Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

28.08.2019 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів, у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 27.12.2007 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб. [INFO] від шлюбу народилась дитина [PERSON] . Разом з дитиною позивач проживає за адресою: [ADDRESS] . На даний час шлюб між сторонами не розірвано, проте сторони ведуть окреме домашнє господарство та мають роздільні бюджети. Протягом останніх шести місяців відповідач не бере участі в утриманні дитини, не передає позивачу кошти на дитину, не купує продукти харчування, одяг чи будь-які речі, необхідні для забезпечення її життєдіяльності. Всі витрати на дитину позивач здійснює самостійно. Дитина навчається у загальноосвітній школі, додатково вивчає англійську мову та відвідує гурток з малювання, що також потребує додаткових витрат на розвиток дитини. За період з вересня 2018 року по травень 2019 року позивачка сплатила за навчання дитини англійської мови 9180,00 грн. За літній період позивачка здійснила витрати на відпочинок дитини протягом літніх канікул та витрати на придбання одягу і інших предметів, необхідних для навчання дитини в школі, на підтвердження чого додає до свої позовної заяви копії відповідних квитанцій. Всі вказані витрати позивач здійснила самостійно, крім того позивач регулярно здійснює витрати на харчування дитини. Відповідач не бере участі в утриманні дочки та не піклується про неї. За твердженням позивача, відповідач не виконує батьківських обов`язків по утриманню дитини. Мінімально витрати на дитину (харчування, одяг, засоби гігієни, канцелярське приладдя, підручники, інші речі для навчання) становлять 6000,00 грн. на місяць. Тож, на думку позивача, з відповідача слід стягнути, як аліменти, половину таких витрат у розмірі 3000,00 грн. щомісячно. Також позивачка зазначає, що відповідач є працездатною особою, не має інших виплат по виконавчим документам, не має проблем зі здоров`ям, які б заважали працювати та отримувати кошти, тому може та зобов`язаний нести витрати по утриманню дочки. Відповідач також не має будь-яких інших непрацездатних осіб на утриманні, має у власності квартиру, натомість ні позивач, ні дитина власної нерухомості не мають, отже не мають окремого місця проживання. З метою ухилення від утримання дитини, відповідач офіційно не працює, проте він працює не офіційно, за усними угодами та отримує грошову винагороду. Ухвалою суду від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 01.10.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог, вважає відсутнім предмет спору та просить закрити провадження у справі посилаючись на те, що відповідач постійно проживає з позивачем та їх спільною дитиною в кв. [ADDRESS] і всі члени сім`ї зареєстровані за вказаною адресою. Відповідач категорично заперечує твердження позивача про те, що між сторонами не ведеться спільне господарства та відсутній спільний бюджет. Відповідач стверджує, що бере участь в утриманні дитини та не ухиляється від виконання цього обов`язку Відповідач регулярно передає готівкові кошти дружині, з метою утримання спільної дитини та для ведення спільного господарства. Відповідач також зазначає, що бере участь у сплаті додаткових витрат на дитину, які пов`язані з оплатою гуртків, зокрема гуртку з малювання та вивчення англійської мови. Готівкові кошти на зазначені додаткові витрати відповідач постійно передає позивачу, з метою подальшого цільового використання в інтересах дитини. Відповідач в інтересах сім`ї купує продукти харчування, одяг та інші необхідні для фізичного існування речі, в тому числі і спільної дитини, як самостійно, так і надаючи готівкові кошти позивачу для цього. Відповідач визнає, що дійсно має у власності квартиру [ADDRESS] , у якій проживає він сам та члени його сім`ї, зокрема сам позивач та їх спільна дитина. Сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі і на теперішній час відсутні підстави для розірвання шлюбу. Факт спільного проживання родини у належній відповідачу квартирі підтверджується відповідними актами. Окреме проживання відповідача від дитини та ухилення з його боку від утримання дитини є відсутнім. Позивач та відповідач проживають спільно, разом із донькою, у квартирі, яка перебуває у власності відповідача, в зареєстрованому шлюбі, ведуть спільне господарство та спільно і добровільно, за домовленістю між собою, забезпечують побутові умови та потреби спільної дочки. На думку відповідача, звернення із даним позовом до суду про стягнення аліментів, є виключно наслідком чергової сімейної сварки, а не способом захисту в судовому порядку порушених прав та інтересів спільної дитини. Крім того, відповідач зазначає, що з середини вересня 2019 року в нього загострились симптоми ускладненого остеохондрозу у зв`язку із чим він звернувся до лікарні на підтвердження чого додає до свого відзиву довідку від 25.09.2019 року. Також 15.09.2019 року відповідач звернувся до Центру магнітно-резонансної томографії, копію результату дослідження у якому додає до свого відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 02.12.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. 03.10.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та додатково посилається на те, що твердження відповідача є неправдою, позивачка більше ніж пів року не отримує кошти від відповідача на ведення домашнього господарства та утримання спільної дитини. Починаючи з березня 2019 року відповідач не бере участі в утриманні дитини, не передає позивачу кошти, не купує дитині ні речі, ні продукти харчування. Відповідач не надав доказів того, що він бере участь в утриманні дитини та безпідставно стверджує, що сплачує за гуртки, оскільки згідно довідки від 18.08.2019 року саме позивачка сплачує за навчання доньки. Згідно доданих до позовної заяви чеків, саме позивачка протягом тривалого часу здійснює витрати на дитину. Натомість відповідач не надав ніяких підтверджень, оскільки тривалий період не утримує дитину. Позивачка зазначає, що батьківські обов`язки зберігаються, як в період спільного життя, так і після розірванню шлюбу, тож позовна заява про стягнення аліментів може бути подана як після розлучення, так і в період шлюбу. Позивачка вказує, що дійсно проживає разом з дитиною та відповідачем у належній останньому квартирі, поскільки не має власного житла щоб проживати з дочкою окремо від відповідача. Про те, на думку позивача, факт проживання в одній квартирі не звільняє відповідача від обов`язку утримувати дитину, і дитина повинна бути забезпечена продуктами харчування, одягом, іншими предметами необхідними для її життєдіяльності. За твердженням позивача, сторони не ведуть спільне домашнє господарство та мають різні бюджети. Позивач отримує офіційну заробітну плату, відповідач працює як самозайнята особа, отримані кошти від позивача приховує, для ведення спільного господарства коштів не надає. Усно відповідач повідомляє, що не працює та не має грошей, однак позивачу відомо, що він надає послуги та отримує відповідну оплату. Ознаки остеохондрозу жодним чином не впливають на працездатність відповідача та не можуть завадити йому брати участь в утриманні дитини. Надані довідки про стан здоров`я відповідача датовані вереснем 2019 року, тобто відповідач почав скаржитись на стан здоров`я відразу після отримання позовної заяви про стягнення аліментів, що, на думку позивача, вказує на бажання відповідача знайти причини для зменшення розміру аліментів або ж ухилення від їх сплати. 16.10.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що наведені позивачем посилання не відповідають фактичним обставинам. Сторони проживають у шлюбі, проживають разом та спільною дитиною у належній відповідачу квартирі. Ведення спільного господарства між сторонами не припинено, підстави для розірвання шлюбу відсутні. Відповідач фактично бере участь в утриманні дитини, забезпечує належні умови харчування, проживання, навчання, лікування тощо дочки. Відповідач дійсно не надав доказів на підтвердження саме ним сплати за певні товари та послуги в інтересах дитини, на відміну від позивача, однак відповідні докази позивача є неналежними, оскільки не підтверджують обставин, на які посилається позивач. Відповідач регулярно надає кошти на утримання дитини та сам безпосередньо приймає участь в утриманні дочки. Грошові кошти, які позивач та відповідач витрачають в інтересах дитини, є спільною сумісною власністю подружжя та фактично витрачаються в інтересах сім`ї. Тож факт зазначення в розрахункових документах персональних даних позивача підтверджує лише факт витрачання коштів, які перебувають у спільній сумісній власності подружжя, оскільки шлюб не є розірваним, спільний побут та спільне господарство ведуться, сторони проживають разом і спільно з дитиною. Позивач витрачаючи кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, в інтересах дитини, діяла за згодою відповідача, оскільки відповідач вважає доцільним забезпечення необхідними предметами, товарами та послугами спільну дитину. Позивач витрачаючи кошти в інтересах дитини, здійснює розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Позивач проживає у квартирі з відповідачем однією сім`є добровільно, оскільки позивач має у приватній власності будинок, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав. За змістом акту обстеження умов проживання дитини №278 від 03.10.2019 року, для дитини в квартирі створені всі умови для належного проживання та розвитку, у кімнаті квартири вона проживає разом зі своїм братом, у квартирі проживають: відповідач, позивач, їх спільна дитина та син позивача від першого шлюбу. На думку відповідача, за відсутності факту окремого проживання відповідача від дитини, відсутності доказів не прийняття відповідачем участі в утриманні дитини, стягнення аліментів з відповідача є недоцільним та не відповідає вимогам закону. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 27.12.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Позивачка, відповідач та їх неповнолітня дитина [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями паспортів сторін та довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 7-10). Згідно наявної в матеріалах справи копії трудової книжки відповідача у вересні 2017 року відповідач був звільнений з роботи за власним бажанням і будь-яких наступних записів про прийняття відповідача на роботу, копія трудової книжки не містить (а.с. 11-14). За змістом копії довідки від 18.08.2019 року, позивачка сплатила індивідуальні заняття з англійської мови для дочки [PERSON] на суму 9180,00 грн. Всього було проведено 54 уроки по 60 хвилин (а.с. 15). В матеріалах справи також містяться копії чеків та квитанцій на придбання дитячих речей і товарів без зазначення особи платника, які були долучені позивачем до своєї позовної заяви (а.с. 16-18). За змістом актів про фактичне проживання осіб у житловому приміщенні від 26.08.2019 року та від 27.09.2019 року, відповідач, його донька [PERSON] та його дружина - позивачка у справі, фактично проживають в квартирі [ADDRESS] (а.с. 35-36). На підтвердження свого стану здоров`я відповідачем надано копії довідки №2287 та діагностичний висновок магнітно-резонансної томографії за змістом якого, наявні ознаки дегенеративних змін, остеохондрозу поперекового відділу хребта, ускладненого протрузіями дисків вказаної локації. Спондилоатроз. Діагностичний висновок не є клінічним діагнозом. Результати досліджень мають бути верифіковані лікуючим лікарем (а.с. 38-39). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2019 року, позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] (а.с. 55). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2013 року відповідач як покупець придбав кв. [ADDRESS] . У п. 7 цього договору зазначено, що на момент укладання та підписання цього договору покупець перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка надала свою згоду на укладання та підписання цього правочину у заяві від 31.07.2013 року, в якій вона підтверджує, що гроші за які покупець купує вищевказану квартиру, є його особистою приватною власністю (а.с. 56-57). За змістом акту обстеження умов проживання дитини №278 від 03.10.2019 року, у дитини є окрема кімната, в якій вона проживає разом з братом. В дитини є всі необхідні речі для всебічного розвитку: продукти харчування, сезонний одяг, взуття, куточок для навчання, шкільне приладдя. [PERSON] відвідує позашкільні гуртки: англійська мова та малювання. За адресою: [ADDRESS] проживають і мають постійне місце реєстрації: позивачка, відповідач, їх спільна дитина та син позивача від першого шлюбу. Для дитини створені належні умови для проживання (а.с. 59). Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину (частина перша статті 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. Посилання ж відповідача на те, що він добровільно виконує свій обов`язок по утриманню доньки, піклується про неї та надає їй матеріальну допомогу не підтверджено доказами в розумінні положень ст. 76 ЦПК України. Отже, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що між сторонами не існує спору, щодо утримання їх спільної дитини. Та обставина, що сторони проживають разом не позбавляє позивача права звертатись з вимогами про стягнення аліментів на утримання її дитини. Крім того, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності будь-яких передбачених ч. 1 ст. 181 СК України домовленостей, якщо такі мали місце, між сторонами у справі щодо способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину. За таких обставин, добровільне надання відповідачем будь-якої матеріальної допомоги на утримання доньки не свідчить про відсутність підстав для стягнення витрат на її утримання за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано заявлено позовні вимоги про стягнення аліментів, оскільки між сторонами виник спір щодо способу виконання батьками обов`язку по утриманню дитини і в даному випадку обставини перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та спільне проживання не можуть бути підставою для відмови у позові. А добровільне виконання відповідачем свого обов`язку по утриманню дитини жодним доказом не доведено, та загалом не свідчить про відсутність підстав для стягнення витрат на утримання дитини за рішенням суду. Поскільки між сторонами існує спір щодо утримання дитини, суд

Outcome: partial