у зв'язку з відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Свідок також показав, що він проводив з відповідачем профілактичні бесіди. Під час проведення бесід [PERSON] заперечував вчинення ним насильства в сім`ї. При цьому, свідок не зміг зазначити коли саме проводилися ці бесіди та за якими заявами позивачки. Свідок також показав, що крім проведення бесід, ніяких заходів процесуального характеру відносно [PERSON] ним не вживалися. З характеристики на гр. [PERSON] за місцем проживання, виданої 27.11.2013 року КП «Чоколівське» за № 2797/45, вбачається, що за час проживання за спірною адресою, скарг з боку мешканців будинку, сусідів та членів сім`ї на порушення співжиття та громадського порядку гр. [PERSON] на адресу КП «Чоколівське» не надходило. Таким чином, не знайшов свого підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами факт застосування до відповідача заходів попередження і суспільного впливу, що за наведених вище обставин справи виключає застосування ст. 116 ЖУ Української РСР. Водночас відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 ст. 59 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, ч. 2 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.11976 року «Про судове рішення» /з наступним змінами /передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. В силу ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідача з підстав передбачених ст. 116 ЖК Української РСР, позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що відповідачем були вчинені протиправні дії, які дають підставу для його виселення з підстав встановлених ст. 116 ЖК Української РСР, вони носили систематичний характер і до відповідача застосовувалися заходи запобігання або заходи громадського впливу. Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог [PERSON] щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачкою не доведені, а судом не встановлені підстави передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР для виселення відповідача з квартири [ADDRESS]. Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення зі спірної квартири та зняття його з реєстраційного обліку відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed