Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

28.02.2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішення та свідоцтва про право власності, посилаючись на те, що вони є власниками квартир в будинку [ADDRESS] , в якому є підвальне приміщенні площею 116,7 кв.м, що призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, оскільки в ньому розташовані система водовідведення, відкрите прокладання загальнобудинкових інженерних мереж водопостачання, водовідводу (каналізації), лічильники холодної та гарячої води та яким мешканці будинку користуються як допоміжним приміщенням. Проте в лютому 2020 року в дворі будинку з`явилися невідомі фізичні особи з намірами орендувати підвальне приміщення й заявили, що воно є власністю Одеської міської ради, надавши їм, позивачам, ксерокопії правовстановлюючих документів на підвальне приміщення, з причин чого вони звернулися до Департаменту комунальної власності Одеської міської Ради із письмовою заявою і 19.02.2020 року отримали відповідь, що підвальне приміщення передано до комунальної власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради та не є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку. Позивачі зазначають, що 21.02.2020 року вони отримали в Департаменті архівної справи і діловодства Одеської міської ради копію Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.09.2007 року за №1023 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м.Одеси», в Додаток до якого в п.46 включено підвальне приміщення №503, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається що підвальне приміщення в будинку [ADDRESS] передано у комунальну власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради й після цього звернули до суду за захистом своїх порушених прав, як співвласники допоміжного приміщення будинку, із вказаним позовом та просили його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав. Ухвалою суду від 04.03.2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні. 17.06.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 05.10.2020 року. У судовому засіданні 05.10.2020 року були присутні представник позивачів[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , представник відповідачів Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, та представник третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Представник позивачів позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити, посилаючись на те, що на їх, позивачів, замовлення було проведено експертизу та надано Висновок експерта №019/2020 будівельно-технічної експертизи для подання до суду, складений 17.03.2020 року ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім.Скибинського С.С.», згідно якого спірне приміщення підвалу відноситься до допоміжних приміщень будинку [ADDRESS] , а отже воно належать саме співмешканцями будинку. У свою чергу, згоди на відчуження спірного приміщення вони, мешканці будинку, не надавали. Із приводу строків звернення представник позивачів послалася на те, що мешканців будинку ніхто не сповіщав про наявність спірного свідоцтва про право власності. Про наявність спірного свідоцтва їм стало відомо лише в 2020 році, коли в дворі будинку з`явились невідомі люди та пред`явили вимоги із приводу спірного підвалу, тоді вони, мешканці будинку, звернулися до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та дізналися про наявність свідоцтва про право власності від 15.10.2007 року, серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, згідно з яким право власності на нежиле підвальне приміщення №503, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. Представники відповідачів та третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити, посилаючись на те, що спірне приміщення зареєстроване на праві власності за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради як самостійний об`єкт нерухомого майна й позивачами не визначено хто із мешканців будинку та з якою метою використовує це приміщення. Також просили застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, посилаючись на те, що свідоцтво про право власності було видано виконавчим комітетом Одеської міської ще у 2007 році, проте з відповідним позовом позивачі звернулось лише в 2020 році, пропущений строки ніхто не просив поновити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі є мешканцями та власниками квартир, розташованих у багатоквартирному будинку [ADDRESS] на підставі правовстановлюючих документів: [PERSON] - власник квартири [ADDRESS] на підставі Договору №1796 купівлі - продажу нерухомого майна від 11.11.1996 року, зареєстрованого на товарній біржі «Центральна Одеська біржа», реєстраційний номер №1796 від 11.11.1996 року, зареєстрованого 16.12.1996 року в КП «ОМБТІ та РОН» за номером: 521, стр. 30, кн.201 пр.; [PERSON] - власник квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності від 27.09.2010 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.05.2010 року №440 замість договору купівлі-продажу від 24.07.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори у реєстрі №9-1219, зареєстрованого 18.11.2010 року в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстраційним номером:13643073, номер запису: 521 в книзі: 760 пр-56; [PERSON] - власник квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 24.04.2000 року, зареєстрованого 26.06.2000 року в КП «ОМБТІ та РОН» за номером: кн.366пр- 128-р521.; [PERSON] - власник квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 30.06.2004 року Першою одеською державною нотаріальною конторою за номером в реєстрі №8-2450, зареєстрованого 21.08.2004 року в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстраційним номером: 64022274, номер запису: 521 в книзі: 530 пр-107. На заяву представника мешканців будинку [ADDRESS] від 05.02.2020 року з метою встановити хто є власником нежилого підвального приміщення №503 (загальна площа -116,7 кв.м., номер запису:521 в книзі:7ог-47, реєстраційний номер майна: 20825468) надано відповідь КУ «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» від 12.02.2020 року за №01-06/38-КУ від 12.02.2020 року, з якої вбачається, що згідно з розпорядженням міського голови від 28.01.2003 року №97-01р «Про передачу майна у повне господарське відання комунальним підприємствам «Дирекція єдиного замовника», на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць комунальної власності», а також на підставі свідоцтва про право власності від 15.10.2007 року, серія [NUMBER] вищевказане нежитлове приміщення належить до комунальної власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради та не є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку (а.с.25-26). Свідоцтво про право власності серія, серії [NUMBER] , на нежилі підвальні приміщення №503, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , видано 15.10.2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №1023 від 20.09.2007 року (а.с. 27). В рішенні виконавчого комітету Одеської міської ради №1023 від 20.09.2007 року «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м.Одеси», а саме в п.46 Додатку до цього рішення до переліку об`єктів нежитлового фонду комунальної власності включено підвальне приміщення №503, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.31-36). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Із указаної вище статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно, співвласниками самого будинку. Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Умовами статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Законодавець розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення. Зокрема у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вже зазначалося судом вище згідно з вимогами ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, без згоди всіх співвласників на відчуження допоміжного приміщення таке відчуження є незаконним. Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Такий висновок суду відповідає висновкам Верховного суду, викладеним у його постанові від 18 липня 2018 р. у справі № 916/2069/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц звернула увагу на те, що законодавцем розмежовано поняття допоміжного та нежилого приміщень у багатоквартирному будинку відповідно до статті 1 Закону України від 29 листопада 2001 року № 2866-III «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. При цьому Верховний Суд у справі № 914/843/17 п. 59 постанови від 06.08.2019 року зазначив, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Визначальним для правильного вирішення подібних спорів є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень. Подібна правова позиція викладена, зокрема,у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі № 914/843/17, від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17, від 15.09.2020 року у справі № 904/5047/18. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із наданого суду Висновку експерта №019/2020 будівельно-технічної експертизи для подання до суду, складеного 17.03.2020 року ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім.Скибинського С.С.» експертом Скибінською Тетяною Михайлівною , яка обізнана про кримінальну відповідальність за дачу неправдивого висновку, встановлено, що у приміщенні підвалу площею 116,7 кв.м., розташованого в будинку [ADDRESS] проходять загально будинкової інженерні комунікації будинку, а саме: мережа водопостачання та мережа побутової каналізації, які забезпечують санітарно-гігієнічні умови експлуатації будинку та побутове обслуговування мешканців, встановлені лічильники обліку води та влаштований тепловий вузол управління системою опалення будинку, який забезпечує квартирне теплопостачання мешканців будинку, а отже відповідно до вимог нормативно-правових та нормативно-технічних актів обстежувані приміщення підвалу відносяться до допоміжних приміщень будинку [ADDRESS] (а.с.114-158). Відповідно до наданої КП ЖКС «Порто-Франківський» на адвокатський запит інформації №2363/11 від 22.10.2020 року будинок [ADDRESS] складається з трьох флігелів: фасадний - 5 поверховий, 31 квартира; лівовортній - 2 поверховий, 11 квартир; противоротний - 3 поверховий, 13 квартир. Підвальне приміщення площею 116,7 кв.м. знаходиться в фасадному 5 поверховому флігелі; системи водовідведення та водопостачання проходять через підвальне приміщення 5 поверхового будинку, дані інженерні мережі обслуговують 2-х та 3-х поверхові флігелі; система теплопостачання (елеваторний вузол) також знаходиться в даному підвальному приміщенні 5 поверхового флігелю. Таким чином, нежиле підвальне приміщення, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є допоміжним приміщенням будинку, а таким чином є спільною сумісною власністю мешканців будинку [ADDRESS] . Зазначені обставини не спростовані відповідачами належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. Як вбачається з досліджених судом доказів співвласники будинку [ADDRESS] не надавали свою згоду на передачу у власність Одеській міській раді підвального приміщення загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України). Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і та ін.. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Таким чином, оскільки співвласники спірного приміщення не надавали свою згоду на передачу його у власність Одеській міській раді, тому слід визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.09.2007 року за №1023 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м.Одеси» в частині пункту 46 «Підвальне приміщення № 503 , загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] » в Додатку до цього рішення, та свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежилі підвальні приміщення, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.10.2006 року. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивачі дізналися про наявність спірного свідоцтва про право власності лише після звернення в лютому місяці 2020 року до відповідних органів місцевого самоврядування й отримання на їх запит відповіді щодо належності підвального приміщення до комунальної власності територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради. Відтак - суд вважає причину пропуску строку позовної давності поважною та не приймає до уваги заяву представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки останнім належними та допустимими доказами не підтверджено обставини пропуску позивачами строків давності та факт їх обізнаності їх про існування спірного свідоцтва.

Outcome: approved