Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

27 червня 2019 року заявники звернулись до суду з заявою, в якій просили встановити юридичний факт того, що правовстановчі документи, а саме: розпорядження Органу приватизації за № 64285 від 22 грудня 1995 року та Свідоцтво про право власності на житло від 22 грудня 1995 року, які видані про те квартира [ADDRESS] загальною площею 35,9 кв. м передана у спільну сумісну власність « [PERSON] » та « [PERSON] » належать [PERSON] » та « [PERSON] ». В своїй заяві посилаються на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] , однак, під час видачі розпорядження Органу приватизації за № 64285 від 22 грудня 1995 року та Свідоцтва про право власності на житло від 22 грудня 1995 року була допущена помилка в прізвищ і замість вірного « [PERSON] » та « [PERSON] » було помилково вказано прізвища « [PERSON] », « [PERSON] ». Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даною заявою. Згідно автоматизованого розподілу справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 01.07.2019 року прийняла справу до свого провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання з`явились заявники [PERSON] та [PERSON] , які вимоги заяви підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Зацікавлені особи Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник Управління - Крикунова А.В. звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення заяви не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву підлягаючою задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 22 грудня 1995 року Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, як орган приватизації видало розпорядження за № 64285 про передання однокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 35,9 кв. м у спільну сумісну власність громадян [PERSON] та [PERSON] . На підставі вказаного розпорядження, 22 грудня 1995 року Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого [PERSON] та [PERSON] отримали на праві спільної сумісної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 35,9 кв. м. Однак, у вищевказаному Розпорядженні та Свідоцтві про право власності на житло прізвище заявників замість « [PERSON] », « [PERSON] » - вказано невірно « [PERSON] », « [PERSON] ». Так, згідно паспорту громадянина України Серії [NUMBER] виданого 16 листопада 2000 року Київським РВ УМВС України в Одеській області та картки про присвоєння ідентифікаційного номера [NUMBER] - прізвище, ім`я, по батькові в написанні українською мовою заявника є « [PERSON] » А згідно паспорту громадянина України Серії [NUMBER] виданого 20 грудня 1996 року Малиновським РВ УМВС України в Одеській області та картки про присвоєння ідентифікаційного номера [NUMBER] - прізвище, ім`я, по батькові в написанні українською мовою заявниці є « [PERSON] » Таким чином неправильне зазначення прізвища заявників сталося внаслідок невірного перекладу з російської мови на українську. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, відповідно до ст. 293 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 п. 5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанови за № 5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами. Суд розглядає справи про встановлення факту, згідно до ч. 1 п. 6 ст. 315 ЦПК України, щодо належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам статей 203, 275 ЦПК (за Кодексом 2004 р.) Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Проаналізувавши п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, щодо її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документів, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, тощо). Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявників важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них. З представлених заявниками доказів вбачається, що їх доводи є законними та обґрунтованими. Суд, розглядаючи справу повно, всебічно та об`єктивно, прийшов до висновку, що заява [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючих документів підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved