Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

29.04.2021 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом про витребування майна, у якому просив витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 05.05.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 31.05.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 26.08.2021 року за клопотанням сторони позивача замінено первісного відповідача [PERSON] на [PERSON] , а також за ініціативою суду залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, як не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Разом із клопотанням про заміну відповідача, яке зареєстроване в суді 26.08.2021 року, сторона позивача подала до суду позовну заяву в новій редакції, у якій просить визнати причини пропуску строків позовної давності поважними, витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 06.05.2021 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON] . При цьому, вказана квартира є комунальною власністю. Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор посилається на положення п.п., 1.1., 2.1., 3.1., 3.2. Статуту КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації №336 від 21.02.2002 року. Також прокурор вказує, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №850 від 24.05.2004 року, КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснено будівництво житлового будинку [ADDRESS] . Будинок введено в експлуатацію відповідно до сертифікату серії КВ №16412175242 від 28.09.2012 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації №24 від 20.09.2012. За інформацією КП «Житлоінвестбуд-УКБ» від 18.10.2018 року №114/5140/2 квартира [ADDRESS] перебуває на балансі комунального підприємства та значиться як нереалізована. Отже, вказана квартира є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та перебуває на балансі КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Поряд із цим, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первинну реєстрацію права власності на спірну квартиру проведено 26.01.2018 року за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого 09.07.2012 року Київською міською державною адміністрацією на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.07.2012 року №712-С/КІ. У подальшому право власності на спірну квартиру було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 03.10.2018 року. В свою чергу [PERSON] відчужила квартиру на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу від 06.05.2021 року. Поряд із цим, за інформацією КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 16.02.2021 року №110/306-233, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) свідоцтво про право власності на кв. [ADDRESS] та наказ від 03.07.2012 року №712-С/КІ не видавались, а на бланку серії [NUMBER] видано свідоцтво про право власності від 19.05.2011 року на гаражний бокс № [NUMBER] в ГАК «Салют» по вул. Теслярська, 6 в м. Києві . Крім того, свідоцтво використане [PERSON] датовано до введення будинку в експлуатацію. Посилаючись на положення ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі №910/15993/16 прокурор вказує, що державна реєстрація права власності це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Крім того, посилаючись на положення ст.ст. 11, 328 ЦК України та правовий висновок викладений у поставі Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №755/9182/17 сторона позивача вказує, що оскільки свідоцтво про право власності від 09.07.2012 року на спірну квартиру уповноваженим органом не видавалось, воно не породжує правових наслідків та є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує додатково визнання його недійсним за рішенням суду. Враховуючи, що свідоцтво про право власності [PERSON] не видавалось, у останньої та у всіх подальших власників, право власності на спірну квартиру не виникло. Посилаючись на положення ст.ст. 41, 92, 143 Конституції України, Законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» прокурор вказує, що відчуження комунального майна повинно було відбуватись в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації. Разом з тим, відчуження спірної квартири здійснено поза межами приватизаційної процедури та й взагалі без прийняття відповідного рішення Київрадою, тому волевиявлення територіальної громади на відчуження квартири відсутнє, а відчуження спірної квартири здійснене особою, яка не мала на це права, без відома та згоди дійсного власника майна. Враховуючи, що спірна квартира є комунальною власністю, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади столиці Київською міською радою. Таким чином, спірне нерухоме майно могло бути відчужене виключно в разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам закону. Разом з тим, КМР рішень про відчуження спірної квартири не приймала, отже відчуження майна відбулось поза волею власника, що є підставою для його витребування відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦПК України. Оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру [PERSON] не видавалось, вона ніколи не була власником спірної квартири та не мала права розпоряджатись нею. Нормативне обґрунтування позову пов`язане з положеннями ст.ст. 317, 319, 327, 328, 330, 346, 387, 388 ЦК України та прокурор зазначає, що право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. На обґрунтування своїх вимог прокурор також посилається на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду викладених у справі №6-140цс14 від 17.12.2014 року та від 30.06.2020 року у справі №19/028-10/13 і вказує, що власник з дотриманням ст.ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Також сторона позивача посилається на правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17, від 01.10.2019 року у справі №911/2034/16, від 15.10.2019 року у справі №911/3749/17, від 19.11.2019 року у справі №911/3680/17. Враховуючи, що дійсним власником спірного нерухомого майна є територіальна громада м. Києва, а Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а тому вказане майно підлягає витребуванню від останнього набувача на користь Київської міської ради на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України. Стосовно строків позовної давності, прокурор вказує, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалась або могла довідатись про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади (аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 17.02.2016 року у справі 6-2407цс15, від 01.07.2015 року у справі 6-178гс15, від 23.12.2014 року у справі 3-194гс14, від 15.05.2018 року у справі 922/2058/17, від 30.05.2018 року у справі 359/2012/15-ц). Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 5, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. У даному випадку існували причини, які перешкоджали прокурору та Київраді звернутись з позовом до суду в межах трирічного строку з моменту первинної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості. У даній справі прокурор в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся з позовом про витребування майна до [PERSON] - особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно. Київська міська рада рішень щодо відчуження спірного нерухомого майна не приймала, як не була і стороною угод, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності спірного об`єкту нерухомого майна. Крім того, Київська міська рада не є й зацікавленою особою (заявником) за заявою якої здійснено державну реєстрацію прав власності на спірне нерухоме майно, а тому з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» територіальна громада в особі Київської міської ради не мала можливості ознайомитись з матеріалами реєстраційних справ. Більше того, захист права власності гарантується державою. Жоден закон не зобов`язує власника, який на законних підставах набув право власності, систематично, на постійній основі відслідковувати та моніторити можливість незаконного вибуття з його власності майна, а отже Київська міська рада не могла дізнатись про порушення права власності територіальної громади на майно. Про порушення права власності та обставини такого порушення Київській міській раді стало відомо у 2018 році з листів Київської місцевої прокуратури №4 від 03.10.2018 №53-8386 вих 18, 27.08.2018 №53-4224-18. В матеріалах, зібраних прокуратурою, відсутні докази того, що Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Києва, довідалась або могла довідатись про порушення прав до сплину трирічного строку з часу проведення державної реєстрації. Більш того, прокуратурі стало відомо про обставини незаконного вибуття з комунальної власності нерухомого майна в рамках розслідування кримінального провадження №42018101040000024. Об`єктивно можливість прокурора встановити незаконність вибуття з комунальної власності майна, його подальшої реєстрації за третіми особами на підставі правовстановлюючих документів, які суперечать вимогам чинного законодавства, з урахуванням зміни характеристик спірного майна тощо, залежить від наявності усіх необхідних для цього документів, на підставі яких можна встановити такі порушення. Таким чином, визначальною у питанні часу встановлення вищевказаних обставин є саме наявність достатньої кількості необхідних доказів, отриманих в межах строків досудового розслідування, які підтверджують не лише сам факт реєстрації спірного майна за третіми особами, а й факт порушення встановленого законодавством порядку набуття права власності на це майно та порядку відчуження такого майна. З урахуванням викладеного, органам прокуратури про порушення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно, стало відомо у липні 2018 року після вилучення протоколом тимчасового доступу до речей та документів і аналізу матеріалів реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна та інформації КП експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс. Враховуючи вище викладене, а також те, що ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулось незаконне вибуття та подальший перехід права власності до третіх осіб, а також заявником реєстраційних дій щодо внесення записів про право власності щодо них, тому не мали об`єктивної можливості дізнатись про порушення прав власності територіальної громади міста Києва при вибутті та незаконній реєстрації прав власності на квартиру до отримання інформації про те, що свідоцтво про право власності [PERSON] не видавалось та БТІ м. Києва право власності за нею не реєструвалось. У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v.France суд зазначив, що стаття 6 параграфу l Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ішан проти Туреччини» вбачається, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку на звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи. При цьому, необхідно зауважити, що прокуратурою позовна заява про витребування квартири до суду подана 29.04.2021, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Ухвалою суду від 05.05.2021 вказану позовну заяву залишено без руху. Ця ухвала надійшла на адресу прокуратури 11.05.2021, що підтверджено вхідним номером. На виконання ухвали суду прокуратурою недоліки, зазначені в ухвалі усунені та з урахуванням нових відкритих матеріалів кримінального провадження доводи прокуратури належним чином викладено в позовній заяві, яка 17.05.2021 скерована на адресу суду. Ухвалою суду від 31.05.2021 відкрито провадження у справі. У подальшому встановлено, що 06.05.2021 спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] перейшла у власність останнього. При цьому, відчуження спірного майна відбулося після подачі позовної заяви до суду, а саме на наступний день після ухвали про залишення позовної заяви без руху, а отже прокуратура не знала та не могла знати про належність спірного майна іншій особі, а саме [PERSON] . З огляду на викладене, прокуратурою в порядку ст. 51 ЦПК України, до суду скеровано клопотання про заміну відповідача. Таким чином, позовна заява подана в межах строків позовної давності. Слід також зазначити, що метою звернення прокуратури із вказаним позовом в інтересах держави в особі Київради є захист інтересів держави та задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - повернення у комунальну власність нерухомого майна, яке вибуло поза волею власника, шахрайським шляхом, на підставі неіснуючих документів. Враховуючи викладене, у разі встановлення судом факту пропущення прокурором та Київрадою позовної давності, є підстави визнання причин пропуску позовної давності поважними, а порушене право підлягає захисту відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 року та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950 року (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу), учасниками яких є практично всі європейські держави, зокрема й Україна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. l ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. У даному випадку відбулось незаконне відчуження комунального майна на користь третіх осіб, без волі дійсного власника цього майна, а тому з рахуванням чинного законодавства та загальних принципів міжнародного права, обов`язком держави є захист прав власності територіальної громади в особі Київської міської ради на спірне майно. Ухвалою суду від 27.08.2021 року частково задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову. 20.09.2021 року до суду надійшов відзив сторони відповідача зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову, а також просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності посилаючись на те, що відповідач придбав спірну квартиру у третьої особи по справі за договором купівлі-продажу від 06.05.2021 року. Разом з тим, прокурор ініціював позов про позбавлення відповідача права власності не дивлячись на те, що відомості про порушення, яким обґрунтовано позов, отримані в ході розслідування кримінального провадження від 16.02.2018 року (у позовній заяві дата реєстрації кримінального провадження відсутня, однак вона відображена в численних ухвалах в ЄДРСР по справі №755/2815/18). При цьому, відповідач не зав і не міг знати про наявність даного кримінального провадження, йому не відомі обставини, які можуть давати підстави для позбавлення його права власності, з огляду на те, що [PERSON] чи інші особи не притягались до кримінальної відповідальності в ході розслідування. [PERSON] понад три роки була власником спірного майна і будь-яких судових спорів з приводу оскарження її права власності в цей час ініційовано не було, дане майно не було арештоване станом на час його придбання, а законність реєстраційних дій було перевірено за позовом КП «Житлоінвестбуд-УКБ» Окружним адміністративним судом м. Києва по справі №826/12303/18. Натомість прокурор даним позовом бажає покласти цивільно-правові наслідки бездіяльності органу досудового розслідування, який понад три роки не надав належної правової оцінки ймовірним порушенням під час реєстраційних дій зі спірною квартирою на відповідача, який являється добросовісним набувачем даної квартири. Позивачем залишено поза увагою, що оскільки майно відповідачем було придбано за відплатним договором, то його витребування можливо лише у виключних випадках. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач). Натомість належних і допустимих доказів на підтвердження набуття права власності на спірне майно територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради позивачем не надано, хоча це є саме його процесуальний обов`язок. Посилаючись на положення ст.ст. 182, 328, 331 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» сторона відповідача зазначає, що як слідує з відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.08.2018 року, право комунальної власності за територіальною громадою м. Києва не реєструвалось. Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2021 року також не містить відомостей про державну реєстрацію права комунальної власності на спірну квартиру. Згідно відповіді КП «Житлоінвестбуд-УБК» від 18.10.2018 року, будівництво будинку здійснювалось даним підприємством та йому, за змістом даної відповіді, належать майнові права на спірну квартиру. Відомості про перебування спірного майна на балансі комунального підприємства, праві господарського відання чи іншому речовому праві матеріали справи не містять. Згідно даної відповіді саме комунальне підприємство вважає себе власником спірного майна (власником майнових прав) і протягом 2018 року зверталось з приводу захисту своїх прав до правоохоронних органів, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату МЮУ та Окружного адміністративного суду м. Києва. Згідно сертифіката серії КВ №16412175242 про готовність будинку до експлуатації замовником будівництва житлового будинку [ADDRESS] виступає КП «Житлоінвестбуд-УКБ», а не Київська міська рада. Долучені до позову матеріали свідчать, що спірна квартира ніколи не перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Києва, натомість замовником відповідного будівництва виступало безпосередньо КП «Житлоінвестбуд-УКБ», як самостійний об`єкт господарювання, який також будь-яких прав на даний об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку не реєстрував, та відповідно власником не набув. Матеріали справи не містять доказів наявності порушених чи оспорюваних прав позивача, оскільки об`єктивні дані про перебування спірної квартири у комунальній власності територіальної громади м. Києва відсутні. Та обставина, що КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виступало замовником будівництва житлового будинку, де розміщена спірна квартира, не передбачає безумовного набуття права власності на це майно територіальною громадою м. Києва поза встановленою законом процедурою державної реєстрації права власності та наявності відповідного розпорядчого рішення, правочину, чи іншого юридичного факту, який би свідчив про набуття/передачу прав на спірний об`єкт як комунального підприємства, яке являється самостійним об`єктом господарювання, так і до комунальної власності територіальної громади. Посилаючись на положення ст.ст. 317, 321, 328, 388, 396 ЦК України та правовий висновок викладений у поставі Верховного Суду від 26.06.2018 року по справі №914/1953/17 відповідач вказує, що позивачем за віндикаційним позовом може бути виключно власник, або інша особа, у якої майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою («титулом»). На думку сторони відповідача, Київська міська рада не може бути позивачем за даним віндикаційним позовом, оскільки жодних речових прав на спірне майно не має. Крім того, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (ВRUМARESCU v. ROМANIA, №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині захисту права власності особи містить три окремі положення: перше, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друге, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; трете, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє положення, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першим положенням. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар у вигляді позбавлення права власності. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UКRAINE, №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSНEVA v. RUSSIA, №7097/10, ЄСПЛ, 6 грудня 2011 року; PCНELINТSEVA AND ОТНЕRS v. RUSSIA, №47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року), а саме про те, що органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте відповідач не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENТSEVA v. RUSSIA, №31788/06, §72-77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 по справі №522/21850/15-ц. У даній справі Верховний Суд дійшов до висновку, що міська рада не довела набуття нею права власності на квартиру, а тому вимога про витребування від фізичної особи спірної квартири задоволенню не підлягає і, крім цього, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на актуального власника майна буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. В даному випадку, слід зазначити, що існувало, як мінімум, два рівня гарантій у справі перед тим, як спірна квартира перейшла у власність відповідно до договору дарування. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру до [PERSON] стався відповідно до закону, по-друге з приводу можливого порушення порядку набуття права приватної власності [PERSON] з 2018 року здійснюється досудове розслідування кримінального провадження від 16.02.2018, в якому до даного часу не встановлено ознак шахрайства чи іншого кримінального правопорушення в діях осіб, які здійснили реєстрацію права приватної власності ще в 2018 році, використали документи, які поставлені під сумнів прокуратурою. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 07.04.2020 по справі №372/1684/14-ц, під час розгляду справи вказаної категорії має бути перевірено належне матеріально правове регулювання спірних правовідносин (приписи ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння чи ст. 391 цього ж кодексу), та чи всі заявлені прокурором вимоги є належними способами захисту інтересів держави. У разі, якщо суд дійде висновку про належність обраного способу захисту, він має оцінити дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння майном, зокрема легітимну мету такого втручання та пропорційність цій меті повернення майна (пункти 125-128 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, пункти 125-126 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц). З огляду на це, бездіяльність органів державної влади протягом тривалого часу щодо оцінки правомірності набуття права власності на спірну квартиру явно не повідає критеріям визначеним ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод і вимогам ст. 388 ЦК України. Крім того, оцінка правомірності реєстраційних дій щодо набуття права приватної власності вже була предметом розгляду Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату МЮУ та Окружного адміністративного суду м. Києва, які відмовили у задоволенні вимог КП «Житлоінвестбуд-УКБ». За змістом ч. 2 ст. 169 ЦК України, територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцію України та законом, які також є учасниками цивільних правовідносин. Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід врахувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме територіальна громада в особі уповноваженого органу, або створений нею суб`єкт цивільних правовідносин, який діє в окресленій нею сфері. Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути поновлена в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Визначення початкового моменту перебігу строку позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. За змістом ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Прокурор в позові зазначає, що про порушення права власності та обставини порушення позивачу стало відомо у 2021 році у ході опрацювання листа Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, скерованого на адресу Київської міської ради за №10.54-22 вих-21 від 18.03.2021, що підтверджується листом Департаменту будівництва та житлового забезпечення №056/95-08/6416 від 26.03.2021. На думку прокурора, в матеріалах, зібраних місцевою прокуратурою, відсутні докази того, що Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Києва, довідалась або могла довідатись про порушення прав до сплину трирічного строку. Прокуратурі стало відомо про обставини незаконного вибуття з комунальної власності нерухомого майна в рамках розслідування кримінального провадження. Однак, за твердженням сторони відповідача, дані твердження не відповідають дійсності, суперечать документам, які долучено до позовної заяви. Так, відповідно до відповіді КП «Житлоінвестбуд-УКБ» від 18.20.2018 вбачається, що уповноваженою особою, яка вважає себе власником майнових прав на спірну квартиру вживались заходи щодо оспорювання реєстрації права приватної власності ще в 2018 році. Зокрема, заяву про кримінальне правопорушення із аналогічним даній позовній заяві обґрунтуванням було подано до Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві ще 27.04.2018, що стало підставою для початку досудового розслідування кримінального провадження. Скаргу до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату КП подало 21.05.2018. Наказом МЮУ від 19.06.2018 за №2144/7 відмовлено у задоволенні вказаної скарги. 02.08.2018 КП «Житлоінвестбуд-УКБ» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 по справі №826/12303/18 у задоволенні вказаного позову відмовлено. Разом з тим, у вказаному рішенні заначено, що комунальним підприємством «Житлоінвестбуд-УКБ» вказано, що про реєстраційну дію щодо спірної квартири стало відомо підприємству 26.04.2018, коли здійснювалась інвентаризація. Саме 26.04.2018 є початковим днем, коли особі, яка оспорює набуття права власності на спірну квартиру стало відомо про всі обставини, на які посилається прокурор в позові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 дійшла висновку, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вищезазначені особи мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а ст. 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. З урахуванням викладеного, на думку сторони відповідача, прокурор в будь якому разі звернувся з даним позовом з пропуском позовної давності, оскільки даний позов подано 29.04.2021, а бездіяльність уповноважених державних органів, передусім органу досудового розслідування, не може слугувати підставою для визнання причин пропуску даного строку поважними. Ухвалою суду від 28.10.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник прокуратури підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що згідно статуту КП «Житлоінвестбуд-УКБ» підприємство здійснює свою діяльність відповідно до позиції КМР, тому все майно підприємства є майном територіальної громади. У зв`язку із цим прокурор звернувся до суду в інтересах КМР. Спірна квартира побудована за кошти комунального підприємства, отже фактично за кошти Київської міської ради. У 2018 році стало відомо, що право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] згідно договору дарування укладеного з [PERSON] . При цьому, [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру не видавалось, а наказ на підставі якого це свідоцтво видане, стосувався зовсім не цієї квартири, тож право власності на квартиру за [PERSON] було зареєстроване на підставі підробленого свідоцтва та не існуючого наказу. У подальшу [PERSON] відчужила спірну квартиру за договором купівлі продажу на користь відповідача. Таким чином, відбулось незаконне заволодіння майном територіальної громади і саме тому позивач просить витребувати спірне майно від відповідача. Розслідуване кримінальне провадження є багатоепізодним і по цій квартирі в ЄРДР дані було зареєстровано 03.05.2018 року, тож саме тоді КМР і дізналась про порушене право. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] 26.01.2018 року, але відповідне не свідчить про початок перебігу строку позовної давності, адже КМР не була стороною правочинів, не була зацікавленою особою, про проведену реєстрацію не знала, крім того жоден закон не зобов`язує власника систематично моніторити відповідні державні реєстри. Відомості про те, що КМР дізналась про порушене право раніше відсутні, а в окружному адміністративному суді оскаржувались дії державного реєстратора, тож наявні підстави для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлення представника про час та місце розгляду справи здійснювалось шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу та через засоби поштового зв`язку. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце проведення судового розгляду повідомлені належним чином, разом з тим в матеріалах справи наявне клопотання представника відповідача про розгляд справи без його участі та без участі відповідача. Представник зазначає, що підтримує позицію викладену у відзиві на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову. Третя особа та/або її представник в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, при цьому в матеріалах справи наявне клопотання представника третьої особи про розгляд справи без участі третьої особи та просить відмовити у задоволенні позову. Представник підтримує позицію, яка була викладена у відзиві на позовну заяву, що подавався в інтересах [PERSON] , коли остання перебувала в статусі відповідача по справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом наявної в матеріалах справи копії розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]»: 4. Дозволити КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виступити замовником проектування, реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]; 5. КП «Житлоінвестбуд-УКБ» у встановленому законом порядку: 5.4. Розробити і затвердити проектно-кошторисну документацію на реконструкцію та забудову території вищезазначеного мікрорайону; 5.5. Визначити генпідрядника реконструкції та забудови території мікрорайону та укласти з ним угоду; 5.6. Здійснити фінансування реконструкції та забудови території мікрорайону за рахунок залучених коштів інвесторів; 5.8. Питання пайової участі вирішити відповідно до рішення Київради від 27.02.2003 №271/431 «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва»; 5.9. Дозвіл на виконання будівельних робіт одержати в управління держархбудконтролю виконавчого органу КМР (КМДА) після виконання підпунктів 5.2.-5.4, 5.8 цього пункту у встановленому порядку. Згідно наявної копії Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 28.04.2010 року, цей акт видано КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на підставі рішення Київської міської ради від 26.02.2010 р. №91/3529 на постійне користування земельною ділянкою площею 1,4505 га, розташованою на [ADDRESS] у складі проекту реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]. 20.09.2012 року за номером 24 складний акт готовності об`єкта до експлуатації, а саме будинку [ADDRESS] , який підписаний представниками: замовника - КП «Житлоінвестбуд-УКБ»; генерального проектувальника - ТОВ «Архітектурна студія «О. Колесников»; генерального підрядника - СТ «Інбуд»; субпідрядних організацій - ТОВ «Інбудсервіс», ТОВ «Ліфтцентр Україна», МЧП «Лакта». Відповідно до Сертифікату серії КВ №16412175242 від 28.09.2012 року, цим сертифікатом Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта: Реконструкція та забудова території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS] (ІІІ черга забудови) (житловий будинок [ADDRESS] ) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації. Замовник об`єкта будівництва: КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Генпроектувальник: ТОВ «Архітектурна студія «О. Колесников». Генпідрядник: Споживче товариство «Інбуд». Сертифікат виданий на підставі Акта готовності об`єкта до експлуатації від 20.09.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, 09.08.2018 року до Київського міського голови надійшло звернення фізичної особи з приводу наявної в нього інформації про шахрайське заволодіння квартирами в м. Києві, у якому заявник вказував про наявність квартир власники яких померли (або їх і не було) і відповідно ці квартири мали б перейти у власність міста, однак вони привласнені шахраями. Своїм листом від 10.08.2018 року Управління з питань взаємодії з правоохоронними органами по забезпеченню правопорядку та муніципальної безпеки виконавчого органу КМР (КМДР) звернулось до ГУ НП у м. Києві щодо направлення за належністю копії звернення для розгляду та відповідного реагування на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян». А також управління просило до 04.09.2018 повідомити Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) для підготовки відповіді ініціатору звернення. За змістом листа КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» від 18.10.2018 року на адресу Київської місцевої прокуратури №4 підприємство повідомило, що на підставі розпорядження КМДА від 24.05.2004 №850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]» підприємством здійснено будівництво, зокрема, житлового будинку [ADDRESS] за рахунок залучених та обігових коштів. Вказаний будинок введено в експлуатацію відповідно до сертифікату серії КВ №16412175242 від 28.09.2012, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації від 20.09.2012 року №24. У підприємства відсутній акт обстеження кв. [ADDRESS] , тому надається копія технічного паспорту на квартиру. Всі майнові права на вказану квартиру належить КП «Житлоінвестбуд-УКБ» на підставі: розпорядження КМДА від 24.05.2004 №850 «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]»; державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 28.04.2010 року серії ЯЯ №393270, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 26.02.2010 №91/3529; сертифікату серії КВ №16412175242 від 28.09.2012, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації від 20.09.2012 року №24; акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 31.12.2008, затвердженого розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 31.12.2008 №1201. Зазначена квартира перебуває на балансі КП «Житлоінвестбуд-УКБ» та обліковується як не реалізована. До позовної заяви додано копію журналу-ордеру і відомість по рахунку 2612 Готова продукція (квартири, нежитлові приміщення, машиномісця) за жовтень 2018 року, однак в ньому зазначені дані по [ADDRESS], натомість спірна квартира розташована у будинку по [ADDRESS] . До позовної заяви також додано затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 24.12.2008 року та копію розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №1201 від 31.12.2008 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії з прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта», але обидва ці документи стосуються житлового будинку [ADDRESS] і відповідно не мають відношення до даного спору, адже у цій справі спірною є квартира [ADDRESS] . За змістом відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.08.2018 на адресу Київської міської прокуратури №4, згідно даних реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності не реєструвалась. Бюро надає копії поповерхового плану та експлікації на кв. [ADDRESS] , виконані станом на дату, зазначену на плані. Бюро не відомо, чи проводилась технічна інвентаризація квартири за адресою, вказаною у запиті іншими суб`єктами господарювання, а тому інформація, яка зберігається в Бюро, може бути не достовірною та не актуальною. В матеріалах справи наявна копія технічного паспорту виготовленого станом на 25.07.2012 року щодо спірної квартири, яка складається з 3-х кімнат, житловою площею - 53,8 кв.м, загальною площею - 106, 2 кв.м. За змістом відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.03.2021 року на адресу Київської місцевої прокуратури №4, згідно даних реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності не реєструвалась. Відповідно до листа КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» від 23.03.2021 року №114/1025/2 на адресу керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, приватним нотаріусом Замисловською Т.В. порушене чинне законодавство України при здійсненні реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] , що завдало шкоди інтересам територіальної громади та комунальному підприємству. Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 26.01.2018 року право власності на вказану квартиру зазначеним приватним нотаріусом було зареєстроване за гр. [PERSON] на підставі Свідоцтва виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 09.07.2012. При цьому, згідно із сертифікатом серії КВ №16412175242, виданим Інспекцією архітектурно-будівельного контролю у місті Києві житловий будинок [ADDRESS] введено в експлуатацію 28.09.2012. КП «Житлоінвестбуд-УКБ» на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації №850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]» здійснювало будівництво житлового будинку [ADDRESS] за рахунок залучених та власних коштів. У КП відсутні будь-які договірні відносини на придбання майнових прав на кв. [ADDRESS] з [PERSON] . Усі майнові права на вказану квартиру належать КП і ця квартира обліковується на підприємстві як не реалізована. Дії нотаріуса щодо реєстрації права власності на підставі завідомо підробленого документа призвели до втрати майна КП та подальшої незаконної реалізації нерухомості [PERSON] . Так, 05.02.2018 року приватним нотаріусом Юдіною А.А. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про виникнення обтяження. КП 21.05.2018 року подало скаргу до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату МЮУ про скасування реєстрації права власності. Проте наказом заступника міністра МЮУ з питань державної реєстрації від 19.06.2018 №2144/7 у задоволенні скарги було відмовлено. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 у справі №826/12303/18 за позовом КП «Житлоінвестбуд-УКБ» до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, у задоволенні позову відмовлено повністю. Згідно наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.04.2021 року: - 03.10.2018 року за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на кв. [ADDRESS] на підставі договору дарування №2489 від 03.10.2018 року; - 26.01.2018 року право приватної власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності б/н, виданого 09.07.2012 року Київською міською державною адміністрацією. Право власності припинене 03.10.2018 року; - 05.02.2018 року зареєстровано договір іпотеки №48 від 05.02.2018 року та відповідне обтяження спірного нерухомого майна у вигляді заборони на нерухоме майно. Іпотекодержатель: [PERSON] . Іпотеку та обтяження нерухомого майна припинено 02.10.2018 року на підставі заяви №649 від 02.10.2018 року; - 03.07.2020 року зареєстроване обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20.05.2020 року у справі №755/2851/18, яке припинене 22.12.2020 року; - 28.05.2020 року зареєстроване обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20.05.2020 року у справі №755/2851/18, яке припинене 22.12.2020 року. За змістом протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 23.07.2018 року у приміщенні приватного нотаріуса Замисловської Т.В. надано доступ до документів, які зазначені в ухвалі та які перелічені в описі документів, що вилучаються. Згідно опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 23.07.2018 року, вилучено наступні документи: опис; квитанцію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ім`я [PERSON] ; копію квитанції; копію паспорту на ім`я [PERSON] ; ідентифікаційний код на ім`я [PERSON] ; копію свідоцтва про право власності (№712-С/КІ від 03.07.2012 року, наказ від 09.07.2012 року, Серія [NUMBER] ); копію технічного паспорту на кв. [ADDRESS] станом на 25.07.2012 року (інвентаризаційна справа №121472); копію інформаційної довідки КП КМР «Київське МБТІ» КВ-2018 №2815 від 26.01.2018 року; відомості з реєстру речових прав №111877394; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №111878503; оригінал рішення про реєстрацію речових прав та їх обтяжень №39377645 від 26.01.2018 року; витяг з державного реєстру речових прав №111882432. Із матеріалів справи вбачається, що 27.08.2018 року Київська місцева прокуратура №4 звернулась до Київської міської ради та Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) із листом у якому повідомила, що прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні від 16.02.2018 року. Встановлено, що невстановлені особи, використовуючи завідомо підроблені документи, що посвідчують право власності на кв. [ADDRESS] здійснити державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, заволодівши таким чином майном КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Відповідно до інформації наданої КП, згідно розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]» КП «Житлоінвестбуд-УКБ» підприємство виступило замовником будівництва житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з Сертифікатом КВ №16412175242, виданим Інспекцією державного архбудконтролю у м. Києві від 28.09.2012 житловий будинок [ADDRESS] введено в експлуатацію. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що кв. [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 09.07.2012, тобто до введення об`єкта в експлуатацію. Відповідно до інформації наданої КП «Житлоінвестбуд-УКБ», жодних правочинів щодо відчуження зазначеної квартири підприємство не вчиняло і квартира обліковується як нереалізована. Згідно інформації наданої КП «Житло-Сервіс», свідоцтво про право власності на кв. [ADDRESS] не видавалось. Таким чином вбачається, що невстановлені особи, на підставі підроблених документів, шляхом шахрайства, заволоділи майном, що належить територіальній громаді м. Києва, в результаті чого вказане майно незаконно вибуло з комунальної власності. За вказаних обставин представник прокуратури просив КМР визначити уповноважену особу, яка представлятиме інтереси потерпілого у кримінальному провадженні. Із аналогічним зверненням Київська місцева прокуратура №4 звернулась повторно до Київської міської ради та Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) 03.10.2018 року. 02.10.2018 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) повідомив Київську місцеву прокуратуру №4 про розгляд звернення від 27.08.2018 року та зазначив, що зі звернення прокуратури вбачається, що в ході проведення досудового розслідування встановлено, що не встановлені особи вчинили дії пов`язані з незаконним заволодінням нерухомого майна. Статтею 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від їх прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою після спливу одного року з часу відкриття спадщини. КМР просила залучити своїх представників [PERSON] та [PERSON] в якості потеплілих осіб у кримінальному провадженні. 16.10.2018 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) повідомив Київську місцеву прокуратуру №4 про розгляд звернення від 03.10.2018 року та зазначив, що на адресу прокуратури департаментом було направлено лист від 02.10.2018 року з визначеними особами, які будуть представляти інтереси КМР в межах кримінального провадження, у якості представника потерпілого. В листі зазначено, що департамент повторно наголошує, що статтею 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від їх прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою після спливу одного року з часу відкриття спадщини. КМР просила залучити своїх представників [PERSON] та [PERSON] в якості потеплілих осіб у кримінальному провадженні. За змістом протоколу допиту представника потерпілого [PERSON] від 10.12.2018 року, йому не відомо чи видавались уповноваженими органами свідоцтво про право власності або будь-які рішення про передачу майна у власність чи інше користування стосовно кв. [ADDRESS] . Представнику не відомо чи відчужувалось це майно КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Представник не знає чи спрямовувались до МЮУ листи з метою проведення перевірок законності дій осіб, які здійснювали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Також представник зазначив, що не може сказати і не володіє інформацією чи вживались заходи для повернення майна у власність громади, але на думку представника, напевне вживались. Крім того, представник зазначив, що найближчим часом департаментом будуть вжиті заходи, з метою проведення камеральної перевірки. За змістом протоколу допиту представника потерпілого [PERSON] від 14.12.2018 року, останній зазначив, що документи стосовно реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] направлено поштою на адресу прокуратури 14.12.2018 року. Зазначена квартира КП «Житлоінвестбуд-УКБ» не відчужувалась ні в якій спосіб та перебуває на балансі КП. Представник вважає, що буд. [ADDRESS] переданий на обслуговування КП «Житло-Сервіс», за виключенням житлових приміщень, згідно договору експлуатації будинків. Власником готового будинку, збудованого КП «Житлоінвестбуд-УКБ», на момент здачі об`єкта в експлуатацію, являється лише КП «Житлоінвестбуд-УКБ». КП «Житлоінвестбуд-УКБ» вживало заходів щодо зазначеного майна, яке вибуло та спрямувало вимогу про перевірку до МЮУ щодо законності дій особи, яка здійснила реєстрацію права власності, а також на комісію з питань розгляду скарг на дії держреєстраторів. Раніше такі листи також спрямовувались до МЮУ, однак на даний час відповіді КП не надано. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва ПН КМНО Замисловською Т.В. Дніпровському УП ГУНП у м. Києві були надані наступні документи, які стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] : - опис документів; - заяву [PERSON] про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру; - квитанцію про сплату адміністративного збору за державну реєстрації; - копію паспорту [PERSON] ; - копію довідки про присвоєння [PERSON] ідентифікаційного номеру; - копію свідоцтва про право власності від 09.07.2012 року, згідно якого Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) посвідчує, що квартира [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.07.2012 року №712-С/КІ (серія та номер свідоцтва не читабельні); - копію технічного паспорту на квартиру виготовленого станом на 25.07.2012 року; - інформаційну довідку КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.01.2018 року КВ-2018 №2851 про те, що згідно з даними реєстраційних книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована; - відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав із датою пошуку - 26.01.2018 року; - Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.01.2018 року, зі змісту якої вбачається, що жодних даних стосовно квартири [ADDRESS] відповідні реєстри не містять; - рішення про проведення державної реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] від 26.01.2018 року; - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2018 року зі змісту якого вбачається, що 26.01.2018 року здійснено реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно наявної в матеріалах справи копії договору дарування квартири від 03.10.2018 року, [PERSON] подарувала [PERSON] кв. [ADDRESS] . Своїм листом від 14.08.2018 року КП з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» повідомило прокуратуру про те, що Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) свідоцтво про право власності від 09.07.2012 [NUMBER] на кв. [ADDRESS] та наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 03.07.2012 №712-С/КІ не видавались. Також в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності від 19.05.2011 року, згідно якого Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) посвідчує, що гаражний бокс № [NUMBER] в ГАК «Салют» по вул. Теслярській, 6 в м. Києві дійсно належить (здійснене знеособлення) на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.05.2011 року №566-С/ГК (серія та номер свідоцтва не читабельні). За змістом листа КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 16.02.2021 року на адресу Київської місцевої прокуратури №4, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) свідоцтво про право власності на кв. [ADDRESS] не видавалось. Наказ від 30.07.2011 №712-С/КІ Головним управлінням житлового забезпечення не видавався. На бланку серії [NUMBER] видано свідоцтво про право власності від 19.05.2011 на гаражний бокс № [NUMBER] в ГАК «Салют» по вул. Теслярська, 6 в м. Києві. 23.03.2021 року Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація надала Дніпровській окружній прокуратурі м. Києва інформацію щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , зі змісту якої вбачається, що у вказаній квартирі станом на дату подання відповіді зареєстровані особи відсутні. Своїм листом від 18.03.2021 року Дніпровська окружна прокуратура м. Києва повідомила Київську міську раду про намір звернутись до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору дарування. З урахуванням зібраних у достатній кількості матеріалів, необхідних для пред`явлення позовної заяви, прокуратура просила висловити позицію ради щодо можливості представляти її інтереси у вказаному спорі. За змістом листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 26.03.2021 року, Департаменту лише з листа прокуратури від 18.03.2021 року стало відомо, що кв. [ADDRESS] незаконно вибула з володіння територіальної громади м. Києва. У Департаменті відсутні належні докази, що підтверджують обставини незаконного заволодіння нерухомим майном та які можуть бути подані до суду з відповідною позовною заявою. Враховуючи викладене та вимоги ЦПК України, Департаментом в інтересах Київської міської ради не вживались заходи цивільно-правового характеру щодо витребування квартири, тому департамент просить прокурора вжити заходів цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, пред`явивши відповідний позов. Своїм листом від 23.04.2021 року Дніпровська окружна прокуратура м. Києва поінформувала Київську міську раду, що прокуратурою прийнято рішення про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради шляхом звернення до суду з позовною заявою до [PERSON] про витребування майна, що складається з кв. [ADDRESS] з чужого незаконного володіння. В матеріалах справи наявна копія витягу з ЄРДР згідно якої кримінальне провадження 12018100040004337 зареєстроване 03.05.2018 року за ч. 4 ст. 358 КК України із фабулою про те, що невстановлена особа використовуючи завідомо підроблені документи, а саме свідоцтво про право власності на кв. [ADDRESS] , провела держану реєстрацію права власності, розпорядившись таким чином майном, що належить комунальному підприємству. Наказом Міністерства Юстиції України №2144/7 від 19.06.2018 року відмовлено у задоволенні скарги директора КП «Житлоінвестбуд-УКБ» від 21.05.2018 без розгляду її по суті у зв`язку із тим, що скарга оформлена без дотримання вимог, визначених ч. 5 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Із матеріалів справи вбачається, що 03.08.2018 року КП «Житлоінвестбуд-УКБ» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом, у якому просило визнати бездіяльність Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Департаменту державної реєстрації та нотаріату МЮУ, скасувати наказ комісії від 19.06.2018 №2144/7 про відмову у задоволенні скарги КП «Житлоінвестбуд-УКБ», зобов`язати комісію визнати бездіяльність, а відповідний наказ як незаконно винесений з порушенням норм чинного законодавства України та об`єктивно розглянути заяву, у зв`язку із тим, що порушене кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 року по справі №826/12303/18 у задоволенні позову КП «Житлоінвестбуд-УКБ» про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю. За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.08.2021 року, 06.05.2021 року право приватної власності на кв. [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №354 від 06.05.2021 року. В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] від 06.05.2021 року №354 укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) за ціною 1168200,00 грн. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (ст.ст. 325, 327 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Поряд із цим, статтею 331 ЦК України встановлений порядок набуття права власності на новостворене майно, згідно якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до положень ст.ст. 2, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України). Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). За змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Для застосування статті 388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна, тобто особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Таким чином, предмет доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. У своїй постанові від 23.05.2018 року по справі №916/1166/17 Верховний Суд вказав, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння має виключно особа (власник, який не володіє), яка має відповідні правовстановлюючі документи, що беззаперечно підтверджують належність їй конкретно визначеного майна, яке було незаконно привласнено іншою особою (не власник, який володіє). Натомість правомірність набуття відповідачем права власності на спірне майно презумується в силу статей 321, 328 Цивільного кодексу України. Частиною 3 ст. 2 ЦПК України змагальність сторін та диспозитивність віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальна громада набуває і здійснює цивільні права та обов`язки у межах їхньої компетенції, встановленої законом. За змістом ч. 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Звертаючись до суду з відповідним позовом прокурор стверджує, що спірна квартира належить до комунальної власності, вибула із володіння власника не з його волі іншим шляхом і відповідно нерухоме майно має бути витребуване від останнього власника на користь територіальної громади. За таких обставин, сторона позивача мала належним чином довести той факт, що квартира дійсно належить до комунальної власності територіальної громади. Із матеріалів справи об`єктивно вбачається, що замовником будівництва будинку [ADDRESS] було Комунальне підприємство «Житлоінвестбуд-УКБ». Також, на підставі наявних у справі належних доказів, судом встановлено, що ані в бюро технічної інвентаризації до 01.01.2013 року, ані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після 01.01.2013 року право комунальної власності на спірну квартиру не реєструвалось, і першою реєстрацією права власності на нерухоме майно була реєстрації права приватної власності за [PERSON] . Поряд із цим, за змістом копій Акту готовності об`єкта до експлуатації від 20.09.2012 року та Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта від 28.09.2012 року замовником будівництва будинку [ADDRESS] є КП «Житлоінвестбуд-УКБ». Однак, у п. 5 розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого [ADDRESS]» зазначено, що КП «Житлоінвестбуд-УКБ» у встановленому законом порядку має, зокрема, здійснити фінансування реконструкції та забудови території мікрорайону за рахунок залучених коштів інвесторів, вирішити питання пайової участі відповідно до рішення Київради від 27.02.2003 №271/431 «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва», і вказаним розпорядженням передбачено отримання комунальним підприємством дозволу на виконання будівельних робіт після виконання, зокрема, п. 5.8. розпорядження щодо пайової участі інвесторів. Вказане свідчить про те, що фінансування будівництва будинку [ADDRESS] відбувалось за рахунок залучених коштів інвесторів, і як вказує у своїх вищеописаних листах КП «Житлоінвестбуд-УКБ» будівництво дійсно здійснювалось за рахунок залучених, а також обігових чи власних коштів підприємства. За таких умов, той факт, що КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виступало в статусі замовника будівництва, що знайшло своє відображення у розпорядженні КМДА №850 від 24.05.2004 року, Акті готовності об`єкта до експлуатації від 20.09.2012 року та Сертифікаті відповідності закінченого будівництвом об`єкта від 28.09.2012 року, не підтверджує факту належності саме спірної квартири до комунальної власності. Безперечно, що питання організації будівельних робіт та здачі об`єкта в експлуатацію є обов`язком та повноваженням замовника будівництва, оскільки будується та здається в експлуатацію цілісний об`єкт, який становить багатоквартирний будинок. Однак, використання при будівництві залучених коштів інвесторів вказує на те, що відбувається розподіл збудованих площ будинку між інвесторами та комунальним підприємством - замовником будівництва, тобто стосовно різних квартир у збудованому будинку виникає право приватної та комунальної власності. Квартира у багатоквартирному будинку є окремим об`єктом цивільного обороту, і з урахуванням здійсненого будівництва в тому числі за рахунок залучених коштів інвесторів, наявність даних про те, що КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виступало замовником будівництва будинку в цілому, достеменно не підтверджує, що конкретно квартира [ADDRESS] відноситься до комунальної власності. Зазначення у переписках між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» з прокуратурою про те, що квартира перебуває в комунальній власності, знаходиться на балансі підприємства тощо, не є належними та достатніми доказами дійсного віднесення цього нерухомого майна до комунальної власності, оскільки в матеріалах справи відсутні первинні документи щодо розподілу площ квартир по будинку між інвесторами та замовником будівництва та баланс підприємства, із яких можна достеменно встановити, що квартира [NUMBER] при розподілі була залишена за підприємством і дійсно значиться у його балансі. Доказування на підставі переписки листами є не допустимими та належними доказами підтвердження права комунальної власності на спірну квартиру, у такому випадку виникає лише припущення щодо статусу спірного майна, на якому не може ґрунтуватись доказування і відповідно не може ґрунтуватись рішення суду. Сторона позивача не була позбавлена права та можливості надати належні документи на підтвердження дійсного розподілу квартир у будинку та балансових документів комунального підприємства, однак таких доказів суду не надано. Використання бланку свідоцтва про право власності для первинної реєстрації права власності на квартиру 26.01.2018 року, яке за номером та серією є ідентичним свідоцтву стосовно іншого майна, та відсутність відповідного наказу на підставі якого таке свідоцтво могло бути видане, достеменно не свідчить, що порушені права на нерухоме майно саме територіальної громади, а не будь-якого іншого інвестора, який власними коштами приймав участь у будівництві будинку, оскільки в даному спорі стороні позивача слід було першочергово довести віднесення спірної квартири до комунальної власності, що в свою чергу з урахуванням інформації стосовно вказаних свідоцтв та наказів про їх видачу давало б підстави для висновку про вибуття майна з володіння дійсного власника поза його волею. Як зазначив у своїй постанові від 06.06.2019 року Верховний Суд (справа №468/1375/15-ц), згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Стосовно відповідача, який набув спірну квартиру за договором купівлі-продажу, слід зазначити наступне. Набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Відповідно до положень ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Отже, фактично за змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. У суду відсутні підстави для обґрунтованого висновку про те, що відповідач може бути недобросовісним набувачем, адже квартира придбана ним за відплатним правочином за ціною 1168200,00 грн., розмір якої не може вказувати на формальність укладення договору, адже заниження вартості квартири суд не вбачає, і придбаваючи майно за нотаріально посвідченим договором з проведенням державної реєстрації права власності, набувач обґрунтовано вважає передбачену законом процедуру такою, що запобігає порушенню прав як набувача, так і інших осіб. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Безпідставне втручання держави у право власності є порушенням указаних норм. За наведених вище обставин, у даному випадку позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, факту набуття територіальною громадою речових прав на спірне нерухоме майно, що воно належить до комунальної власності, хоча указане є його процесуальним обов`язком у силу положень статей 12, 81 ЦПК України. Оскільки прокурором не доведено наявності у міської ради речових прав на спірне нерухоме майно, то не доведено і тієї обставини, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади не з її волі іншим шляхом, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення, адже позивачем не надано, і відповідно, матеріали справи не містять правовстановлюючих документів або інших доказів, які б свідчили про набуття права власності на спірне майно саме позивачем, тож порушення прав останнього у даних спірних правовідносинах не доведено, що виключає застосування до таких правовідносин положень ст. 388 ЦК України. Недоведеність наявності у територіальної громади речових прав на спірне майно, а саме наявності стосовно квартири статусу комунальної власності, є підставою для відмови у задоволенні позову, що узгоджується із правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 06.12.2021 року у справі №761/31796/19. У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що на час розгляду справи відсутній вирок у кримінальному провадженні №12017100100006663, при наявності якого судові рішення можуть бути переглянуті у порядку, передбаченому ЦПК України. У даному випадку суд не досліджує та не надає оцінки заяві сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, заяві сторони позивача про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, не встановлює фактичних обставин дотримання чи недотримання строку позовної даності при зверненні до суду, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову по суті за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed