Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

28.02.2018р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Дніпровського МНО Якубу О.А. (а.с. № 3 - 5). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 02.03.2018р. відкрито провадження по справі і у справі призначене проведення підготовчого судового засідання (а.с. № 22). Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 20.09.2018р.(а.с. № 108). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є пенсіонеркою, непрацездатною, має ІІ групу інвалідності внаслідок ендопротезування. У 2011 році вона переоформила на доньку [PERSON] частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 15.07.2011р., укладаючи який, помилилася у його природі. Вважала його договором довічного утримання, оскільки між сторонами була домовленість про те, що донька буде її доглядати, надавати допомогу у придбанні ліків, харчування, сплачувати комунальні платежі за спірне домоволодіння. До того ж позивачка хоч і переоформила частину домоволодіння, але фактично його не передала, оскільки ця частина є єдиним місцем її проживання, іншого житла вона не має, тому вона не могла його подарувати, звільнивши його. Помилка вплинула на її волевиявлення. Якщо б вона розуміла, що на підставі спірного договору може втратити право власності на єдине житло, то не укладала б цього правочину. Відповідачка працевлаштована, має постійний дохід, але відмовляється надавати їй допомогу, в зв'язку з чим рішенням суду від 15.01.2018р. з неї стягнуті аліменти на утримання непрацездатної матері. Після того, як відповідачка припинила з нею стосунки, перестала виконувати умови, що були підставою для укладання договору дарування, позивачка довідалася про порушення свого права. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння від 15.07.2011р., укладений з [PERSON] без застосування наслідків недійсності правочину. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. 10.04.2018р. надала відзив на позовну заяву (а.с. № 34, 35), в якому не погодилася із доводами позивачки, зазначивши, що домовленості про укладення договору довічного утримання між ними не було, як і домовленості про сплату комунальних платежів, придбання ліків, продуктів харчування. З метою реалізації права на довічне утримання позивачка зверталася з позовом про стягнення з відповідача аліментів. Рішенням суду її вимоги задоволені, але рішення не набрало законної сили і наразі оскаржується. Відповідачка на цей момент не працевлаштована, звільнена за власним бажанням. Вона мешкає у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], яка не перебуває у власності чоловіка [PERSON], куди змушена була переїхати зі спірного будинку через конфлікт зі співмешканцем позивачки [PERSON] Ця обставина і стала причиною дарування частини будинку. При цьому, вони з матір'ю домовлялись, що у будинку будуть жити її онуки і правнуки. Малось на увазі, що будинок залишиться сім'ї, а не перейде у власність цивільного чоловіка матері - [PERSON] Під час укладання договору дарування 15.07.2011р. нотаріусом позивачці були роз'яснені всі нюанси договору, що позивачка підтвердила своїм підписом, принаймні мати бачила назву договору. Жодних доказів її недієздатності, впливу якоїсь тяжкої обставини чи насильства, які б призвели до помилки в природі договору дарування, немає. Після укладання правочину у 2011 році відбулася фактична передача майна відповідачці, зокрема, передано технічний паспорт і ключі від будинку. Відповідачка з чоловіком досі користуються час від часу будинком, має вільний доступ, у будинку зберігаються її особисті речі. На підтвердженням своєї позиції про намір зберегти родинне майно, вказує, що нею 27.04.2011р. укладений з [PERSON] договір купівлі-продажу іншої частини будинку. А у 2007р. вона з чоловіком сплатили співмешканцю позивачки [PERSON] гроші за те, що він передасть свою частку будинку відповідачці, наслідком чого стало складення 22.05.2007р. [PERSON] заповіту на свою частку будинку на користь відповідачки. Вважає доводи позивачки про її порушене житлове право і право власності неспроможними, оскільки вона безперешкодно користується всім домоволодінням, тобто не лише оспорюваною частиною, а й тією, що придбана позивачкою у 2011р. у [PERSON] З 2015р. позивачка отримує субсидію на сплату комунальних платежів, у т.ч. розраховану на відповідачку [PERSON] Таким чином, позивачка не довела, що на момент укладення спірного договору дарування вона помилилася у природі правочину. [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення спірного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання. Враховуючи викладене, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, відповідачка заявою від 10.04.2018р. (а.с. № 49) просила застосувати трирічний строк позовної даності, передбачений ст. 257 ЦК України, який сплинув 14.07.2014р., зважаючи на те, що оспорюваний договір укладений 7 років тому (15.07.2011р.) і протягом цього часу позивачка не вважала своє право порушеним. Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 01.08.2017р. - а.с. № 14) 20.04.2018р. надав відповідь на відзив (а.с. № 51 - 53), в якому зауважив, що позивачка, укладаючи договір дарування, повністю довіряла доньці і помилася саме відносно природи договору, а не його назви. Умови, на яких укладався договір дарування свідчать про правовідносини, що випливають з договору довічного утримання, а саме: позивачка продовжує проживати у подарованому будинку, не передала відповідачці ключі, не звільнила його, оскільки не має іншого житла, потребує сторонньої допомоги за станом здоров'я і матеріальної допомоги, у зв'язку зі значними витратами на лікування. На користь цього свідчить й те, що відповідачка сплатила [PERSON] кошти, щоб той склав заповіт на частину домоволодіння. При цьому позивачка і її цивільний чоловік [PERSON] домовилися, що будинок після їх смерті буде залишений відповідачці за умови надання останньою допомоги. Не визнав також і доводів щодо наявності конфлікту із відповідачкою. Вважає, що вона переїхала до іншого житла у зв'язку із одруженням. Представник позивачки також зазначав, що відповідачка намагається придбати й іншу частину спірного домоволодіння у другої доньки позивачки - [PERSON], а позивачці пропонує відселення до хатинки у селі, де остання не зможе отримувати належну і своєчасну медичну допомогу, утримувати господарство за віком та станом здоров'я. Також представник надав заяву про поновлення строку позовної давності (а.с. № 55-56), обґрунтовуючи її тим, що позивачці стало відомо про порушення свого права лише у червні 2017р., оскільки саме до цього часу відповідачка надавала допомогу позивачці. Але після того як позивачці знадобились кошти на операцію, а відповідачка їй відмовила, остання припинила будь які стосунки з матір'ю. В зв'язку з цим [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. І з цього моменту відповідачка намагається позбавити матір її постійного місця проживання. Представник відповідачки - адвокат [PERSON] (діє на підставі доручення надання безоплатної вторинної правової допомоги від 23.04.2018р. - а.с. № 70) 10.05.2018р. надав заперечення на цю відповідь (а.с. № 66 - 69), в яких не погодився із доводами позивачки про укладення правочину внаслідок помилки, з міркуваннями про існування фактичних правовідносин за договором довічного утримання до червня 2017р. Позивачкою не надано доказів того, що існувала домовленість про утримання. Крім того, будь-які домовленості до укладання цього договору, які не відображені у його тексті, не мають правового значення. Доводи позивачки про те, що оспорюваним договором її позбавлено єдиного житла вважає необґрунтованими, оскільки позивачка досі в ньому проживає, намірів виселити її немає. Звертав увагу на те, що допомога надавалася позивачці до того, як їй знадобилися кошти на операцію. Відповідачка сама внаслідок важкого захворювання опинилась у скрутному фінансовому становищі, тому не змогла сплатити за операцію, що стало наслідком звернення позивачкою до суду із цим позовом. Представник відповідачки не погоджувався і з тим, що позивачкою строк звернення до суду був пропущений з поважних причин, оскільки позивачка не могла протягом семи років не помічати помилки у природі договору. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачка і її представник - адвокат [PERSON] (діє на підставі ордеру від 24.04.2018р. - а.с. № 63) в судових засіданнях позовні вимоги підтримували. Під час розгляду справи 27.11.2018р. представник позивачки відмовився від допиту в якості свідка [PERSON], задоволеного під час підготовчого судового засідання 20.09.2018р.(а.с. № 58, 108). Представник відповідачки - адвокат [PERSON] (діє на підставі довіреності від 10.05.2018р. - а.с. № 106) в судових засіданнях проти позовних вимог заперечував. При проведенні підготовчого засідання 20.09.2018р. і під час розгляду справи в судовому засіданні 20.11.2018р. було вирішено питання про розгляд справи за відсутності представника 3-ї особи - приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області Якуби О.А. з урахуванням належного повідомлення про дати засідань у справі (а.с. № 91-93, 108, 110-111, 115-116, 117, 121). Під час розгляду справи відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалось повне фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав позивачку, представника позивачки, представника відповідачки, допитавши свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на неї, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України) Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.07.2011р. між [PERSON] і [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування 17/36 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Право власності зареєстроване за [PERSON] в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.08.2011р. (а.с. № 9). [PERSON] є донькою [PERSON], що видно зі свідоцтва про народження і свідоцтва про укладання в подальшому шлюбу з [PERSON] (а.с. № 7, 8). Позивачка вважає, що укладаючи у 2011 році договір, вона не вважала його договором дарування, а договором довічного утримання. Стверджуючи про це, позивачка вказує, що мала намір переоформити або ж «переписати» частину будинку на доньку, за тієї умови, що остання буде її доглядати, надавати допомогу у придбанні ліків, харчування, сплачувати комунальні платежі за спірне домоволодіння. Таким чином, позивачка помилилася у природі договору. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо. Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016р. у справі № 6-372цс16, у постанові Верховного Суду від 05.09.2018р. у справі № 523/9068/14-ц (провадження № 61-19977св18), у постанові Верховного Суду від 12.09.2018р. у справі № 335/8252/14-ц (провадження № 61-6516св18). Судом установлено, що на час укладення договору дарування позивачці [PERSON] ([INFO].) виповнилося 63 роки, вона є інвалідом ІІ групи, загальне захворювання (а.с.№ 18). Як вбачається з консультаційного висновку спеціаліста у вересні 2017р. їй зроблена операція з ендопротезування лівого тазостегневого суглобу, рекомендоване фізично-функціональне лікування (а.с. № 12). Згідно з довідкою ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 02.02.2018р., вона щомісячно отримує пенсію за віком у розмірі 1 847 грн.03коп. (а.с. № 13). Позивачка у своїх вільних поясненнях суду пояснила, що її донька просила переписати на неї будинок, обіцяла її утримувати, надавати допомогу у лікуванні. Повідомила, що вона дійсно була у нотаріуса, але не пам'ятає, що їй роз'яснював нотаріус. Пам'ятає, що просила «переписати» будинок на доньку, але не укласти договір дарування, але так вийшло, що вона його подарувала. Договір вона не читала, оскільки довіряла донці. Доньку прописала у будинку у 2011 році. Таким чином, вона ще й позбавилася субсидії, оскільки власником стала донька. До липня 2017р. донька допомагала позивачці, давала кошти на сплату комунальних платежів, але після того, коли позивачка зламала протез і їй на операцію знадобилися кошти в сумі 60 000грн., донька сказала, що дасть ці кошти, за умови, якщо цивільний чоловік позивачки також перепише на неї свою частину будинку. У неї, окрім доньки [PERSON], є ще інша донька - [PERSON]. Вона вдова, живе з сином. Але вона вирішила передати частину будинку саме [PERSON], оскільки та є заможною. Бажає розірвати договір дарування від 15.07.2011р., оскільки донька не виконала свого обов'язку щодо її утримання. Натомість відповідачка у своєму відзиві і запереченнях не визнала обставини щодо домовленості про утримання, надання коштів на лікування і харчування. Наполягала, що між сторонами свідомо був укладений договір дарування з метою збереження власності на весь будинок за собою. Тривалий час відповідачка з чоловіком користувалися будинком і досі користуються час від часу, має вільний доступ, у будинку зберігається багато особистих речей. Судом також встановлено, що відповідачка з 20.06.2008р. зареєстрована за адресою спірного домоволодіння (а.с. № 20), але фактично мешкає у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зі своїм чоловіком. При цьому стверджує, що переїхала на квартиру через чисельні конфлікти із співмешканцем позивачки [PERSON], що й стало причиною дарування частини будинку. Крім того, [PERSON] за три місяці до укладення оспорюваного договору дарування, а саме, 27.04.2011р. уклала договір купівлі-продажу 59/300 частин домоволодіння з [PERSON] (а.с. № 41). Стверджує, що у 2007р. сплатила з чоловіком співмешканцю позивачки [PERSON] грошові кошти за складання заповіту на частку будинку, в результаті чого 22.05.2007р. [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] (а.с. № 39). В судовому засідання встановлено, що спірний будинок, дійсно, є єдиним житлом позивачки, іншого житла вона не має. Фактична передача частини будинку відповідачці за договором дарування не відбулася, що сторонами не заперечується. Наявність у відповідачки копії технічного паспорта (а.с. № 44 - 46) не свідчить про фактичну передачу будинку. Водночас відповідачка вказує, що вона час від часу відвідує будинок і має від нього ключі. Водночас, суд бере до уваги те, що позивачка залишається власником частини домоволодіння, досі ним користується, при тому, що лише частина належить відповідачці, з чого слідує, що оспорюваний правочин не призвів до позбавлення її права власності на частину будинку, тобто права на житло. З травня 2015р. по квітень 2016р. та з січня 2018р. по квітень 2018р. позивачці призначена субсидія по сплаті комунальних платежів, яка розрахована на весь будинок, що видно з повідомлень про надання субсидії (а.с. № 37, 38). Таким чином, та обставина, що позивачка після укладення спірного договору продовжує проживати у будинку, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов'язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов'язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України. Таку позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 12.09.2018р. у справі № 335/8252/14-ц (провадження № 61-6516св18). Суд, аналізуючи доводи сторін і наявні у справі матеріали, доходить до висновку, що у позивачки дійсно було вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачці, оскільки вона у своїх вільних поясненнях вказувала, що мала намір переоформити або ж «переписати» частину будинку на доньку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, нерозуміння позивачкою наслідків своєї дії як «переоформити» або ж «переписати» будинок на доньку свідчить про те, що вона не розуміла вимог закону щодо будь-яких правочинів, які передбачають передачу права власності, у т.ч. платну, безоплатну або з умовою. При тому, що договір довічного утримання також передбачає передачу у власність житлового будинку (квартири) або їх частини, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Тому суд критично оцінює її доводи про те, що вона не розуміла правової природи саме договору дарування, а не будь-якого іншого правочину. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Таким чином, тягар доказування допущення помилки лежить на позивачеві. Позивачка вказує на правовідносини, що склалися між сторонами вже після укладення договору дарування, що на її думку, свідчить про відносини довічного утримання (фактичне продовження проживання позивачкою у будинку, надання допомоги до липня 2017р.). Проте не зазначає, які ж відносини існували до укладення цього договору, тобто до липня 2011р., і які вони були на момент вчинення. Жодних доказів, які б свідчили про домовленість на момент укладення оспорюваного договору сторін про довічне утримання позивачкою не надано. Окрім того, проте поняття «надання допомоги» і «довічне утримання» не є тотожними. Договір довічного утримання за своєю юридичною природою подібний до спадкового договору. Відмінність пов'язується із моментом набуття права власності. Договір довічного утримання небезпідставно вважається цивільно-правовим засобом реалізації громадянами свого права на соціальний захист, крім того, цей договір дає можливість придбання у власність громадянами житла чи іншого цінного майна без залучення значних сум грошових коштів, які компенсуються втраченими зусиллями на утримання відчужувача. Виходячи зі природи договору довічного утримання, сторони визначають у договорі всі види матеріального забезпечення, обсяг, способи та форми. Довічне утримання може надаватися у чітко визначеній грошовій сумі, черговість їх виплат визначається в договорі. Набувач може надати будь - яку необхідну допомогу, яка необхідна відчужувачу. Відповідно до законодавства, набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами на момент укладення договору, суд враховує, що договір укладений між родичами (матір'ю і донькою), а не сторонніми особами, що по-суті є природнім для стосунків між рідними. Судячи з доводів позивачки, спірна частина будинку мала залишитися доньці в будь-якому разі (як спадок, наприклад). Норми ст. 202 СК України зобов'язують повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), хоч воно й не є абсолютним. За наявності спору, суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст. 204 СК України) (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». В даному випадку, з матеріалів справи видно, що між сторонами у серпні 2007 року існував спір стосовно утримання позивачки з боку її доньки, який було віднесено на розсуд компетентного суду. Суд у цій справі, дослідивши сімейні правовідносини, матеріальний стан сторін, ухвалив рішення про стягнення аліментів на підставі вимог СК України. Суд не може лишити поза увагою, що зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2018р. у справі № 201/11613/17 про стягнення аліментів, вбачається, що позивачка в обґрунтування вимог вказувала, що вона подарувала доньці частину домоволодіння, але остання відмовляється надавати їй матеріальну допомогу (а.с. № 131-136). З наведеного слідує, що претензії позивачки до відповідачки стосуються не спірного будинку, а матеріального утримання через непрацездатність, стан здоров'я, похилий вік і невелику пенсію. Спір про аліменти, що виник між сторонами є сімейно-правовим, оскільки регулюється нормами сімейного права. З доводів позивачки, які покладені в основу цього позову видно, що вони аналогічні тим, що були підставами для вимог про стягнення аліментів, хоча й у позові позивачка посилається на норму ст. 229 ЦК України. Але по суті вказувала, що відповідачка обіцяла їй надавати матеріальну допомогу, забезпечувати ліками і продуктами харчування. Натомість жодних міркувань і доказів того, що сторони домовлялись у 2011 році саме про довічне утримання - вид матеріального забезпечення, його обсяг, способи і форми (чітка грошова сума, черговість виплат, необхідна допомога: протези, ліки тощо), позивачки як особи, яка потребувала довічного утримання (догляду), наслідком чого і стало відчуження квартири, позивачкою не надано. Матеріалами справи дійсно підтверджено, що позивачка є інвалідом ІІ групи з 2001р., тобто інвалідність отримала ще за 10 років до укладення договору. Між тим, [PERSON] не посилалася на те, що на момент укладення договору у 2011 році потребувала постійного стороннього догляду, внаслідок чого уклала договір дарування (чи то утримання, як вважала). Отже, судом не встановлено, що у 2011 році мали місце події, які б змусили позивачку укласти оспорюваний договір. Доказів наявності між сторонами умов для укладення договору у 2011 році, як то: догляд, надання допомогу у придбанні ліків, харчуванні, сплати комунальних платежів, судом не встановлено. Відповідачка, як до укладення договору 15.07.2011р., так і після його укладення, аж до конфлікту, який виник влітку 2017р., оскільки позивачці була потрібна завелика сума для виготоволення протезу, допомагала матері, як донька. Ці обставини підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] - чоловік та син відповідачки (а.с. № 127-130). З урахуванням того, що відповідачка не визнає обставин щодо укладення оспорюваного договору, з урахуванням наявних у справі доказів, а позивачкою не надано доказів, що вона помилилася стосовно природи договору, суд позбавлений можливості встановити, що позивачка, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором. Та обставина, що відповідачка надавала позивачці допомогу (будь-яку) після укладення договору дарування, не може свідчити про те, що сторони домовлялися саме про довічне утримання внаслідок відчуження майна. Судом не встановлено, що між сторонами була домовленість про довічне утримання і така домовленість вплинула на волевиявлення позивачки при укладенні договору дарування, оскільки як вказувала сама позивачка, вони домовилися про утримання і допомогу взагалі, а не з метою укладення договору довічного утримання. Не підтвердили обставини, на які посилається в обґрунтування свого позову [PERSON], й свідки, яких вона запросила до суду, а саме [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 122-126). Кожний з допитаних осіб зазначив, що свідком укладення між сторонами договору 15.07.2011р. вони не були, про всі події знають тільки зі слів позивачки. Суд також критично оцінює доводи представника позивачки (цивільного чоловіка) [PERSON], що фактичне проживання, складання заповіту свідчать про намір залишити домоволодіння лише після смерті, оскільки домоволодіння фактично залишилося у користуванні [PERSON] як у власниці і як у члена сім'ї власника. Підстав для її виселення немає. А заповіт складений не позивачкою, а [PERSON] Підсумовуючи викладене, з огляду на викладені позивачкою обставини укладення договору дарування - її особисте сподівання на те, що донька буде надавати їй допомогу, суд доходить висновку, що, можливо, позивачка свого часу помилилася щодо мотивів правочину - обставин, у зв'язку з якими вона його вчинила. За загальним правилом помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Тому якщо такої допомоги вона не отримала, правочин дарування не може бути визнаний недійсним, оскільки волевиявлення позивачки відповідало її справжній волі (подарувати квартиру). Оцінюючи обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину, суд враховує, що за змістом договору, сторони укладали його будучи повністю дієздатними, діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі і ясній пам'яті, однаково розуміли значення своїх дій, умов та правових наслідків правочину, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), володіючи українською мовою в достатньому обсязі для повного розуміння тексту договору. Позивачці нотаріусом роз'яснено зміст правочину і його правові наслідки. Сторони своїми підписами підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного, вони обізнані про вимоги законодавства (а.с. № 9). Таким чином, на виконання статті 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору. Означене свідчить, що позивачка повністю усвідомлювала у повній мірі на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. Оцінюючи доводи сторін у сукупності з показаннями свідків і матеріалами справи, суд вважає, що передумовою звернення до суду 28.02.2018р. з цим позовом дійсно стало існування спору щодо надання матеріальної допомоги позивачці, винесення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 15.01.2018р. рішення про часткове задоволення вимог [PERSON] про стягнення аліментів, з яким вона не погодилась (а.с. № 131-136), конфліктних міжособистісних і приватноправових інтересів щодо спірного будинку між сторонами Між тим, це не може бути покладене в основу рішення про визнання недійсним договору дарування, оскільки відсутні правові підстави для визнання договору дарування недійсним. Стосовно строків позовної давності суд зазначає, що при розгляді цієї справи судом не розглядається заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тоді як в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних відмовлено, а позивачка звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі вище вищевикладеного,

Outcome: dismissed