Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

27 вересня 2016 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради, третя особа на стороні позивача: Комунальна міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги до [PERSON] про відшкодування витрат закладу охорони здоров'я на лікування потерпілого від злочину. У позовній заяві прокурор просить суд стягнути з [PERSON], [INFO], жителя Львівської області області, Камянка-Буського району, с. Старий Яричів, на користь Львівської міської ради до місцевого бюджету м. Львова понесені Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги витрати на лікування потерпілого від злочину [PERSON] в розмірі 3465,57 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У позовній заяві як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог прокурор покликається на наступні обставини: внаслідок вчинення злочину відповідачем третьою особою на стороні позивача, Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, було здійснено лікування [PERSON] на загальну суму 3 465,57 грн. Оскільки відповідач у позасудовому порядку не бажає відшкодувати витрати на лікування потерпілого, прокурор змушений звертатися до суду. У судовому засіданні прокурор Львівської місцевої прокуратури № 3 Стасів М. М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві, просив позов задоволити в повному обсязі. В судове засідання представник позивача Львівської міської ради не з'явився, просив суд слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник третьої особи на стороні позивача Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичноїдопомоги в судове засідання не з'явився, просив суд слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання з розгляду даної справи повторно не з'явився із невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомленим, від нього не надходила заява про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Вироком Пустомитівського районного суду від 09.12.2013 року у кримінальній справі № 450/3499/13-к, який набрав законної сили, визнано винуватим [PERSON] у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді трьох років та шість місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки. Вказаним вироком суду встановлено, що [PERSON] 21.07.2013 приблизно о 21 год. 30 хв., керуючи транспортним засобом марки «ДеуЛанос» номерний знак [NUMBER], рухаючись ним автодорогою Київ-Чоп в напрямку м. Києва, при проїзді 529 км+200, що в с. Гамаліївка Пустомитівського району грубо порушив вимоги Розділу 1 п.1.2 та 1.5; Розділу 2 п.2.9; Розділу 11 п. 11.2; Розділу 12 п.12.1, 12.4, 12.9; Розділу 13 п.13.1 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, рухаючись з перевищенням максимально допустимої швидкості, будучи неуважний до дорожньої обстановки та її зміни, не вибрав у встановлених межах безпечної швидкості із урахуванням дорожньої обстановки та стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, по якій у цей час у напрямку до м. Чоп, рухався автомобіль [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] не обрав та не дотримався безпечного інтервалу, не надав йому переваги в результаті чого, керований ним автомобіль на смузі зустрічного руху здійснив зіткнення з автомобілем «Сеат Інка». Внаслідок порушення [PERSON] правил дорожнього руху відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої водій [PERSON] та пасажири автомобіля «Сеат Інка» [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Також в результаті даної ДТП пасажири автомобіля [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які призвели до смерті. Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в 1-му, а також 2-му травматологічному відділеннях Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги в період з 21.07.2013 по 21.08.2013 з діагнозом: «Закритий перелом лівої степеневої кістки з зміщенням. Стан після блокуючого остеосинтезу. Забійні рани тім'яної ділянки справа». Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Згідно з калькуляцією коштів, розрахованою Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги витрати медичного закладу на лікування [PERSON]. становлять 3 465,57грн, що підтверджується наявною в матеріалах справ Довідкою № 77 від 11 липня 2016 року. У п.п. 3 - 6 Постанови від 7 липня 1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» Пленум ВСУ роз'яснив судам, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Якщо потерпілий на час розгляду справи продовжує стаціонарно лікуватися, витрачені на його лікування кошти стягуються з засудженого по день постановлення вироку. Витрати на подальше лікування потерпілого можуть бути стягнуті з засудженого в порядку цивільного судочинства. Відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладі. Всі інші витрати (наприклад, пов'язані з наданням потерпілому швидкої або невідкладної медичної допомоги, на амбулаторне лікування тощо) не відшкодовуються. Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування. На підставі наведеного, беручи до уваги, що вина [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення підтверджена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, суд прийшов до переконання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, тому такі підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved