Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

27 серпня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача, відповідно до якої вона просила суд стягнути з відповідача на свою користь 100\~000, 00 грн. в якості відшкодування фізичної та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач здійснював по відношенню до позивача та її сина агресивну підприємницьку діяльність, а саме здійснював протягом довготривалого часу регулярні дзвінки на стаціонарний телефон позивача. Вказані дзвінки відбувалися протягом усього дня, у вихідні та святкові дні з проміжком часу 15-20 хвилин. У зв`язку з вказаними дзвінками позивач була позбавлена можливості нормально жити, оскільки була позбавлена спокою, не могла нормально займатися домашніми справами, спілкувати з друзями, тощо. Зазначеними незаконними діями відповідач спричинив позивачу фізичну та моральну шкоду, оскільки позивач була вимушена знаходитися на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 31 серпня 2015 року позовну заяву [PERSON] до КП «Харківводоканал» про порушення прав споживачів повернуто позивачу. (т.1, а.с. 4) УхвалоюАпеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до КП «Харківводоканал» про порушення прав споживачів визнано неподаною та повернуто. (т.1, а.с. 15) УхвалоюВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвали апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2015 року та від 12 жовтня 2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. (т.1, а.с. 41-42) УхвалоюАпеляційного суду Харківської області від 18 травня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 серпня 2015 року скасовано. Передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. (т.1, а.с. 58-59) УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року відкрито провадження по справі за позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача. Призначено судове засідання. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року позовну заяву [PERSON] до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача залишено без розгляду. (т.1, а.с. 104) УхвалоюАпеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року скасовано. Справу за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача направлено до того ж районного суду для продовження розгляду по суті. (т.1, а.с. 133, 134-135) Згідно супровідного листа Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2017 року, справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Харкова 14 червня 2017 року. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача залишено без розгляду. (т.1, а.с. 261-262) ПостановоюХарківського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. (т. 2, а.с. 42, 43-50) Згідносупровідного листа Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року, справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Харкова 19 вересня 2019 року. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 20 вересня 2019 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Труханович В.В. Призначено справу до розгляду в судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялася шляхом направлення на її адресу судових повісток. Представник відповідача Васьков О.Ю., який діє на підставі довіреності від 27.12.2019 року № 01-01-23/7316-19, в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити. Відповіднодо частини 1 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Крім того, слід зазначити, що Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду. З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON] достовірно відомо про наявність цивільної справи за її позовом у суді, оскільки вона знайомилася з матеріалами цивільної справи, заявляла відводи, надавала суду заяви та оскаржувала судові рішення. Однак, враховуючи те, позивач вже неодноразово не з`являється у судове засідання, то суд розцінює вказані дії позивача [PERSON] , як зловживання нею її процесуальними правами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо можливості розгляду вказаної цивільної справи за відсутністю позивача, а факт заінтересованості позивачем цивільною справою суд сприймає, як підтримання нею її позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що, як зазначила позивач в її позовній заяві, відповідач здійснював по відношенню до позивача та її сина агресивну підприємницьку діяльність, а саме здійснював протягом довготривалого часу регулярні дзвінки на стаціонарний телефон позивача. Вказані дзвінки відбувалися протягом усього дня, у вихідні та святкові дні з проміжком часу 15-20 хвилин. У зв`язку з вказаними дзвінками позивач була позбавлена можливості нормально жити, оскільки була позбавлена спокою, не могла нормально займатися домашніми справами, спілкувати з друзями, тощо. Зазначені дії відповідача, на думку позивача є нечесною підприємницькою практикою, а саме агресивною підприємницькою практикою, яка завдала їй фізичних та моральних страждань, вартість яких позивач оцінює у 100\~000, 00 грн. Згіднопреамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно вимог ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. (ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів») Згідно вимог ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права в судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що дії відповідача КП «Харківводоканал» взагалі мали місце та були неправомірними і що дії КП «Харківводоканал», які на думку позивача є неправомірними, порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Всупереч вказаним вимогам закону, позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсно КП «Харківводоканал» здійснював дзвінки на її стаціонарний телефон, що вказані дзвінки були пов`язані з підприємницькою діяльністю відповідача та що вказані дії є неправомірними, тобто порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом її цивільні права. Посилання позивача на те, що зазначені обставини були встановлені рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 року у справі № 646/571/14-к, суд знаходить безпідставними, оскільки починаючи з 2015 року позивач так і не надала до суду копію вказаного рішення в обґрунтування своїх вимог. За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем по справі не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження завданої їй моральної шкоди, як і не було доведено факту неправомірних дій відповідача та причинно наслідкового характеру вказаних дій та завданої їй моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Комунального підприємства «Харківводоканал» про захист прав споживача слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed