Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

27.02.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]; позбавити [PERSON] права власності на вказану квартиру. Як на підставу позову посилається на те, що 31.03.1994 року позивачем придбано 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. Договір укладено в Універсальній «Україно-Сибірській біржі», біржовий договір № 4-3/23. Для укладання зазначеного договору позивач уклав Договір-доручення із співробітником біржі, розрахувався за послуги біржі та сплатив вартість квартири. В договорі-доручення, біржовому договорі купівлі-продажу в якості покупця помилково зазначено відповідача [PERSON], так як позивач замість свого паспорту надав паспорт сина [PERSON], який на той час знаходився за межами України, проходив строкову армійську службу у Німеччині і деякий час там проживав після служби. Вищезазначену помилку позивач побачив тільки дома, під час ретельного огляду всіх документів на куплену квартиру. Виправити помилку не було можливості, так як [PERSON] (відповідач) знаходився за межами України. Після повернення [PERSON] до України наприкінці 1994 року позивач [PERSON] розповів сину [PERSON] про помилку під час купівлі продажу квартири. Відповідач [PERSON] попросив батько залишити кватиру йому, пообіцявши повернути батькові грошові кошти за придбану квартиру. В 2016 році відповідач [PERSON] уклав договір дарування з відповідачем [PERSON] (дружина позивача) і повертати грошові кошти відмовився. Ухвалою суду від 01.03.2017 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Ухвалою суду від 29.05.2017 залучено до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, позивач надав пояснення, аналогічні тим, що зазначені в позові. 31.03.1994 року квартира була куплена саме за його кошті, а не за кошти сина [PERSON] Оскільки у нього був паспорт сина, то він помилково надав його паспорт для оформлення квартири. Договір укладався представниками біржі, а не особисто відповідачем. Про цю помилку він дізнався вже дома після здійснення угоди. Син пообіцяв повернути йому грошові кошти за придбану квартиру як повернеться з армії в 1994 році, однак не повернув. Син в той час по військовому квитку знаходився за кордоном та проходив військову службу. Він та відповідачі проживають разом в одній квартирі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в ході судового розгляду справи позовні вимоги визнав повністю, пояснив, що в 1990 році він призваний у Збройні сили СРСР, його направлено на службу в госпіталь до Німеччини на два роки, видано йому службовий паспорт, до 1994 році він перебував в Німеччині. 03.08.1994 році він повернувся після служби на територію СНД. Станом на 31.03.1994 році він знаходився в Німеччині. Отже, він не купував квартиру, кошти платив батько [PERSON] (позивач). Оскільки сімейні відносини були в напрузі, тому 20.02.2016 року він подарував спірну квартиру матері [PERSON] (відповідач). На час придбання квартири він перебував у шлюбі з [PERSON], який було укладено в Німеччині, в 19.08.2003 році шлюб між ними було розірвано. У спірній квартирі він з колишньою дружиною проживали з 1994 року, з 1997 року він з'їхав зі спірної квартири, а [PERSON] залишилася проживати у спірній квартирі до теперішнього часу. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала повністю, пояснила, що 31.03.1994 року за кошти її чоловіка - [PERSON] (позивача) та її кошти була куплена на біржі квартиру [ADDRESS]. При оформлені договору купівлі-продажу її на біржі не було, не було також її сина - [PERSON], який був за кордоном на військовій службі. Вже після оформлення договору вона вдома побачила, що квартира помилково була оформлена на сина, а не на [PERSON], оскільки переплутали паспорти. Син пообіцяв, що віддасть гроші за квартиру, однак кошти не віддав, тому 19.02.2016 року син [PERSON] подарував їй спірну квартиру. Квартира не купувалась за кошти сина [PERSON] Про те, що [PERSON] одружився з [PERSON], їм не було відомо, одруження відбулось в Німеччині. У неї погані стосунки з [PERSON], онуку також не сприймає як онуку. Представник [PERSON] проти позову заперечував повністю, просив відмовити у його задоволенні, пояснив, що [PERSON], її колишній чоловік - [PERSON], та їх спільна донька [PERSON], зареєстровані у спірній квартирі. Власником спірної квартири з 12.04.1994 по 19.02.2016 був [PERSON] З 24.09.1992 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. На час придбання квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, тому є об'єктом спільної сумісної власності. В подальшому [PERSON] 19.02.2016 року подарував квартиру матері - [PERSON] Такими діями, позивач та відповідачі, які є сім'єю, за попередньою змовою намагаються позбавити [PERSON] законного права володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, яка є єдиним житлом [PERSON] Позивач зазначає, що саме він укладав Договір купівлі-продажу квартири, укладав договір-доручення із біржовим брокером та сплачував вартість квартири, однак належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин не надав; договір-доручення укладено від імені інших людей, а не позивача. Позивачем не доведено факт існування у нього права власності на спірну квартиру, позивач спірною квартирою з 1994 року по теперішній час не користувався квартирою та не утримував її. Позивач зазначив, що помилку виявив одразу після купівлі квартири, однак протягом 23 років не вчинив жодних дій щодо усунення відповідних розбіжностей. Підстави для визнання права власності за позивачем на підставі ст. 392 ЦК відсутні. Договір-купівлі продажу від 31.03.1994 року є чинним, таким чином, [PERSON] правомірно набув право власності на спірну квартиру. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.12.2017, яке набрало законної сили, у справі №640/14128/16-ц, яким встановлено фактичні обставини, згідно з якими, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і була придбана за кошти подружжя, тому договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.02.2016 було визнано недійсним. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.1992 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб за номером актового запису 132. 31.03.1994 року між Універсальною Українсько-Сибірською торгівельною біржею (виконавцем) та [PERSON], [PERSON] (замовник) укладено договір-доручення №3-23, за яким замовник доручає виконавцю (брокерам біржі), а виконавець зобов'язується продати квартиру [ADDRESS]. 31.03.1994 року на підставі біржового договору №4-3/23 від 31.03.1994 року, договору-доручення №3-23 від 31.03.1994 року, покупець [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]; купівлю здійснено за 40 млн. карбованців. На підставі вказаного біржового договору №4-3/23 від 31.03.1994 року в БТІ 12.04.1994 р. зареєстровано право власності за [PERSON] на вказану квартиру. 19.08.2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис №431. Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» станом на 07.12.2015 року, у квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] з 15.06.1994 р., [PERSON] з 29.11.1995 р., [PERSON] (донька) з 29.11.1995 р. Як на підставу позову щодо визнання за ним право власності на спірну квартиру та позбавлення [PERSON] права власності на вказану квартиру, позивач посилається на те, що 31.03.1994 року ним було придбано спірну квартиру на підставі біржового договору. Для укладання зазначеного договору він уклав Договір-доручення із співробітником біржі, розрахувався за послуги біржі та сплатив вартість квартири. Однак біржовому договорі купівлі-продажу в якості покупця помилково зазначено відповідача [PERSON], так як він замість свого паспорту надав паспорт сина [PERSON], який на той час знаходився за межами України. Вищезазначену помилку позивач побачив тільки дома, під час ретельного огляду всіх документів на куплену квартиру. Виправити помилку не було можливості, так як [PERSON] (відповідач) знаходився за межами України. Після повернення [PERSON] до України наприкінці 1994 року позивач [PERSON] розповів сину [PERSON] про помилку під час купівлі продажу квартири. Відповідач [PERSON] попросив батько залишити кватиру йому, пообіцявши повернути батькові грошові кошти за придбану квартиру. В 2016 році відповідач [PERSON] уклав договір дарування з відповідачем [PERSON] (дружина позивача) і повертати грошові кошти відмовився. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12, ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Справді, в біржовому договорі №4-3/23 від 31.03.1994 року вказано, що від імені покупця та продавця виступають брокери. Однак, посилаючись на те, що для укладання зазначеного договору саме він (позивач) уклав Договір-доручення із співробітником біржі, - позивачем не надано належних та допустимих доказів, при цьому в матеріалах справи міститься лише договір-доручення №3-23 від 31.03.1994 року укладеного між біржею та продавцями [PERSON], [PERSON] При цьому, сам факт того, що відповідач [PERSON] в день укладення договору купівлі-продажу квартири від 31.03.1994 року перебував за кордоном, не є безспірним доказом неможливості укладення договору купівлі-продажу, оскільки в договорі №4-3/23 зазначено, що від імені покупця [PERSON] дів брокер на підставі доручення, тобто угода могла проводитися і у особисту відсутність [PERSON] Посилання позивача на те, що і в дорученні на брокера також було помилково вказано прізвище «[PERSON].» через помилкове надання паспорту, - суд до уваги не приймає, оскільки такі відомості не підтверджені жодними доказами. При цьому, не виключається можливість надання брокеру доручення [PERSON] в період, коли той приїжджав в Україну. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON], є рідною сестрою [PERSON] 31.03.1994 року, їй тоді було 14 років, вона з батьком поїхали на торгівельну біржу для купівлі квартири [ADDRESS]. На той час [PERSON] не було на території України, він був за кордоном на військовій службі в Німеччині. Батько помилково надав паспорт не свій, а паспорт брата - [PERSON] Квартира купувалась за кошти батька [PERSON] При укладенні договору був присутній тільки батько - [PERSON] та вона. Про те, що [PERSON] одружився з [PERSON], їм не було відомо, одруження відбулось в Німеччині. Брат пообіцяв, що поверне кошти за квартиру, однак кошти не повернув. Брата спочатку направили до Німеччини за наказом, а потім він залишався там за контрактом. Брат періодично приїжджав до України, і остаточно повернувся в Україну влітку 1994 року. Разом з тим, надаючи оцінку показанням свідка [PERSON], суд виходить з того, що свідок є донькою позивача та відповідачки, та рідною сестрою відповідача; відносини між [PERSON] та сім'єю [PERSON] неприязні. При цьому, лише показання свідка за відсутності будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження обставин придбання спірної квартири - не можуть покладені в основу рішення суду для підтвердження вказаних обставин. При цьому, 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК). Також суд враховує, що позивач просить визнати право власності на спірну квартиру, оскільки квартиру він купив за свої кошти, а покупцем в договорі помилково вказано його сина через помилкове надання паспорту сина ([INFO]), замість свого паспорту (позивач [INFO]). Хоча позивач не зазначає правих підстав (норм матеріального права) для задоволення його позову, однак враховуючи предмет позову та підстави його обґрунтування, вбачається, що позивач просить визнати право власності на підставі ст. 392 ЦК України. У Постанові ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 37) вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Разом з тим, право власності за позивачем ніколи не було зареєстровано, правова підстава виникнення права власності у позивача відсутня; право власності у відповідача [PERSON] виникла на підставі біржового договорі №4-3/23 від 31.03.1994 року, і цей договір є чинний та не скасований, тому підстави для визнання права власності за позивачем з підстав ст. 392 ЦК України - відсутні. Крім того, необхідно зазначити, що відповідно ст. 224 ЦК УРСР (чинного на час укладення договору від 31.03.1994) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Разом з тим, біржовий договір №4-3/23 від 31.03.1994 року є чинним та не визнався недійсним, зокрема в певній частині з підстав, що насправді покупцем є інша особа, а тому в силу ст. 204 ЦК України презюмується правомірність вказаного договору, тому також відсутні підстави для визнання права власності за позивачем на спірну квартиру. Крім того, як зазначив представник третьої особи, про що також підтвердили інші учасники справи, Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.12.2017, яке набрало законної сили 19.06.2018, у справі №640/14128/16-ц, встановлено фактичні обставини, згідно з якими, спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і була придбана за кошти подружжя, тому договір купівлі-продажу спірної квартири від 19.02.2016 було визнано недійсним. Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, Київським районним судом м. Харкова 22.12.2017 винесено рішення, яке набрало законної сили 19.06.2018, у справі №640/14128/16-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/71249744, http://reyestr.court.gov.ua/Review/74774434), яким визнано договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 19.02.2016 року за номером 287 - недійсним. При цьому, судом було встановлено, що «відповідач, вчиняючи правочин у вигляді договору дарування від 19.02.2016 року приховав від нотаріуса такий факт, що вищезазначена квартира перебуває у спільній сумісній власності подружжя, оскільки була набута за час шлюбу за спільні кошти подружжя…». Отже, вказаним судовим рішенням встановлено, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON], тому згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК ці обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі не доказуються при розгляді іншої справи. При цьому, сам по собі факт визнання позову відповідачами не є беззаперечною підставою для задоволення позову, оскільки визнання відповідачами позову суперечить закону та порушує права та інтереси іншої особи - третьої особи [PERSON] Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed