Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

28.08.2021 до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з Дзержинського міського суду Донецької області за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до Управління освіти Торецької міської військово цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати компенсації втрати заробітку та відшкодування моральної шкоди, в якій позивачка просить: 1)визнати незаконним її звільнення з посади головного бухгалтера Управління освіти міської військово цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України згідно із наказом № 85-к/тр від 15.07.2021; 2)поновити її на посаді головного бухгалтера Управління освіти міської військово цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області від 16.07.2021; 3)стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.07.2021 по день ухвалення судом рішення, з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів; 4)стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати, обумовлену звільненням, починаючи з 16.07.2021 по день ухвалення судом рішення; 5)стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 250\~000 грн; 6)допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі в якості головного бухгалтера Управління освіти міської військово цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області та стягнення суми середнього заробітку на один місяць. В обґрунтування\~вказаних вимог\~позивачка посилалася\~на те,\~що вона з 10 лютого 1992 року знаходилася у трудових відносинах з Управлінням освіти Торецької міської військово - цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, де з 22 квітня 1997 року обіймала посаду головного бухгалтера. 15 листопада 2021 року у неї стався ішемічний інсульт, у зв`язку з чим вона перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні безперервно до 06.03.2021. З 09.03.2021 вона перебувала у щорічній відпустці, проте 12.03.2021 потрапила до медичної установи в м. Краматорську, де їй провели операції на обох ногах. У цьому медичному закладі вона перебувала до 30.03.2021, а потім продовжувала хворіти за місцем мешкання в м. Торецьку до 15.07.2021. Тобто безперервний період її лікування після проведених операцій на ногах становив 4 місяці 3 дні. 15.07.2021 вона була оглянута лікарем, який дійшов висновку про її одужання. Листок непрацездатності був закритий з відміткою «стати до роботи 16.07.2021». В цей же день вона з`явилася до управління освіти, де особисто повідомила свого безпосереднього керівника [PERSON] про відновлення своєї працездатності і про свій намір стати до праці за своїм місцем роботи. Також 15.07.2021 вона віддала свій лікарняний листок до розрахункового відділу ЦБ (централізованої бухгалтерії) управління освіти. Жодних повідомлень про своє звільнення в цей день вона від керівництва управління освіти не отримала, навпаки, в ході бесіди обговорювалася поточна робота, а саме вирішувалося питання щодо продовження невідбутої частини щорічної відпустки, яку вона не змогла використати з причин, незалежних від неї. Узгодивши це питання, вона поїхала додому, але декілька годин потому в телефонному режимі було повідомлено, що у разі не написання нею заяви за власним бажанням, вона буде звільнена за статтею КЗпП, а саме за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Не погодившись з цим вона мала твердий намір наступного дня, тобто 16.07.2021 стати до роботи. Проте, приступивши 16.07.2021 до роботи, вона дізналася, що 15.07.2021 її звільнено на підставі ст. 40 п. 5 КЗпП. Їй було запропоновано зібрати свої речі і покинути робоче місце, так як вона незаконно перебувала в приміщенні управління освіти. 17 липня 2021 року через пошту вона отримала лист з управління освіти про необхідність з`явитися для ознайомлення з наказом про звільнення від 15.07.2021 та отримання трудової книжки, хоча в зазначений день вона особисто була на прийомі у керівника і їй нічого не було відомо про звільнення в цей день. Копію наказу про звільнення їй не було вручено. З вимогою отримання копії наказу про звільнення, іншої інформації та документів вона звернулася до підприємства з письмовою заявою особисто, яка зареєстрована за № 1097/01-21 від 23.07.2021. На момент звернення до суду з цим позовом, вона не отримала відповіді на своє письмове звернення. Своє звільнення вважає незаконним з таких підстав. Захворювання, на які вона страждає не є трудовим каліцтвом або професійним захворюванням та не відносяться до інфекційних хвороб, як туберкульоз, але є серйозними, які носять гострий характер захворювання та потребують більш тривалого строку реабілітації. Так, вона має низку діагнозів, які спричинили тривалий розлад здоров`я, а саме: основний: ішемічний атеротромботичний інсульт в бас.ЛСМА (15.11.2020 року) з частковою дизартрією, правобічний геміпарезом, до плегії в кисті, внаслідок ГХ III ст., ризик КВУ 4, на тлі цукрового діабета, тип 2, середнього ступеня тяжкості, ст. компенсації; діабетична енцефалополінейропатія - гостре захворювання; геміплегія не уточнена, дизартрія та анартрія, як ускладнення основного захворювання; цукровий діабет тип 2, середньої ст.важкості, ст.компенсації; діабетична енцефалопатія, полінейропатія; гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця без (застійної) серцевої недостатності, як супутні. Також, 16.03.2021 їй виконана операція у м. Краматорську: стегново - підколінне шунтування ліворуч, 23.03.2021 виконана операція стегново - підколінне шунтування + балонна ангіопластика МБА та ПББА праворуч з приводу облітеруючого атеросклерозу судин нижніх кінцівок, 01.04.2021 - гангрена, ампутація 3 пальця лівої стопи, наявність рани в ділянці правої п`ятки. При розрахунку періоду її безперервної непрацездатності, відповідач взяв до уваги період її лікування, а саме з 12.03.2021 по 15.07.2021, коли вона була під наглядом лікарів хірургів, проходила лікування та здійснювала перев`язки у хірурга. Проте відповідач не взяв до уваги, що період її непрацездатності частково збігся із періодом її перебування у щорічній відпустці, в якій вона перебувала з 09 березня 2021 року. Застосування пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох складових диспозицій цієї правової норми: установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся, на роботу, а також факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу. Відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Відтак, не можна вважати, що вона не з`являлася на роботу через непрацездатність протягом 120 днів і більше, оскільки в неї була інша законна підстава для такого нез`явлення, а саме перебування у щорічній відпустці. За таких підстав, період нез`явлення на роботу, виключно з підстав непрацездатності не перевищив 120 днів, що виключає можливість застосування п.5 ст. 40 КЗпП при її звільненні. Також, як КЗпП України, так і Законом України «Про відпустки», а саме у статтях 80 та 11 відповідно, передбачено вимоги про продовження чи перенесення щорічної відпустки. Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі, зокрема, тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України «Про відпустки». З буквального тлумачення пункту 1 частини другої статті 80 КЗпП України та статті 11 Закону України «Про відпустки» відпустка саме продовжується у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Тобто ні КЗпП України, ні Закон України «Про відпустки» не передбачає звернення працівника з заявою про продовження відпустки, як не передбачає і необхідності отримання на це згоди роботодавця, оскільки період надання відпустки сторонами уже узгоджено, однак неможливість її використання саме у зазначені в наказі дати спричинена обставинами, які не залежать від волі жодної зі сторін. Єдиним обов`язком працівника є повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність, яка засвідчена у встановленому порядку, тобто шляхом видачі листа непрацездатності. При цьому ні КЗпП України, ні Закон України «Про відпустки» не передбачають саме і виключно письмової форми повідомлення про тимчасову непрацездатність. І таке повідомлення може бути вчинене у будь-який спосіб. А подання листа непрацездатності можливе після виходу з лікарняного, що буде «ствердженням правомірності такого продовження і унеможливить обмеження прав працівника та не порушить прав роботодавця, який за відсутності належного «твердження настання тимчасової непрацездатності не позбавлений можливості прийняти рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Разом із тим перенесення відпустки на інший період свідчить, що сторони мають узгодити вказане питання відповідно до загальної процедури, тобто як працівник, так і роботодавець мають визначитися, чи відповідає новий період відпустки їх інтересам та чи не порушуються процес організації праці, визначений роботодавцем, та право на відпочинок працівника. Перенесення відпустки передбачає звернення працівника з відповідною заявою до роботодавця та видання наказу роботодавцем, що свідчить про волевиявлення сторін на погодження з новим періодом надання відпустки. Таким чином, продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбуваєтеся автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 463/6454/19-ц (провадження № 61-3413св20. Отже, відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для ненадання цієї відпустки. При цьому, відповідно до діючого законодавства України про відпустки, право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості зі збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом, забороною замінити відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відтак, як міжнародними, так і національними нормативними актами передбачено право найманого працівника на відпочинок, це право визнане одним з основоположних прав людини і підлягає підвищеному захисту. Із ситуації, яка склалася в цьому випадку, вона була звільнена з роботи на підставі ст. 40 п. 5 КЗпП, а саме у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців внаслідок тимчасової непрацездатності, яка виникла у період її перебування у щорічній відпустці з 09.03.2021. В своїй постанові від 13.10.2020 у справі № 712/9213/18 (провадження № 14- 108цс20) Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, дія виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву. Аналізуючи вказані обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що працівник, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо продовження відпустки на період, що йде безпосередньо за днем припинення тимчасової непрацездатності, про наявність листка непрацездатності чи надав останньому листок непрацездатності, скористався своїм правом щодо продовження щорічної відпустки. Як вже зазначалося вище, вона після відвідування лікаря, 15.07.2021 з`явилася за місцем своєї роботи, де віддала свій лист непрацездатності до розрахункового відділу, а потім безпосередньо звернулася до керівника управління освіти Орешкіна В. М., з яким в присутності інспектора, в обов`язки якої покладено ведення кадрової роботи, погодила продовження щорічної відпустки, яку не змогла використати у зв`язку з лікуванням. При цьому, періоди невикористаної відпустки були звірені з бухгалтером централізованої бухгалтерії. Саме в такий спосіб вона виразила своє волевиявлення керівництву відповідача на продовження відпустки після припинення тимчасової непрацездатності, що є реалізацією працівником права на відпочинок відповідно до вимог ст.80 КЗпП України та ст. 11 Закону України «Про відпустки», оскільки ці норми виключають одночасне перебування в щорічній відпустці і на лікарняному. Крім того, за загальними правилами підставою для перенесення або продовження відпустки є належним чином оформлений листок непрацездатності. Без нього ні про яке перенесення відпустки мови йти не може. Оскільки вона захворіла 12.03.2021 в період відпустки (з 09.03.2021), то питання про перенесення відпустки повинно було вирішуватися після закриття першого лікарняного за період хвороби з 12.03.2021 по 30.03.2021, з подальшим продовженням лікування з 31.03.2021. Лист непрацездатності за період був відданий до централізованої бухгалтерії Управління освіти, за місцем її роботи, при цьому вона не подавала керівництву ніякої заяви про перенесення щорічної відпустки, наказ про надання щорічної відпустки за періоди керівництвом не скасовано. Отже, вона перебувала на лікарняному в період щорічної відпустки, яка не скасована. На теперішній час підтвердити цей факт немає можливості, оскільки на її вимогу надати певну інформацію щодо лікарняних, наказів про відпустку та звільнення, сплачених коштів тощо, вона не отримала від керівництва Управління освіти жодної відповіді. Крім того, вона є особою з інвалідністю і перебуває під особливим захистом закону. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з Інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в і установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Згідно ч. 2 ст. 17 цього Закону, відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю. Згідно довідки МСЕК № 851156 серії 12 ААБ від 30.07.2020 їй встановлена II група інвалідності, за загальним захворюванням, з датою чергового переогляду 30.07.2021. Згідно із довідкою МСЕК № 365043 серії 12 ААВ від 11.08.2021 їй, після повторного огляду, безстроково встановлена II група інвалідності, за загальним захворюванням. Відповідно до висновків МСЕК про умови та характер праці, вона в обох випадках може виконувати роботу без фізичних навантажень. Оскільки роботодавець пов`язує її звільнення зі станом її здоров`я, неможливістю виконувати в повній мірі свою роботу та внаслідок нез`явленням її на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд нібито виключно внаслідок тимчасової непрацездатності, таке звільнення також є незаконним, так як відбулось без її згоди, як особи, якій встановлено II групу інвалідності. В той же час, відповідно до ст. 17 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом № 1767-VI від 16.12.2009 кожна особа з інвалідністю має право на повагу до її фізичної та психічної цілісності нарівні з іншими. Між тим слід зазначити, що склалася така судова практика, яка допускає звільнення працівника на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України тільки в тому разі, коли роботодавець має вагомі пояснення стосовно того, що виробнича ситуація вимагає прийняття на цю посаду високопродуктивного кваліфікованого працівника, без якого виробництво обійтися не може, розподілити функції хворого працівника між іншими працівниками неможливо, а також немає можливості прийняти на цю посаду іншого працівника з такою ж кваліфікацією за строковим договором відповідно до п. 3 ст. 23 КЗпП. Проте, таке звільнення може бути визнано судом неправомірним. Згідно п. 17 Типового положення про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 2011 року № 59, у разі тимчасової відсутності головного бухгалтера (відрядження, відпустки, тимчасової непрацездатності тощо) виконання його обов`язків покладається на заступника головного бухгалтера, а уразі відсутності заступника головного бухгалтера відповідно до наказу керівника бюджетної установи - на іншого працівника бухгалтерської служби. Відповідно до її посадової інструкції, у разі її тимчасової непрацездатності, зокрема тимчасової непрацездатності, виконання її обов`язків головного бухгалтера покладається на заступника головного бухгалтера. За весь період хвороби її не повідомляли, що внаслідок її відсутності за хворобою, сталася така виробнича ситуація, що унеможливлює розподілити функції хворого працівника між іншими працівниками або замінити його. Навпаки, як відомо, функції головного бухгалтера були покладені на вступника головного бухгалтера та були розподілені між іншими бухгалтерами централізованої бухгалтерії, що супроводжувалося заохочувальними виплатами за цю роботу. При цьому, питання, щодо прийняти на посаду головного бухгалтера іншого працівника з такою ж кваліфікацією за строковим договором відповідно до п. 3 ст. 23 КЗпП, на час відсутності основного працівника, керівництвом Управління освіти взагалі не розглядалося. Звертає увагу на те, що звільнення на підстав п. 5 ст. 40 КЗпП є правом, а не обов`язком роботодавця. Із багаточисельних роз`яснень і консультацій з держпраці та профспілок, з урахуванням судової практики, вбачається, якщо через відсутність працівника нормальний робочий процес установи не порушується, звільняти його не обов`язково. А на час хвороби можна прийняти іншого працівника за строковим трудовим договором. Крім того, за всю свою трудову діяльність вона жодного разу не відлучалася з роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на тривалий строк, її хвороба і лікування було вимушеним, а не примхою і небажанням стати до роботи. Передбачений п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП строк повинен закінчиться повністю. Його закінченням слід вважати відповідний день четвертого місяця з моменту, коли працівник не з`явився на роботу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно звільнити працівника можна в перший день п`ятого місяця непрацездатності на підставі лікарняних листів і табелів обліку використання робочого часу. Отже, якщо керівник Управління освіти був впевнений в тому, що вона спірний період не з`являлася на роботу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю більше чотирьох місяців поспіль, то він мав можливість скористатися своїм правом 13.07.2021, а не 15.07.2021, коли вона з`явилася на роботу і повідомила його особисто про свій намір стати до роботи та скористатися невикористаною відпусткою. Роботодавець з цих підстав має право звільняти працівника тільки в період його хвороби, а не тоді, коли він одужав і вийшов на роботу. Вважається також недоцільним звільняти працівника на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП тоді, коли роботодавець знає, що до відновлення (хоча і часткової) непрацездатності працівника залишилося мало часу. Такий висновок також узгоджується з роз`ясненнями і консультаціями контролюючих органів з питань охорони праці. В той же час, її звільнення відбулося роботодавцем 15.07.2021 в останній день її лікарняного, після того, як вона особисто повідомила свого безпосереднього керівника про намір стати до роботи. При цьому, керівництвом установи достовірно не встановлено про наявність підстав для її звільнення на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП, а саме у зв`язку з тривалістю її непрацездатності більше чотирьох місяців поспіль. Крім того, із записів в трудовій книжці серії [NUMBER] вбачається, що 15 липня 2021 року її звільнено із займаної посади за ст. 40 п. 5 КЗпП України, без зазначення причини звільнення, яка повинна була бути вказана роботодавцем у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства, з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Крім того, роботодавцем в порушення вимог ст. 47 КЗпП України в день звільнення не видано їй копію наказу (розпорядження) про її звільнення, що порушує її право на оскарження такого рішення в судовому порядку. З вимогою отримання копії наказу про звільнення особисто чи поштовою кореспонденцією вона звернулася до підприємства з письмовою заявою особисто, яка зареєстрована за № 1097/01-21 від 23.07.2021. На теперішній час витребувані документи їй не вручені. Також, в порушення вимог ст.ст.110, 116 КЗпП України перед виплатою її письмово не повідомлено про нараховані суми, належні їй при звільненні. На момент звернення до суду з цим позовом, порушення її права на обізнаність виплачених сум при звільненні, зі сторони керівництва Управління освіти не припинено. Такі дії відповідача призводять до порушення її прав і законних інтересів, неможливістю перевірити повноту виплати коштів при звільненні та виявити заборгованість по виплатам. Вважає, що відповідач несе відповідальність за незаконне звільнення, тому повинен виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. На теперішній час вона звернулася до керівництва підприємства з письмовою заявою про отримання довідки про заробітну плату за останні шість місяців, які передували захворюванню та звільненню з підприємства, з зазначенням середньомісячної та середньоденної заробітної плати, але таку ще не отримала. Незаконне звільнення з займаної посади головного бухгалтера централізованої бухгалтерії спричинило їй моральну шкоду, яка полягає в глибоких моральних переживаннях. Будучи особою, якій встановлено II групу інвалідності, але ще не досягла пенсійного віку, вона втратила роботу і на теперішній час в місті їй важко найти роботу, яка б відповідала її кваліфікації та діловим якостям, що надзвичайно принижує її честь та гідність, а також ділову репутацію. Її хвороба була вимушеною, а не примхою і не залежала від її волі скоріше видужати. Їй довелося боротися за своє здоров`я і стабілізувати його, щоб мати можливість відновити свою працездатність і стати до роботи. Для цього їй довелося відновлювати своє здоров`я в медичному закладі, як за межами міста, так і в медичному закладі за місцем проживання. На лікування, а саме проведення операцій та придбання медичних ліків, їй доводилося витрачати кошти. Для цього вона отримала кредит в банківській установі. На теперішній час вона втратила роботу і заробіток, що викликало у неї глибокі психологічні переживання та почуття глибоко приниження. На теперішній час їй необхідно постійно приймати дорогі медичні препарати, що також потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що призводить до змін звичайного образу життя. Вона отримує пенсію по інвалідності в незначному розмірі, цих коштів не вистачає на придбання ліків, сплату комунальних послуг, сплату коштів за кредитом, придбання продуктів харчування тощо. Вона знаходиться на утриманні дочки, яка також має певні захворювання, сплачує кошти за кредитом, які брала на своє лікування, несе інші матеріальні витрати. Все це призводить до її пригнічення, нездатності забезпечити себе. Внаслідок незаконного звільнення з роботи, також були порушені її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження трудового життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. У неї почався постійний стрес, вона не може спокійно спати вночі, постійно перебуває у пригніченому стані, є знервованою і розчарованою таким вчинком зі сторони керівництва Управління освіти. Після того, як вона стабілізувала своє здоров`я, замість відновлення своєї працездатності і виходу на роботу, вона змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів. З урахуванням характеру та обсягу душевних та психологічних страждань, наявність тяжких захворювань, порушення сталих трудових зв`язків, через шкоду, завдану її авторитету, а також непоправність завданої шкоди її діловій репутації, вона оцінює розмір завданої їй моральної шкоди в 250000,00 грн. Її звільнення відбулося 15.07.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Копію наказу про звільнення вона в день звільнення не отримала, хоча в цей день була на роботі. На момент звернення до суду з цим позовом, вона також не отримала копію наказу про своє звільнення. Виходячи з цього, вона звернулася до суду в строки, передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Відповідач Управління освіти Торецької міської військово цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області надав відзив на позов (а.с.67-73), в якому заперечив проти позовних вимог, посилаючись на те, що з 10 лютого 1992 року позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 22 квітня 1997 року обіймала посаду головного бухгалтера централізованої бухгалтерії управління освіти. Звільнена з займаної посади 15.07.2021 за п.5 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більше чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності. Так, за період 2020-2021 років позивач перебувала на наступних листках непрацездатності: З 25.06.2020 до 20.07.2020 включно, листок непрацездатності серії АДТ № 926987, з позначенням «продовжує хворіти»; З 21.07.2020 до 30.07.2020 включно, листок непрацездатності серії АДУ № 000121, з позначенням стати до роботи 31.07.2020; З 15.11.2020 до 03.12.2020 включно, листок непрацездатності серії АДТ № 929708, з позначенням «продовжує хворіти»; З 04.12.2020 до 14.12.2020 включно, листок непрацездатності серії АДТ № 929750, з позначенням «продовжує хворіти»; З 15.12.2020 до 18.01.2021 включно, листок непрацездатності серія АДУ № 107805, з позначенням «продовжує хворіти»; З 19.01.2021 до 28.01.2021 включно, листок непрацездатності серії АДУ № 107921, з позначенням «продовжує хворіти»; З 29.01.2021 до 10.02.2021 включно, листок непрацездатності серії АДТ № 930037, з позначенням «продовжує хворіти»; З 11.02.2021 до 06.03.2021 включно, листок непрацездатності серії АДТ № 930038, з позначенням «продовжує хворіти»; З 12.03.2021 до 30.03.2021 включно, листок непрацездатності серії АДУ № 021245, з позначенням «продовжує хворіти»; З 31.03.2021 до 14.05.2021 включно, листок непрацездатності серії АДТ № 930365, з позначенням «продовжує хворіти»; З 15.05.2021 до 09.06.2021 включно, листок непрацездатності серії АДУ № 109343, з позначенням «продовжує хворіти»; З 10.06.2021 до 15.07.2021 включно. Листок непрацездатності позивачка відмовилася надати, підтверджуючий документ «довідка КНП ЦМЛ № 1734 від 15.07.2021». Таким чином, у зв`язку з тим, що позивачка дуже тривалий час не з`являлася на роботу та безперервно перебувала на лікарняному, починаючи з 12.03.2021. 30.06.2021\~Відповідач звернувся\~до КНП\~«Центральна міська\~лікарня» з\~листом №\~01-22/1056\~стосовно підтвердження\~самого факту\~перебування позивачки\~на лікарняному\~та важкості\~її захворювання,\~на що\~15.07.2021\~за вих.\~№1734\~було отримало\~відповідь про\~те,\~що [PERSON] \~дійсно перебуває\~на довготривалому\~лікарняному з\~15.11.2020\~з перервою\~з 07.03.2021\~по 11.03.2021\~згідно із\~експертизою тимчасової\~непрацездатності визнана\~інвалідом II\~групи по\~загальному захворюванню\~з 30.07.2020\~строк дії\~інвалідності до\~01.08.2021,\~протипоказані психоемоційні\~перевантаження.\~Крім того,\~15.07.2021\~на розгляд\~до начальника\~управління освіти\~надійшла доповідна\~записка (копія\~додається)\~від спеціаліста\~І категорії\~управління освіти\~з кадрових\~питань щодо\~вищевикладених обставин\~та про\~те що\~станом на\~15.07.2021\~ [PERSON] \~дійсно перебуває\~на довготривалому\~лікарняному з\~різними діагнозами\~(загальні\~захворювання),\~який продовжується\~безперервно з 12.03.2021 по 15.07.2021 126 календарних днів, а в цілому починаючи з 25.06.2020 по 15.07.2021 263 календарних дні. Таким чином,\~за останні\~чотири місяці,\~що передували\~дню звільнення\~15.07.2021,\~позивачка мала\~непрацездатність більше\~чотирьох місяців\~підряд,\~що підтверджується\~вищезазначеними фактами\~та про\~це вказано\~і в\~її позовній\~заяві,\~де позивачка зазначає, що безперервний період лікування перед звільненням становить 4 місяці 3 дні. Фактично позивачка хворіє з 25.06.2020, керівництво управління освіти Торецької міської військойо-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області завжди відносилося з порозумінням і повагою до позивачки, та не заперечує, що [PERSON] є фахівцем достатнього рівня з тривалим стажем роботи, тому в надії на швидке одужання, розуміючи, що позивачка умисно має на меті розірвати тривалий лікарняний, надало відпустку з 09.03.2021 по 01.04.2021 [PERSON] . Але, перебуваючи у відпустці всього три дні з 09.03.2021 по 11.03.2021, позивачка знов іде на тривалий безперервний листок непрацездатності з 12.03.2021 по 15.07.2021. Тому беручи до уваги всі вищезазначені обставини, скориставшись своїм правом, наданим законодавством, та оскільки виконання посадових обов`язків головного бухгалтера пов`язане зі значними розумовими та емоційними навантаженнями та насамперед впливає на правильність використання значних сум бюджетних коштів, небезпідставних сумнівів щодо фактичної фізичної спроможності в подальшому виконувати позивачкою посадові обов`язки головного бухгалтера начальником управління освіти 15.07.2021 було прийнято рішення про звільнення позивачки з посади головного бухгалтера шляхом винесення відповідного наказу на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП. В цей же день 15.07.2021 Управлінням освіти було направлено на адресу позивачки лист, в якому повідомлялося про її звільнення, та пропонувалося прийти для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки тощо, лист був відправлений з описом вкладеного Укрпоштою за накладною 852008221054, також є корінець про особисте отримання позивачкою 17.07.2021 цього. Ця процедура була витримана відповідачем згідно із вимогами діючого законодавства. Позивачка за весь період свого лікарняного з 12.03.2021 по 15.07.2021 жодного разу не з`являлася до управління освіти для вирішення питання подальшої роботи або інших питань. Всі лікарняні листи передавалися спеціалісті розрахункового відділу рідною дочкою позивачки. Лише 16.07.2021 позивачка прийшла до управління освіти, де їй було повідомлено про її звільнення, передано трудову книжку, надано для ознайомлення наказ про звільнення та запропоновано надати для оплати останній лікарняний лист з 10.06.2021 до 15.07.2021 включно. Позивачка з наказом про звільнення ознайомлена, про що є відмітка у наказі № 85-к/тр від 15.07.2021, яка була написана позивачкою власноруч «З наказом не згодна (підпис)», отримала трудову книжку, про що свідчить її особистий підпис в книзі обліку трудових книжок (копія додається), але надати для оплати листок непрацездатності позивачка відмовився, мотивуючи свою відмову тим, що: «Якщо мене звільнено, то я вже вам нічого надавати не буду та не повинна», тим самим безпідставно маскуючи очевидний факт перебування позивача на лікарняному. Суми по\~розрахунковим виплатам\~у відповідності\~з довідкою\~про нарахування\~розрахункових [PERSON] \~від 15.07.2021\~за №\~01-22/1181\~були виплачені\~позивачці в день звільнення, а саме 15.07.2021 у сумі 15746,93 грн. у тому числі компенсація за невикористану відпустку за 73 календарні дні. Усі пред`явлені листки непрацездатності сплачені у повному обсязі, останній лист непрацездатності з 10.06.2021 по 15.07.2021 не зданий [PERSON] до розрахункового відділу управління освіти. Позивачка також безпідставно посилається у позовній заяві на те, що звернулася з вимогою отримання копії наказу про звільнення, іншої інформації та документів з письмовою заявою особисто та не отримала від відповідача відповіді. Однак, це не відповідає фактичним обставинам, оскільки ця заява була зареєстрована за № 1097/01-21 від 23.07.2021, а 18.08.2021 за вихідним № 01-22/464 було надано відповідь [PERSON] та усі запитані документи. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку якого чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Застосування пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника продовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Обидві диспозиції цієї правової норми витримані - перебування на лікарняному листку без перерви понад 4 місяці та те, що протягом цього строку працівник жодного разу не з`явився на роботу. Тому вважає, що порушень діючого законодавства при звільненні позивачки не відбулося, підтвердженням цього є перераховані вище лікарняні листки (належним чином засвідчені копії у додатку до позовної заяви) та табелі обліку використання робочого часу за березень, квітень, травень, червень, липень (належним чином засвідчені копії у додатку до позовної заяви), які свідчать про перебування на лікарняному без перерви понад 4 місяці поспіль і жодного відпрацьованого дня за цей час у позивачки не має. У відповідності з ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Ця вимога також не була порушена відповідачем. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» та п. 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП у разі тимчасової непрацездатності працівника, підтвердженої листком непрацездатності, щорічна відпустка має бути подовжена чи перенесена на інший період, позивач мав би право на подовження чи перенесення відпустки на інший період у випадку, якби він приступив до роботи, а так, як фактично у відповідності з п.5. ст. 40 КЗпП України 15.07.2021 [PERSON] була звільнена, то в цей день вона знаходилася на листі непрацездатності, та можливості надати їй відпустку не було, через довготривалий лікарняний без перерви з 12.03.2021 по день звільнення 15.07.2021, у зв`язку з чим при розрахунку їй була виплачена компенсація за всі дні невикористаної відпустки у відповідності зі ст. 24 Закону України «Про відпустки». За вказаних вище обставин відповідач вважає доводи позивачки не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Позивачка подала відповідь на відзив (а.с.125-132), в якій вважає необґрунтованим відзив відповідача з таких підстав. У цьому випадку спірним періодом є період з 12.03.2021 по 15.07.2021. Посилання відповідача про те, що вона умисно розірвала тривалий лікарняний, відкритий з 15.11.2020 є хибними і такими, що не відповідають дійсності. Маючи багато днів невикористаної відпустки за попередні роки, вона звернулася із заявами про надання відпусток з 09.03.2021 та їй було надано відпустки на період з 09.03.2021 по 01.04.2021. З об`єктивних причин вона змушена була піти на лікарняний з 12.03.2021, який збігся із періодом перебування у щорічній відпустці. У період з 15.11.2020 з перервою в березні 2021 року вона хворіла на два різних серйозних захворювання. Про те, що останнє призведе до тяжких наслідків і потребує значного часу для відновлення, вона не знала. Вважає, що відповідач порушив порядок складання табелю робочого часу, оскільки лише після закриття першого лікарняного мав скласти уточнення до табелів обліку використання робочого часу за березень, квітень 2021 та здійснити перерахунок сплачених їй відпускних. Крім того, вона мала право не надавати відповідачу листок непрацездатності за період з 12.03.2021 по 30.03.2021, оскільки законно перебувала у щорічній відпустці і у неї була інша законно підстава відсутності на роботі. Вказаний листок непрацездатності був наданий її дочкою. Особисто позивачка в цей період не надавала відповідачу заяви про перенесення щорічної відпустки внаслідок перебування на лікарняному, наказ про надання щорічної відпустки за певні періоди керівництвом не скасовано. Тому вважає, що період нез`явлення на роботу виключно з підстав непрацездатності не перевищив 120 днів, що виключає можливість застосування п. 5 ст. 40 КЗпП при її звільненні. 15 липня вона з`явилася за місцем роботи, віддала лист непрацездатності за період з 10.06.2021 по 15.07.2021 та погодила з керівництвом продовження щорічної відпустки, яку не змогла використати у зв`язку з лікуванням. Крім того, вважає запит відповідача до КНП «ЦМЛ м. Торецька» щодо її розумових здібностей, які впливають на правильність використання значних сум бюджетних коштів при виконанні посадових обов`язків головного бухгалтера некоректним, образливим та направленим на її пригнічення. Також вважає відповідь, яку надав вказаний заклад охорони здоров`я, такою, що містить конфіденційну інформацію та не відповідає дійсності. Відповідач заперечень не подав. Розпорядженням голови Дзержинського міського суду Донецької області від 19 серпня 2021 року № 5 цивільну справу за позовною заявою [PERSON] про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати компенсації втрати заробітку та відшкодування моральної шкоди передано до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (а.с.56). Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31.08.2021 прийнято позовну заяву [PERSON] до Управління освіти Торецької міської військово цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати компенсації втрати заробітку та відшкодування моральної шкоди та відкрито провадження у цій справі. Справу призначено до розгляду по суті без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторонам встановлені строки на подання заяв по суті. Вирішено питання про витребування доказів (а.с.59-61). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2021 у задоволенні клопотання позивачки про витребування доказів відмовлено. У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. Судом установлено, що позивачка [PERSON] з 10 лютого 1992 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, де з 22 квітня 1997 року займала посаду головного бухгалтера, що підтверджується трудовою книжкою, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.22-26). \~Позивачка є\~особою з\~інвалідністю П\~групи за\~загальним захворюванням\~та може\~виконувати роботу\~без фізичних\~навантажень,\~що підтверджується\~довідками МСЕК № 851156 серії 12 ААБ від 30.07.2020, № 365043 серії 12 ААВ від 11.08.2021 (а.с.20-21). Наказом № 22-к/тм від 09.03.2021 на підставі заяви [PERSON] , останній надано залишок щорічної чергової відпустки за 2019 рік на два календарних дні з 09.03.2021 по 10.03.2021, залишок щорічної чергової відпустки за 2020 рік на 10 календарних днів з 11.03.2021 по 20.03.2021 та 6 календарних днів як інваліду ІІ групи з 21.03.2021 по 26.03.2021 (а.с. 93). Наказом № 23-к/тм від 09.03.2021 року на підставі особової заяви [PERSON] останній надано додаткову відпустку за 2020 рік на 6 календарних днів з 27.03.2021 по 01.04.2021, згідно з колективним договором (а.с. 94). З 12 березня 2021 року по 15 липня 2021 року позивачка трудову функцію не виконувала та перебувала на лікарняному, зокрема: Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 442 з 12.03.2021 по 30.03.2021 позивачка перебувала на лікуванні у Відділенні серцево-судинної і рентгенваскулярної хірургії з блоком інтервенційної нейрорадіолгоії КНП «Обласне територіальне медичне об`єднання м.Краматорськ», під час якого 16.03.2021 їй було проведено операцію. З 12.03.2021 року до 30.03.2021 року включно, листок непрацездатності серії АДУ № 021245, з позначенням «продовжує хворіти» (а.с. 88). Згідно із випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 2021-2017 КНП «ЦМЛ м. Торецька» від 16.04.2021, з 31.03.2021 по 16.04.2021 позивачка продовжила лікування у хірургічному відділенні № 1 (а.с. 37). З 31.03.2021 до 14.05.2021 включно, листок непрацездатності серії АДТ № 930365, з позначенням «продовжує хворіти» (а.с. 89); З 15.05.2021 до 09.06.2021 включно, листок непрацездатності серії АДУ № 109343, з позначенням «продовжує хворіти» (а.с. 90); Згідно із випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 2021-3492 КНП «ЦМЛ м. Торецька» від 30.06.2021, з 10.06.2021 по 30.06.2021 позивачка продовжила лікування у хірургічному відділенні (а.с. 39). З листа КНП «Центральна міська лікарня м. Торецька» від 15.07.2021 № 1734 вбачається, що [PERSON] знаходилася на довготривалому листку непрацездатності з 15.11.2020 за двома випадками захворювання з перервою з 07.03.2021 по 11.03.2021. Виписана до роботи 16.07.2021 (а.с.117). Судом оглянуто табелі обліку використання робочого часу за березень, квітень, травень, червень, липень 2021 року, з яких випливає те, що зокрема з 12 березня 2021 року по 15 липня 2021 року [PERSON] не працювала в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (а.с.96-100). Тобто безперервний період тимчасової непрацездатності [PERSON] у період з 12.03.2021 по 15.07.2021 становив 4 місяці 3 дні (126 календарних днів), що підтверджується дослідженими доказами (а.с. 88-90, 96-100, 117) та не є спірним у цій справі. Згідно з доповідною запискою спеціаліста І категорії з кадрових питань [PERSON] на ім`я начальника управління освіти від 15.07.2021 (а.с.116), головний бухгалтер управління совіти Торецької міської ВЦА [PERSON] тривалий час з 25.06.2020 по 31.07.2020 та з 15.11.2020 по 09.03.2021 безперервно перебувала на лікарняних. 09 березня 2021 наказами від 09.03.3031 № 22-к/тм та 23-к/тм їй було надано щорічну чергову та додаткову відпустки тривалістю 18 та 6 календарних днів відповідно. Однак відпустка була перервана лікарняним листом АДУ № 021245, відкритим 12.03.2021. Зазначений листок тимчасової непрацездатності було продовжено (листки непрацездатності АДТ № 930365, АДУ № 109343). 30 червня 2021 року директору Центральної міської лікарні м. Торецька було направлено запит щодо надання висновку про спроможність [PERSON] за фізичним станом виконувати обов`язки головного бухгалтера, пов`язані зі значними розумовими та емоційними навантаженнями. Сьогодні 15 липня 2021 року отримано відповідь із КНП «ЦМЛ» за № 1734 про існування у [PERSON] протипоказань лікарів щодо психоемоційних перевантажень, передбачених умовами роботи на посаді головного бухгалтера. Станом на 15 липня 2021 року термін безперервного перебування на лікарняних [PERSON] становить 126 календарних днів, що є підставою для звільнення з причини нез`явлення на роботу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Наказом від 15 липня 2021 року за № 85-к/тр [PERSON] звільнено з обійманої посади за ст. 40 п. 5 КЗпП України (а.с. 76). Листом за № 01-22/1180 від 15 липня 2021 року відповідач повідомив позивачку про звільнення від 15.07.2021 на підставі наказу № 85-к/тр та запропонував з`явитися для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки, або надати письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою (а.с. 111). Згідно з описом вкладення, накладною, фіскальними чеками та рекомендованим повідомленням про вручення даного поштового відправлення, інформацією Укрпошти від 13.09.2021 № 01-1422 цей лист було подано до пересилання 15.07.2021о 16 годині 09 хвилин та одержано позивачкою 17.07.2021 (а.с. 112-114, 66). 15 липня 2021 року фахівцем розрахункового відділу управління освіти за № 01-22/181 було здійснено розрахунок за невикористану відпустку при звільненні [PERSON] , згідно із яким у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 12.03.2021 було перервано відпустку та знято 21 календарних днів у сумі 7303,17 грн та на день звільнення у [PERSON] утворився борг за раніше виплачені відпускні у сумі 4608,68 грн, що було утримано з розрахункових у липні 2021 року. Таким чином, сума розрахункових склала 15746,93 грн та виплачена 15.07.2021 (а.с. 115). Позивачка\~з наказом\~про звільнення\~ознайомлена,\~про що\~є відмітка\~у наказі\~№ 85-к/тр\~від 15.07.2021,\~яка була\~написана позивачкою\~власноруч з\~формулюванням «З\~наказом не\~згодна (підпис)» (а.с.\~76)\~та отримала трудову книжку, про що свідчить її особистий підпис в Книзі обліку трудових книжок (п/№ 281) (а.с. 78-79). Вирішуючи трудовий спір по суті заявлених вимог, суд дійшов таких висновків. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами частини першої\~статті 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 5 частиною першою\~статті 40 КЗпП України\~передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Слід зазначити, що конкретний список захворювань, за яких роботодавець має зберігати за працівником місце роботи й посаду, відсутній, однак, зважаючи на ч.2 ст. 25\~Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~особам працездатного віку, в яких уперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення може видаватися на строк до 10 місяців. За такими особами протягом цього строку зберігається місце роботи. Судом установлено, що позивачка у період з 12 березня 2021 року по 15 липня 2021 року не перебувала у відпустці по вагітності і родах, їй не було уперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив. Також вона не втратила працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням. У своїй постанові від 16 січня 2018 року у справі № 367/6881/15 Верховний Суд зазначив, що аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що підставою звільнення може бути тільки безперервна непрацездатність більше чотирьох місяців. Сумарний облік часу відсутності працівника не допускається. Вихід на роботу хоча б на один день перериває перебіг чотиримісячного строку. Звільняти за пунктом 5 частини 1\~статті 40 КЗпП України\~можна за умови, що у роботодавця була виробнича необхідність у такому звільненні. Роботодавець має право звільняти працівника тільки в період його хвороби, а не тоді, коли він одужав і вийшов на роботу. Не можна звільнити працівника, якщо він уже одужав і став до виконання своїх трудових обов`язків, незважаючи на те, що тимчасова непрацездатність до цього продовжувалася понад чотири місяці. Судом встановлено, що з 09 березня 2021 по 01 квітня 2021 року позивачці було надано відпустку, проте з 12 березня 2021 року по 15 липня 2021 року позивачка знаходилася на лікарняному у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, що свідчить про безперервне перебування позивачки на лікарняному 4 місяці 3 дні (126 календарні дні), тобто, більш як чотири місяці. Під виробничою необхідністю розуміють таку ситуацію, при якій заміщення непрацездатного працівника є необхідним (неможливо ні перерозподілити обов`язки хворого між іншими працівниками, ні прийняти іншого працівника на період його хвороби).\~ Хоча, пункт 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України не містить такої законодавчо закріпленої умови для звільнення працівника, як наявність у роботодавця виробничої необхідності у звільненні, суд зазначає, що головний бухгалтер\~- це керівник бухгалтерської служби (бухгалтерії), який забезпечує ведення бухгалтерського обліку на підприємстві. З посадової інструкції позивачки (а.с.101-105) випливає, що вона забезпечує організацію бухгалтерського обліку, дотримання встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, здійснює контроль за роботою централізованої бухгалтерії. Головний бухгалтер очолює централізовану бухгалтерію, яка є самостійним підрозділом міського відділу освіти. Отже, враховуючи тривалу відсутність головного бухгалтера установи, який мав забезпечувати організацію бухгалтерського обліку та здійснювати контроль за централізованою бухгалтерією, суд уважає, що у роботодавця була виробнича необхідність у звільненні позивачки. Позивачку було звільнено у останній день лікарняного 15 липня 2021 року. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] відбулося на законних підставах, у відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому позовні вимоги про поновлення її на роботі задоволенню не підлягають. Посилання позивачки\~на те,\~що до\~вказаного періоду\~не повинен\~був бути\~зарахований період\~з 12\~березня 2021\~року по\~01\~квітня 2021\~року через\~перебування її\~у відпустці\~не спростовує\~висновків суду,\~оскільки на\~підприємство було\~подано листки\~непрацездатності серії\~АДУ №\~021245\~за період\~з 12.03.2021\~до 30.03.2021\~включно з\~позначенням «продовжує\~хворіти»,\~серії АДТ\~№ 930365\~за період\~з 31.03.2021\~до 14.05.2021\~включно з\~позначенням «продовжує\~хворіти».\~Згідно з\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~11\~Закону України\~«Про відпустки»\~та п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~80\~КЗпП у\~разі тимчасової\~непрацездатності працівника,\~підтвердженої листком\~непрацездатності,\~щорічна відпустка\~має бути\~подовжена чи\~перенесена на\~інший період.\~Отже,\~подовження відпустки\~чи її\~перенесення здійснюється\~після закінчення\~причин,\~які її\~перервали,\~тобто після\~виходу особи\~з лікарняного,\~а у\~не період\~тимчасової непрацездатності. В цьому випадку нез`явлення на роботу позивачки більш як чотирьох місяців підряд мало місце внаслідок тимчасової непрацездатності, про що свідчать подані нею роботодавцю листки непрацездатності. Суд також не приймає до уваги посилання позивачки на ч.3 ст. 40 КЗпП України, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці з огляду на те, що звільнення позивачки за п. 5 ст. 40 КЗпП України проведено відповідачем в період тимчасової непрацездатності позивачки, а не у період її відпустки, що відповідає вимогам ч.3 ст. 40 КЗпП України. Доводи позивачки щодо незаконності її звільнення з огляду на те, що вона є особою з інвалідністю ІІ групи також відхиляються судом, оскільки за ч.2 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» звільнення особи за ініціативою адміністрації без її згоди не допускається з мотивів інвалідності. Судом установлено, що позивачку було звільнено з посади у зв`язку з нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, та жодним чином її звільнення не було пов`язано з інвалідністю. Суд також не приймає до уваги доводи позивачки про те, що в її трудовій книжці зроблено запис про звільнення із займаної посади за п.5 ст. 40 КЗпП України, без зазначення причин звільнення, які повинні бути вказані роботодавцем у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та відхиляє їх з огляду на те, що підстави звільнення позивачки, а саме нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності не є спірними в цій справі. Не зазначення у трудовій книжці причин звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства хоча і є певним порушенням, проте не є законодавчо визначеною підставою для поновлення особи на роботі. Таке питання може бути вирішено шляхом внесення змін, виправленням запису роботодавцем, а в разі наявності спору судом. Оскільки позовні вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплату компенсації втрати заробітку та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про поновлення на роботі, вони також задоволенню не підлягають. Оскільки судом відмовлено у задоволені позову, а позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed