Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

28.07.2020 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, КП «Наше місто», в якому просять визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: [PERSON] виділити в користування житлову кімнату площею 13,2 кв.м., в спільне користування [PERSON] та [PERSON] виділити житлову кімнату площею 16,7 кв.м.; коридор площею 6,7 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., туалет площею 1 кв.м., кухню площею 9,6 кв.м. залишити в загальному користуванні; зобов`язати КП «Наше місто» укласти з [PERSON] окремий договір найму на житлову кімнату розміром 16,7 кв.м, посилаючись на те, що на сьогоднішній день порядок склався так, що вони з сином користуються кімнатою 16,7 кв.м., а відповідач - кімнатою 13,23 кв.м, з відповідачем виникають постійні сварки та суперечки через користування жилим приміщенням, на теперішній час відсутній спільний бюджет для оплати комунальних послуг, у зв`язку з чим між ними виникають певні непорозуміння щодо вирішення цього питання, крім того, вони мають намір здійснити приватизацію житла, але відповідач заперечує проти цього. Ухвалою суду від 07.08.2020 року відкрито провадження по справі, призначено проведення підготовчого судового засідання, відповідачам встановлений строк на подання відзиву. 25.08.2020 року до суду надійшов відзив від відповідача КП «Наше місто», в якому представник відповідача виклав свої заперечення проти позову, які обґрунтував тим, що: послуги з утримання будинку та прибудинкової території щодо будинку [ADDRESS] КП «Наше місто» надавалися у період з вересня 2016 року по жовтень 2017 року; рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 1.09.2017 року № 520 будинок з 01.11.2017 року переданий в управління ТОВ «Керуюча компанія «Місто для людей Запоріжжя»; власником квартири [ADDRESS] є територіальна громада в особі Запорізької міської ради. Рішенням виконкому ЗМР від 24.06.2019 року № 268 «Про укладення (зміну)договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя» було доручено районним адміністраціям ЗМР розглядати питання щодо зміни договорів найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі ЗМР в установленому законом порядку шляхом прийняття відповідного розпорядчого документу та направлення його до КП «Наше місто». Позивачі з метою укладення окремого договору найму спірної квартири у позасудовому порядку не зверталися, а тому вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, просить у задоволенні позову відмовити. 18.09.2020 року від районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району надійшла заява щодо належності житлового приміщення квартири [ADDRESS] до комунальної власністі територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. 21.09.2020 року до суду надійшов відзив від адвоката Рогозіна О.В. в інтересах відповідача [PERSON] , в якому він вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, просить у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що обставини викладені у позові не визнаються та підлягають доказуванню, оскільки позивачі у спірній квартирі не мешкають, не беруть участі в утриманні квартирі, [PERSON] наразі мешкає у Німеччині. 24.09.2020 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на норми ст.405 ЦК України, оскільки останні не мешкають у спірній квартирі понад рік. Ухвалою суду від 16.10.2020 року позови об`єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 19.10.2020 року за клопотанням відповідача витребувані докази -з головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину кордону позивачами . 30.11.2020 року до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява, в якій [PERSON] , просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою, посилаючись на те, що останні понад рік не мешкають за зазначеною адресою, що підтверджено складеним Актом, наразі не є членами родини позивача, наймачем приміщення є [PERSON] , який дозволив тимчасове проживання у спірній квартирі, що була отримана його батьками, [PERSON] та [PERSON] - тобто, відповідачі за зустрічним позовом фактично були зареєстровані з ймовірної згоди на тимчасове вселення сім*ї наймача-позивача, внаслідок чого отримали прописку, але саме прописка-це право тимчасового користування. Відповідачі покинули місце мешкання більше року тому без поважних причин, але факт залишення тимчасовими мешканцями місця тимчасового проживання не впливає на те, що тимчасові мешканці повинні негайно звільнити жиле приміщення на вимогу наймача. Способом захисту порушених прав є судовий порядок, оскільки, покинувши своє місце мешкання відповідачі за зустрічним позовом не знялися з реєстрації, на даний час намагаються заявити вимоги щодо спірного житла, але вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим привішенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( ст.ст. 71,72,116, 156 ЖК та ст.405 ЦК України), тому вони змушені звернутися до суду з зазначеним позовом. Враховуючи, що відповідачі за зустрічним позовом не проживають у спірній квартирі з 01.02.2019 року, залишаються зареєстрованими у спірній квартирі, що спричиняє позивачу за зустрічним позовом додаткові матеріальні витрати, нараховані за відповідачів, вважає, що вони втратили право користування спірною квартирою. 30.11.2020 року від представника відповідача Рогозіна О.В. надійшли додаткові пояснення до відзиву. Ухвалою суду від 08.12.2020 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду. Представник позивачів Курінний О.І. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити, оскільки відповідачем та його представником жодним чином не доведено те, що позивачі мали статус тимчасових мешканців у спірному житлі та втратили право користування ним. Позивачі наразі не користуються спірною квартирою з поважних причин, [PERSON] виїхала працювати за кордон під час шлюбу, а [PERSON] відповідач вигнав з спірної квартири, іншого житла позивачі не мають. Представник відповідача Рогозін О.В. вважає, що зустрічні позовні вимоги законні та підтверджені у повному обсязі суду наданими доказами, оскільки позивачі не проживають у спірній квартирі понад рік та мали статус тимчасових мешканців, у задоволенні первісного позову просить відмовити, оскільки жодних прав на квартиру останні не мають. Відповідач проти задоволення позову заперечує, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. У підготовчому судовому засіданні надав пояснення, що позивачі у спірній квартирі на теперішній час не мешкають, до 2018 року він з [PERSON] мешкав у Полтавській області у будинку її батьків та мав власний бізнес. У 2018 році [PERSON] виїхала за кордон, а він повернувся до Запоріжжя, у спірну квартиру, де мешкав [PERSON] з родиною, які звільнили спірну квартиру на його вимогу. У судовому засіданні при розгляді справи по суті [PERSON] змінив свої пояснення, та зазначив, що спірна квартира була отримана його батьками у 1975 році, потім він одружився, з родиною та двома доньками виїхав за місцем роботи у м. Одеса, потім у 1997 році повернувся. Батько помер у 1997 році, а у 2002 році він поховав матір. Потім у 2003 році він одружився з [PERSON] . Обставини щодо їхнього життя він пам`ятає дуже погано, у спірній квартирі вони ніколи не мешкали, навіть коли одружилися, то ночували у готелі « Театральний » та одразу виїхали до батьків дружини, де постійно мешкали та мали бізнес, інколи вони приїжджали скуплятися до м. Запоріжжя, але квартира стояла пустою. [PERSON] та її син в спірній квартирі ніколи не проживали, свої речі до не ввозили, про їх реєстрацію він дізнався з первісного позову. Він пам`ятає, що [PERSON] зверталася до адвоката Курінного О.І. за адресою: [ADDRESS] , який готував якісь документи, можливо, щодо усиновлення ним її сина [PERSON] . Чому саме вона звернулася до адвоката у м. Запоріжжі, пояснити не може, припускає, що між ними існують певні стосунки, можливо, навіть інтимні. Обставини щодо звернення ним до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, за місцем реєстрації відповідачки у 2019 році, пояснити не може. Він здійснював певний час оплату комунальних послуг та витрати щодо утримання майна особисто, при цьому ніколи не звертав увагу на кількість осіб, на яких відбувалися такі нарахування. Вважає, що матір [PERSON] є відьмою, яка навела на нього порчу, тому він нічого не може пояснити, але позивачі не є членами родини, у 2018 році [PERSON] , з якою вони мешкали однією родиною, виїхала до країн Європи, не повідомив йому нічого про свій виїзд. Незабаром друзі повідомили, що вона знайшла собі коханця у Німеччині, з яким мешкає, а він повернувся до свого житла, що було пустим. Де мешкав [PERSON] , пояснити не може, припускає, що купив собі квартиру у м. Запоріжжі. Оскільки спірна квартира бала надана його батькам, позивачі не є членами його родини, в квартирі ніколи не мешкали, жодний порядок щодо користування житлом ніколи не складався, комунальні послуги ніколи не здійснювали, якимсь чином здійснили реєстрацію у спірному житлі, та не мають прав щодо його житла, просить зустрічний позов задовольнити. Представники відповідачів 2 та 3 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суд не повідомили, з заявами щодо відкладення розгляду справи не зверталися. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , незважаючи на обізнаність щодо наявності у суді зазначеного провадження, у судові засідання жодного разу не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, з заявами щодо розгляду справи у їх відсутність не звертались, письмових пояснень не надали, за доводами представника позивача перебувають за кордоном. У відповідності ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Свідок [PERSON] , допитана за клопотанням з боку відповідача, cуду пояснила, що вона мешкає з відповідачем у одному під`їзді з 1985 року, вона мешкає на шостому поверсі, а відповідач на четвертому, позивачів вона не знає взагалі. Вона приходила у спірну квартиру за життя батьків відповідача, робила їм уколи, після смерті батьків, відповідач певний час мешкав у квартирі. Вона також робила йому укол, коли саме, не пам`ятає. Щодо сімейного життя відповідача: з ким він розлучався, з ким одружувався, кого просто приводив, - пояснити не може, пам`ятає, що у відповідача була жінка та двоє доньок, з якими він виїхав до Одеси, а потім повернувся, коли саме, пояснити не може, після чого були інші жінки. У грудні 2020 року вона заходила до спірної квартири, двері крізь були відчинені, вона бачила жіночу шубку, в яку одягнутий інший свідок ( [PERSON] )? хто до цього часу мешкав у квартирі, їй невідомо. Чи мешкали позивачі будь-який час у спірній квартирі пояснити не може, бо їх особи їй не відомі, за сусідами вона не слідкує. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з кінця 2018 року вона перебуває у шлюбних відносинах з [PERSON] та з цього часу мешкає з ним у спірній квартирі, в якій зареєстровано троє осіб. Позивачі у спірній квартирі на час її заселення не мешкали, їхніх речей вона не бачила, ніколи з претензіями щодо вселення вони не зверталися. Разом з ними мешкає її донька, вони користуються усією площею у спірній квартирі, замки на вхідних дверях з цього часу не змінювалися. Чи змінювалися замки у квартирі до її вселення, чи мали їх позивачі, чи існували між сторонами будь-які домовленості,т а які склалися між ними стосунки, їй не відомо. Вислухавши пояснення учасників провадження, та покази допитаних свідків, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, щозгідно ордеру на жиле приміщення № 2177 серія А-ІХ від 22 травня 1985 року [PERSON] ( батькові відповідача) та членам його родини - [PERSON] ( мати відповідача) та сину [PERSON] ( відповідачеві) була надана для заселення квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,79 кв.м., жилою 29, 58 кв.м. Позивач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 31 березня 2005 року, позивач [PERSON] - з 20 травня 2008 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 15.07.1997 року. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому відділом РАЦС Хортицького РУЮ м. Запоріжжя шлюбі з 27 грудня 2003 року. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року (Справа 337/81427/19, Провадження № 2/337/1384/19), ухваленим за позовом [PERSON] до [PERSON] , шлюб між сторонами розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 15.11.2019 року. На теперішній час квартира [ADDRESS] не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Згідно копії особового рахунку, квартира має загальну площу 51,85 кв.м., корисну 49,6 кв.м., складається з двох кімнат, кількість зареєстрованих осіб-троє. Технічна документація щодо спірної кватири суду не надана, але відповідачем визнаний факт, що вона складається з двох ізольованих кімнат. Згідно частини першої статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до частини першої статті 104 ЖК України, член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення: кухня, коридор, комора тощо, (ч. 1 ст. 63 ЖК України). У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК Української РСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Заявлені позовні вимоги щодо визначення порядку користування спірною квартирою представник позивача обґрунтовує тим, що сторони постійно мешкають у спірній квартирі, між ним фактично склався порядок користування спірним житлом, за яким позивачі користуються більшою кімнатою, між ними часто виникають непорозуміння зі сплати комунальних послуг та витрат щодо утримання житла, розмір житлового приміщення, яке просять виділити в користування позивачі відповідає розміру жилої площі, що припадає на них, та відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу Однак, надане представником позивача на підтвердження заявлених вимог в якості додатку до позову креслення невідомого приміщення суд розцінює як неналежний доказ в якості технічної характеристики спірного житла - квартири [ADDRESS] ( як його внутрішнього планування, складових та їх розмірів), оскільки останнє виконано невстановленою особою, не містить будь-яких зазначень щодо відношення до спірного житла, виконана копія креслення не містить будь-яких реквізитів взагалі та не засвідчена належним чином у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України, зазначені в ньому розмірі приміщень не відповідають розмірам, що містяться у ордері та в особовому рахунку, з наданого креслення вбачається, що з приміщення розміром 16,7 кв.м. є вихід до іншого невідомого приміщення, про яке представник позивача взагалі не зазначає. Доводи представника позивача щодо постійного проживання на час звернення до суду позивачів та встановленого порядку користування житловим приміщенням, наявність постійних суперечок та конфліктів через порядок користування є голослівними та жодним доказом не підтверджені. Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації № 830/141403420/1/1 від 19.10.2020 року . [PERSON] виїхала з України 18.09.2018 року, повернулася 5.10.2019 року, знову виїхала 31.10.2019 року, повернулася 26.12.2019 року, та знову виїхала за кордон 04.01.2020 року, відомості щодо її повернення на Україну суду не надано. [PERSON] виїжджав 17.08.2018 року, повернувся наступного дня, та з 17.09.2020 року знову виїхав за кордон, відомості повернення на територію України суду не надані. За поясненнями представника позивача [PERSON] та [PERSON] виїхали за кордон з метою працевлаштування, але жодних доказів не надає. Посилання представника позивача на наявність непорозуміння щодо здійснення оплати нарахованих послуг, не є підставою для задоволення позову, крім того, жодного доказу на підтвердження оплати таких послуг позивачами представник також не надав. У підготовчому судовому засіданні відповідач [PERSON] давав пояснення, що після повернення до м. Запоріжжя у 2018 році, спірна квартира, яку до цього часу займав [PERSON] та члени його родини, була звільнена останніми на його вимогу, але під час розгляду справи по суті змінив свої пояснення та зазначив, що [PERSON] у спірній квартирі взагалі ніколи не мешкав. Свої пояснення [PERSON] у підготовчому судовому засіданні давав не за правилами допиту свідків, без присяги, а тому його пояснення не є доказами та не звільняють позивачів від обов`язку надання належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог та заперечень з боку відповідача. Отже суд, враховуючи, що достовірні відомості щодо житлової площі, яку просять виділити в користування позивачі, не надані позивачами та їх представником взагалі , вважає, що заселення кімнати повнолітніми особами різної статті може привести до штучного погіршення житлових умов позивачів та викличе необхідність постановки на облік. Крім того, рішенням виконкому Запорізької міської ради від 24.06.2019 року № 268 «Про укладення (зміну)договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя» саме районні адміністрації ЗМР мають розглядати питання щодо зміни договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі ЗМР в установленому законом порядку шляхом прийняття відповідного розпорядчого документу та направлення його до КП «Наше місто», однак до зазначеного органу у позасудовому порядку позивачі не зверталися, зазначені вимоги до належного відповідача не заявлялися, а тому суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язань КП «Наше місто» укласти окремий договір найму з позивачами. При вирішенні зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне: За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення та визнання особи втративши право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідач [PERSON] у зустрічному позові просить визнати позивачів такими, що втратили користування спірною квартирою, посилаючись на те, що останні не є членами його родини, а тому мають статус тимчасових мешканців, оскільки були зареєстровані у спірній квартирі, право на яку має виключно відповідач, який дозволив позивачам тимчасове проживання у спірній квартирі та, ймовірно, надав згоду щодо їх реєстрації, фактично відповідачі покинули місце мешкання більше року тому, але не знялися з реєстрації, а тому зняття з реєстрації залежить від вирішення питання щодо втрати користування ними житловим приміщенням. При вирішенні питання щодо зустрічних вимог суд зауважує, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у судовому порядку можливе виключно з підстав, що передбачені нормами житлового та цивільного законодавства, зокрема з підстав, передбачених ст.ст. 71,72, 107 ЖК України, ст.ст.405,406 ЦК України, натомість будь-яка з конкретних підстав в якості обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] в зустрічному позові не зазначається взагалі, а сама відсутність членів сім*ї наймача у житловому приміщенні не тягне за собою автоматичної втрати останнім права щодо житла. Доводи відповідача та його представника Рогозіна О.В. щодо тимчасової реєстрації [PERSON] та [PERSON] та, відповідно, їхнього статусу тимчасових мешканців, є неспроможними, жодним доказом не підтверджені, та суперечать поясненням самого [PERSON] , наданим при розгляді справи по суті, який пояснив що останні ніколи в спірну квартиру не вселялися, не проживали в ній, та не користувалися нею. Згідно пояснень самого відповідача [PERSON] , наданих суду у підготовчому засіданні, вбачається, що під час виїзду [PERSON] за кордон вони перебували у шлюбі, на час її виїзду за кордон відповідач певний час залишився проживати в будинку її батьків, поки від друзів не дізнався про її зраду, а коли він повернувся до спірної квартири, наказав [PERSON] та його родині звільнити житло, мотивуючи тим, що буде проживати спірній квартирі , оскільки іншого житла не має, що на думку суду свідчить про наявність певних домовленостей між сторонами, а подальше проживання у спірній квартирі фактично нової родини відповідача взагалі унеможливило проживання у спірній квартирі позивачів. Достатніх доказів на підтвердження відсутності поважності причин щодо не проживання у спірній квартирі позивачів відповідачем та його представником не надано, допитані за їх клопотанням свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що їм взагалі невідомі особи позивачів [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що їй невідоме сімейне життя [PERSON] , а свідок [PERSON] поселилася в спірну квартиру в період, коли [PERSON] мешкав у квартирі один, вже після звільнення житла [PERSON] . Наданий на обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог Акт від 14.09.2020 року суд відкидає бо , розцінює його як штучно створений доказ, оскільки останній був складений після відкриття провадження у суді та отримання відповідачем первісного позову, крім того, викладені у ньому обставини суперечать поясненням самого відповідача [PERSON] , та не містить відомостей про причини, з яких зазначені особи не проживають у спірному приміщенні, або про відсутність поважності таких причин. Інших доказів на підтвердження позовних вимог відповідач не надав. Отже, враховуючи недоведеність належними доказами заявлених вимог сторонами, та враховуючи гарантоване Конституцією громадянам правом на житло та встановлення заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним, не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed