Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

27 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем [PERSON] 14 грудня 2002 року у виконкомі Страбичівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис 19. Позовні вимоги мотивує тим, що за останній рік сімейного життя вона з відповідачем не може проживати разом та виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть не складні поточні проблеми, виникають постійні суперечки, які негативно впливають на психіку дітей. Всі спроби вирішити сімейні проблеми та зберегти шлюб виявилися марними, а відносини переросли у ворожі. Шлюб між ними носить тільки формальний характер, примирення між ними неможливе. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, матеріально дітей не утримує, участі у їх вихованні не бере, а тому просить стягнути з нього аліменти в розмірі 1300 гривень щомісячно на кожну дитину. Крім того, просить визначити місце проживання дітей разом з нею. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявилися, Від позивача на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи у її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просять суд позов задовольнити, а в разі неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі\~ст. 280 ЦПК України\~розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 14 грудня 2002 року укладено шлюб у виконкомі Страбичівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис 19 (свідоцтво про шлюб серії І-ФМ № 024859 (а.с.5)). Шлюб між ними носить формальний характер, шлюбні стосунки не підтримують. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ФМ № 404486 від 25.10.2017 року (а.с.11), сина [PERSON], [INFO] (Витяг з реєстрації актів про народження № 849 І А від 13.11.2012 року, а.с.12-15) та сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ФМ № 305194 від 20.11.2014 року, а.с.16). Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2\~ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Згідно до ч. 1\~ст. 184 СК України\~і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм\~Сімейного кодексу України\~при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З позовної заяви вбачається, що відповідач офіційно не працює, має нерегулярний дохід. Оскільки відповідач не надав відзив на позовну заяву та докази свого фінансового становища, а тому встановити платоспроможність відповідача в суду нема можливості. Однак, при прийнятті рішення щодо розміру аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму для дитини встановленого\~Законом України «Пpo Державний бюджeт на 2018 рік», який на період з 01 січня по 30 червня 2018 року становить: для дитини віком до 6 років 1492 гpивень, для дитини віком від 6 до 18 років 1860 гривень, а тому прохання позивача про стягнення аліментів в розмірі 1500 гривень на дитину щомісячно є співрозмірним до того, що встановлений законом. Окрім цього, позивач просила визначити місцем проживання дітей за місцем її проживання, заперечень відповідача з даного приводу суду не надано. Відповідно до ч.1, ч.3\~ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З огляду на це, вимоги позивача в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей слід задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір .

Outcome: approved