Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

29.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Печерського районного відділу ДВС м. Києва, Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва про виключення з опису арештованого майна та звільнення майна з-під арешту, який ухвалою суду від 01.03.2016 року залишено без руху та надано строк на виправлення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви було виправлено позивачкою [PERSON] шляхом подання 16.03.2016 року позовної заяви до [PERSON], Печерського районного відділу ДВС м. Києва про виключення з опису арештованого майна, з додатками, у зв'язку із чим провадження у справі відкрито 17.03.2016 року. В позові позивачка просить зобов'язати Печерський районний відділ ДВС виключити з опису арештованого майна [PERSON], згідно з записом про обтяження від 09.07.2013 року за №1581145 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - вантажопасажирський автомобіль «FORD-TRANSIT» червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі [NUMBER], з державним номером [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-9 м. Києва 27.08.2002 року, належний їй на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року. Судові витрати просить покласти на відповідача [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року визнано дійсним договір купівлі-продажу вказаного автомобіля та визнано за нею право власності. Проте, вона не змогла зареєструвати своє право власності на означений транспортний засіб у МРЕВ, так як було встановлено, що автомобіль включено в акт опису арештованого майна за зобов'язаннями відповідача [PERSON], у котрого цей транспортний засіб був придбаний. Про арешт автомобіля вона не знала, повідомлена [PERSON] не була, тому є добросовісним набувачем. Набувши у законному порядку право власності на автомобіль, вона не може зареєструвати його за собою, чим порушуються її права власника, хоча автомобіль знаходиться за місцем її проживання, використовується нею по власних потребах. Печерський районний відділ ДВС на її заяву про виключення автомобіля з акту опису арештованого майна відповіді не надав. 18.05.2016 року ухвалою суду до участі в справі в якості співвідповідача залучено ПАТ «Універсал Банк» (а.с.73). Відповідно до ухвали суду за наслідками попереднього судового засідання від 02.06.2016 року прийнято уточнення представником позивачки [PERSON] - [PERSON] позовних вимог до відповідачів, відповідно до яких остання просить зобов'язати Печерський районний відділ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві виключити з опису арештованого майна [PERSON] за заявою стягувача ПАТ «Універсал Банк», згідно із записом про обтяження від 09.07.2013 року за №1581145 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - вантажопасажирський автомобіль «FORD TRANSIT» червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі [NUMBER], з державним номером [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-9 м. Києва 27.08.2002 року, належний позивачці на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року (а.с.83-84). В судовому засіданні 29.06.2016 року представник позивачки [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить, крім заявлених раніше позовних вимог, зняти арешт з вантажопасажирського автомобіля «FORD TRANSIT» червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі [NUMBER], з державним номером [NUMBER], зареєстрованого МРЕВ-9 м. Києва 27.08.2002 року, що належить позивачці на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року (а.с.114). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі довіреності від 28.03.2016 року (а.с.24), позовні вимоги з врахуванням уточнення та заяви про збільшення позовних вимог - підтримала, просить їх задовольнити у повному обсязі. Суду показала, що [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] вантажопасажирський автомобіль «FORD TRANSIT» червоного кольору, 1995 року випуску, з державним номером [NUMBER]. Про те, що вказаний автомобіль знаходиться під арештом через невиконані зобов'язання відповідача [PERSON] перед ПАТ «Універсал Банк», позивачці відомо не було. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року визнано дійсним договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу між позивачкою та [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на автомобіль. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року набрало законної сили, проте, позивачка не може зареєструвати належний їй транспортний засіб на своє ім'я, оскільки він перебуває під арештом, відповідно до постанови державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Києва, який включив його до акту опису арештованого майна попереднього власника - [PERSON] На підставі постанови державного виконавця внесено запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Позивачка 14.01.2016 року зверталася до Печерського районного відділу ДВС м. Києва про зняття арешту з автомобіля, але її заява залишена без відповіді та реагування, що змусило [PERSON] звернутися з позовом до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України, тобто через оголошення в пресі (а.с.103, 128). Згідно з ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення в пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Представник відповідача - Печерського районного відділу ДВС м. Києва в судове засідання не з'явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.107, 130). Заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 17.03.2016 року, відповідач не надав. Представник співвідповідача - ПАТ «Універсал Банк» в судове засідання не з'явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.106, 129). Представником співвідповідача - [PERSON] до суду надіслано заяву про розгляд справи у відсутності представника ПАТ, в якій також зазначено, що ПАТ «Універсал Банк» заперечує проти позовних вимог [PERSON] (а.с.111, 125). Заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 18.05.2016 року, співвідповідач не надав. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] не заперечує щодо розгляду справи у відсутності позивачки, інтереси якої вона представляє за довіреністю, а також відповідача та представників відповідача і співвідповідача, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Оскільки позивачка [PERSON], відповідачі - [PERSON], Печерський районний відділ ДВС м. Києва, ПАТ «Універсал Банк» належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, то суд вважає, що перешкод для розгляду справи немає. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25.04.2013 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Печерського районного управління юстиції [PERSON] на підставі заяви представника ПАТ «Універсал Банк» від 23.04.2013 року про відкриття виконавчого провадження відкрито виконавче провадження ВП №37709272 про примусове виконання виконавчого листа №6/756/79/13, виданого 29.03.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 113200,89 грн., що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження (а.с.68, 69). 30.04.2013 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Печерського районного управління юстиції [PERSON] у виконавчому провадженні ВП №37709272 при примусовому виконанні виконавчого листа №6/756/79/13, виданого 29.03.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 113200,89 грн., винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.66). Відповідно до вказаної постанови державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника у цьому виконавчому провадженні - [PERSON], а також заборонено здійснювати відчуження майна боржника. 09.07.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №1581145 про державну реєстрацію обтяження - арешту всього нерухомого майна [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с.62) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.18). Відповідно до заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року у справі №755/12672/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], з участю третіх осіб: ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно - позов задоволено: визнано укладеним 21.01.2012 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD», модель «TRANSIT», червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі (кузова, рами, коляски) [NUMBER], з державним номером [NUMBER]; визнано за [PERSON] право власності на автомобіль марки «FORD», модель «TRANSIT», червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі (кузова, рами, коляски) [NUMBER], з державним номером [NUMBER] (а.с.3-4). Вказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2015 року набрало законної сили 16.12.2015 року, що підтверджується відміткою на його копії, яка видана позивачці 22.12.2015 року (а.с.4). Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником автомобіля марки «FORD», модель «TRANSIT», червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі (кузова, рами, коляски) [NUMBER], з державним номером [NUMBER], що не потребує доказування в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, якою встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як власник автомобіля марки «FORD», модель «TRANSIT», червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі (кузова, рами, коляски) [NUMBER], з державним номером [NUMBER] [PERSON] звернулася до Вінницького МРЕВ про реєстрацію вказаного автомобіля на своє ім'я, проте, не змогла вчинити вказану дію, так як дізналася про накладення на нього арешту та заборони на його відчуження, у зв'язку із чим 14.01.2016 року із письмовою заявою звернулася до ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві та ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві про зняття арешту з належного їй автомобіля (а.с.7), яка залишена без відповіді та реагування. У зв'язку із наведеним наявні перешкоди у розпоряджанні позивачки [PERSON] автомобілем марки «FORD», модель «TRANSIT», червоного кольору, 1995 року випуску, №шасі (кузова, рами, коляски) [NUMBER], з державним номером [NUMBER], що є її власністю і знаходиться за місцем її проживання, тобто позивачка протиправно обмежена у здійсненні права власності. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття, здійснення та захист права власності на майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження». Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів особи: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, тобто про зняття арешту з майна та виключення з опису арештованого майна. Згідно із ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здісненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судовий захист приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про виключення майна з опису. Судами розглядаються й інші позови, пов'язані з охороною права приватної власності. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Частиною 1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (ч.2 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження»). З роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.2 постанови Пленуму №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби… Аналогічну позицію щодо залучення відповідного органу державної виконавчої служби до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, висловлено ВССУ у роз'ясненнях, що містяться в п.24 постанови Пленуму ВССУ за №6 від 07.02.2014 року. Якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна (абз.2 п.8 постанови Пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Пред'явлення позову про зняття арешту з майна не перешкоджає зверненню стягнення на заробітну плату та інші види доходів боржника, а також на інше майно боржника, щодо якого не заявлено вимоги про визнання права власності на нього (абз.3 п.9 постанови Пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.8 ЗУ «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Виходячи з аналізу ст.ст.2, 7, 8 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець не є стороною виконавчого провадження, а є його учасником, що здійснює примусове виконання, в тому числі, рішень суду. Отже, у правовідносинах, що склалися між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» щодо спірного майна - автомобіля «FORD-TRANSIT», 1995 року випуску, з державним номером [NUMBER], Печерський районний відділ ДВС м. Києва не є стороною, тому вимоги до нього позивачкою [PERSON] про зобов'язання виключення майна з опису та зняття арешту заявлені безпідставно і він не є належним відповідачем у справі. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, зокрема, підлягають задоволенню вимоги в частині зняття арешту з автомобіля та виключення з опису арештованого майна [PERSON] за заявою ПАТ «Універсал Банк» відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ м. Києва від 30.04.2013 року, вантажопасажирського автомобіля «FORD-TRANSIT» червоного кольору, 1995 року випуску, з державним номером [NUMBER], зареєстрованого МРЕВ-9 м. Києва. Позовні вимоги [PERSON] в частині зобов'язання Печерського районного відділу ДВС м. Києва здійснення виключення з опису арештованого майна спірного автомобіля задоволенню не підлягають, так як відділ ДВС не є стороною виконавчого провадження. До того ж, в силу вимог ч.2 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Таким чином, виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. При цьому, суд не порушив принципу процесуальної рівності сторін, оскільки повідомляв відповідачів про судовий розгляд справи належним чином, пропонував подати заперечення, проте, відповідачі вказаною пропозицію суду не скористалися, заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження не надали. Оскільки право [PERSON] як власника майна ним розпоряджатися і користуватися порушене, то воно підлягає судовому захисту, а позов - частковому задоволенню, виходячи із наведених вище мотивів. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Згідно з вимогами ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат, пов'язаних із розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (п.6 ч.3 ст.79 ЦПК України). При зверненні до суду з означеним позовом позивачкою сплачено судовий збір в сумі 1102,40 грн. (а.с.14, 113), який підлягає стягненню з відповідача [PERSON] Виклик відповідача [PERSON] до суду здійснювався через оголошення в пресі, оплату за опублікування яких понесла позивачка в сумі 420 грн. та 630 грн. (а.с.90, 124). Вказані судові витрати також підлягають стягненню з відповідача [PERSON]

Outcome: partial