Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

29.02.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності до відповідачів [PERSON] та Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» ( далі - ПАТ АТ «Укргазбанк») , 3-тя особа [PERSON], як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], а в подальшому подала до суду уточнений позов 19.07.2016 року та 23.08.2016 року заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила: - визнати недійсним Договір іпотеки №05/08-11, укладений 06.05.2008 року між ВАТ АТ «Укргазбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепа М.В. ( далі - приватний нотаріус ХМНО Чепа М.В), зареєстрований у реєстрі за №3656; - скасувати державну реєстрацію вказаного договору; - скасувати запис від 06.05.2006 року у реєстрі за №3656 про державну реєстрацію вказаного договору; - скасувати запис від 06.05.2006 року у реєстрі за №3657 про обтяження у вигляді заборони відчуження зазначеного у вказаному договорі житлового будинку літ. «Е-1», загальною площею 215,7 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «В», огорожа №4,5,6, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 17.05.2004 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про спільну некомерційну діяльність, за яким вони прийшли згоди об'єднати свої вклади для здійснення спільної некомерційної діяльності, метою якої є придбання у власність сторін жилого нерухомого майна у м. Харкові. 22.07.2004 року за погодженням з нею [PERSON] було придбано житловий будинок, після чого за її та [PERSON] взаємною згодою до будинку було здійснено добудову, а 31.10.2007 року рішенням суду за [PERSON] було визнано право власності на вказаний будинок із урахуванням добудови. 06.05.2008 року між відповідачами було укладено договір іпотеки №05/08-11 без оформлення заставної, предметом якого є зазначений житловий будинок. При цьому, внаслідок невиконання [PERSON] свого основного зобов'язання відповідач ПАТ АТ «Укргазбанк» (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки і має намір виселити осіб, які проживають у будинку, в тому числі і її як власника 1/ 2 частини будинку. Вона має намір зареєструвати своє право власності на 1/ 2 частину зазначеного будинку, але зробити це їй перешкоджаю оспорюваний іпотечний договір. Зазначає, що свій обов'язок за договором вона виконала повністю, на момент придбання [PERSON] 22.07.2004 року житлового будинку жодним законом не передбачалася реєстрація права власності на нерухоме майно у якості обов'язкової передумови для набуття права власності, жодним рішенням суду незаконність набуття права власності не встановлена, а тому, згідно з договором про спільну некомерційну діяльність та відповідно до чинного на той момент законодавства, вона набула право власності на 1/ 2 частину спірного житлового будинку. Тому, з огляду на викладене [PERSON] вважає, що договір іпотеки може бути визнаний судом недійсним, оскільки [PERSON] без її згоди не мав права передавати житловий будинок, що належить їй та йому на праві спільної часткової власності, в іпотеку. Також, підставою для визнання договору недійсним є те, що на момент укладення оспорюваного договору право користування житловим будинком мали діти [PERSON] та [PERSON], які на правах членів сім'ї власника домоволодіння користувалися ним, фактично мешкали у ньому та не мали іншого житла на праві власності, однак, дозволу від органів опіки та піклування на укладення оспорюваного договору [PERSON] не отримав. В якості правового обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на положення статті 203, 215 ЦК України, статті 328, 1130, 1131, 1134 ЦК України в редакції чинній на момент підписання договору про спільну некомерційну діяльність, статті 5 та 6 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору іпотеки, та ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства». 03.10.2016 року третя особа по справі, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину до відповідачів [PERSON], ПАТ АБ «Укргазбанк», а 14.03.2017 року уточнила позовні вимоги та просила: - визнати недійсним Договір іпотеки №05/08-11, укладений 06.05.2008 року між ВАТ АТ «Укргазбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепа М.В. ( далі - приватний нотаріус ХМНО Чепа М.В), зареєстрований у реєстрі за №3656; - скасувати запис від 06.05.2006 року у реєстрі за №3656 про державну реєстрацію вказаного договору; - скасувати запис від 06.05.2006 року у реєстрі за №3657 про обтяження у вигляді заборони відчуження зазначеного у вказаному договорі житлового будинку літ. «Е-1», загальною площею 215,7 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «В», огорожа № 4,5,6, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказала, що з 09.08.2003 року вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітнього сина [PERSON],[INFO], крім того вона мала неповнолітню на час укладення договору іпотеки дочку - [PERSON] Їх сім'я, в тому числі і неповнолітні діти, почали мешкати у спірному житловому будинку з початку 2005 року. 06.05.2008 року між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено Договір іпотеки, при цьому [PERSON] дозволу від органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору іпотеки не отримував, в той час як неповнолітні діти на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки мали право користуватися житловим будинком на правах членів сім'ї власника домоволодіння. При цьому, на момент укладення оспорюваного договору вони постійно мешкали у будинку, користувалися ним та не мали іншого житла на праві власності чи на праві користування. Отже, беручи до уваги відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, наявність у дітей права користування житловим приміщенням на момент укладення договору, фактичне мешкання дітей у будинку та порушення їх житлових прав, вважає, що є достатні правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним. 11.10.2016 року представник третьої особи Служби у справах дітей надав суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. Ухвалою суду від 23.03.2016 року відкрито провадження у справі та справа призначена у судове засідання. 04.07.2016 року представник відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» надав через канцелярію суду заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своєї вимоги послався на рішення Апеляційного суду Харківської області від 16.06.2016 року. В своїх запереченнях просив розглядати справу за відсутності представника відповідача. 19.09.2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив суд у подальшому розглядати справу у його відсутність, позов визнає у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує. 24.10.2016 року представником відповідача по справі ПАТ АБ «Укргазбанк» було подано заперечення на позов [PERSON] В своїх запереченнях представник відповідача зазначає, що єдиним власником предмета іпотеки - житлового будинку є [PERSON], позивач [PERSON] не була стороною з жодних правочинів з банком, не є власником будинку, тому її права жодним чином не порушено. Вимога позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки з підстав наявності спільної власності на предмет іпотеки не має правового підтвердження та не може бути прийнята судом до уваги. Крім того, проти визнання недійсним договору іпотеки з підстав порушення прав неповнолітніх дітей банк також заперечує, оскільки, [PERSON] не є законним представником неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], а тому є не зрозумілим її звернення до суду з цієї підстави. 25.01.2017 року представник відповідача по справі ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, в якій просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовної заяви про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності з підстав пропущення строку позовної давності, де зазначив, що [PERSON] в п. 2.9 Договору іпотеки надала згоду своєму чоловікові [PERSON] передати в іпотеку банку будинок шляхом укладення даного договору. Більш того, в п. 2.10 договору зазначено, що малолітні/неповнолітні діти права користування на предмет іпотеки не мають. Тому, [PERSON] знала про оскаржувані нею підстави договору з 06.05.2008 року, а звернулась до суду лише 26.09.2016 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 12.06.2017 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом та [PERSON], викладені нею у своїй позовній заяві, підтримав у повному обсязі; проти вимог банку заперечував. 12.12.2017 року представник відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» надав суду клопотання, в якому спросив розглядати справу без участі представника відповідача, проти позовної заяви заперечує і просить відмовити у її задоволенні. 13.06.2018 року приватний нотаріус ХМНО Чепа М.В. надала до суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких зауважила наступне: дійсно 06.05.2008 року до неї зверталися [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» з проханням посвідчити договір іпотеки на житловий будинок. Ними були надані, зокрема, такі документи, довідка Фрунзенської районної ради м. Харкова від 05.05.2008 року про відсутність зареєстрованих осіб у даному будинку, яка підтверджує відсутність порушень прав малолітніх, неповнолітніх дітей, про що також зазначено в п. 2.10 Договору іпотеки та підтверджено іпотекодавцем своїм підписом на договорі іпотеки; та заяву дружини іпотекодавця - [PERSON] В своїх поясненнях приватний нотаріус ХМНО Чепа М.В. просила суд розглянути справу без її участі. 22.06.2018 року представник відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з письмовими поясненнями на позовну заяву [PERSON], в яких просила у задоволенні її позову відмовити. Свою вимогу обґрунтувала наступним чином: 1) щодо відсутності права користування житловим приміщенням у дітей: згідно паспортних даних [PERSON] зареєстрована у спірному будинку 17.09.2008 року після укладення договору іпотеки без дозволу та відома банку; згідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 13.11.2013 року у справі №645/2659/13 встановлено, що [PERSON] зареєструвалася у спірному будинку 19.09.2008 року без згоди іпотеко держателя та стала мешкати у ньому зі своїм сином, який не мав права користуватися предметом іпотеки, - тобто неповнолітні [PERSON] та [PERSON] вселилися до будинку після укладення Договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя, права власності на будинок не мали, а тому згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не вимагалося; 2) щодо добросовісності поведінки іпотекодавця: [PERSON] у п. 2.10 договору іпотеки гарантував, що малолітні/неповнолітні діти права користування предметом іпотеки не мають; на момент укладення договору [PERSON] надав довідку, відповідно до якої в будинку відсутні зареєстровані особи, - тобто [PERSON] на момент укладення Договору іпотеки надав інформацію про те, що діти права користування предметом іпотеки не мають; 3) щодо фактичного порушення законних прав дітей внаслідок укладення договору іпотеки: оскільки, батьки дітей [PERSON] та [PERSON] на момент укладення договору іпотеки мали інше житло, то фактично порушення законних прав дітей внаслідок його укладення не відбулося. Ухвалою суду від 14.03.2017 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності; позов [PERSON] об'єднано в одне провадження із позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. Ухвалою суду від 26.02.2018 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті; у судове засідання викликано свідків по справі. З огляду на викладені [PERSON] та [PERSON] у своїх позовних заявах вимоги та наведені у якості їх обґрунтування доводи, суд зазначає, що однією з підстав для визнання Договору іпотеки недійсним є відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення даного договору, наслідок чого є порушення законних прав та інтересів неповнолітніх на момент укладення договору дітей. Крім цього, як ще на одну підставу для задоволення своїх позовних вимог, зокрема, визнання Договору іпотеки недійсним, позивач [PERSON] посилається на наявність укладеного між нею та відповідачем [PERSON] договору про спільну комерційну діяльність, який, як вона зазначає, також є підставою для реєстрації за нею права власності на 1/ 2 частину спірного житлового будинку. В цьому контексті суд зазначає, що у відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою Судом встановлено, що між учасниками по справі виникли спірні цивільно-правові відносини щодо визнання, укладеного між відповідачами [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» Договору іпотеки недійсним та застосування до відповідачів правових наслідків його недійсності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників по справі та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного зв'язку, всі докази по справі суд прийшов до наступних висновків. Здійснюючи аналіз заявлених позовних вимог, суд вважає необхідним дослідити та оцінити їх з метою встановлення наявності підстав для їх задоволення, виходячи з наведених [PERSON] та [PERSON] підстав для визнання Договору іпотеки недійсним та наданих на їх підтвердження доказів. Перш ніж перейти до дослідження та оцінки доказів по справі і встановлених на їх підставі обставин, суд зауважує, що у відповідності з принципом змагальності, обов'язок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 06.05.2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (іпотеко держатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки №05/08-11 без оформлення заставної, відповідно до умов якого дійсний договір забезпечує всі вимоги іпотеко держателя, які випливають з кредитного договору №05/08-11 від 06.05.2008 року, (а також будь-якими додатковими угодами до нього) укладеного між іпотеко держателем та іпотекодавцем (позичальником), - укладення цього договору і стало підставою для звернення [PERSON] та [PERSON] до суду з відповідними позовними вимогами. 06.05.2008 року вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чепа М.В., реєстровий номер №3656, на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], власником якого є [PERSON], на підставі Договору іпотеки накладено обтяження у вигляді заборони його відчуження, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек, наведеними в інформаційній довідці №64541101 від 28.07.2016 року. Згідно п. 2.1 Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно: - житловий будинок літ. «Е-1», загальною площею 215,7 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м, з надвірними будівлями: льох літ. «В», огорожа №4,5,6, що розташований за адресою: [ADDRESS], та який належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі рішення Фрунзенського районного суду по справі №2-4794/2007 від 31.10.2007 року. Право власності на нерухоме майно зареєстроване у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10.01.2008 року, зареєстроване КП «Харківське БТІ» за реєстраційним №6265798, номер запису 3836 в книзі 1, що підтверджене витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 10.01.2018 року. Рішенням Фрунзенського районного суду від 26.04.2012 року у справі №2/2033/895/2012, стягнуто зі [PERSON], на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі філії АБ «Укргазбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №05/08-11 від 06.05.2008 року, звернено стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно житловий будинок №26 по провулку Волоколамський у м. Харкові. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.07.2012 року у справі №2-127/11 рішення суду в цій частині залишено без змін. Щодо наведеної [PERSON] підстави для визнання Договору іпотеки недійсним, у зв'язку з наявністю договору про спільну некомерційну діяльність суд бере до уваги нижче наведене. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.10.2007 року у справі №2-4794/2007 р. визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, загальною площею 215,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS]. З описової та мотивувальної частин даного рішення суду вбачається, що підставою для визнання за [PERSON] права власності на вказаний будинок стало, зокрема, те, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 22.07.2004 року та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], належав житловий будинок загальною площею 34,0 кв.м. з надвірними будівлями за адресою: м. Харків, [ADDRESS], право власності на який за ним зареєстровано КП «Харківське БТІ» за реєстраційним номером 6265798. [PERSON] у межах земельної ділянки, яка належить йому на праві власності, за власні кошти, без розробки та погодження індивідуального проекту жилого будинку, отримання дозволу на початок будівництва, укладення договору забудови, було виконано реконструкцію житлового будинку шляхом прибудови, внаслідок чого загальна площа будинку становить 215,7 кв.м. Будівництво вказаного будинку [PERSON] було завершено у повному обсязі. 10.01.2008 року на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.10.2007 року у справі №2-4794/2007 за [PERSON] на праві приватної власності був зареєстрований житловий будинок із надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Відомості про інші речові права на той момент щодо вказаного будинку відсутні, що підтверджується відомостями, наведеними в інформаційній довідці №64541101 від 28.07.2016 року. З наведеного вбачається, що підставою набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірний житловий будинок стали укладення ним договору купівлі-продажу 22.07.2004 року, державна реєстрація даного права та ухвалення 31.10.2007 року судом рішення про визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку реконструкції. 01.01.2004 року набув чинності Цивільний кодекс України. Положеннями цього кодексу, які діяли на момент виникнення у відповідача [PERSON] права власності, передбачено: Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ч.ч. 1 та 2 ст. 182); Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 4 ст. 334). З врахуванням наведеного вище, суд критично оцінює доводи позивача [PERSON], що на момент придбання 22.07.2004 року [PERSON] житлового будинку не передбачалася реєстрація права власності на нерухоме майно як обов'язкова умова для його набуття. Таким чином, виходячи з приписів ст. 182 ЦК України, враховуючи те, що відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував за собою право власності на спірний житловий будинок, суд констатує, що він є його законним та правомочним власником на підставі правочину, який недійсним у встановленому порядку не визнаний, та чинного судового рішення. При цьому, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у неї права власності на спірний житловий будинок, а тому вона не є особою, яка у розумінні приписів статті 392 ЦК України має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності. Разом з тим, суд акцентує увагу на необхідності дотримання принципу непорушності права власності, сформульованого та закріпленого у ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, відповідача по справі [PERSON], який, як встановлено судом, є єдиним законним власником житлового будинку. При цьому, суд встановив, що 17.05.2004 року між [PERSON] (учасник-1) та [PERSON] (учасник-2) було укладено Договір про спільну некомерційну діяльність, за яким сторони у порядку, передбаченому главою 77 ЦК України, дійшли згоди об'єднати свої внески для здійснення спільної некомерційної діяльності, метою якої є придбання у власність сторін нерухомого майна в м. Харкові. Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 Розділу 1 цього договору право власності на придбане і прибудоване, упорядковане та переобладнане майно належить сторонам в рівних частинах. Погодження сторонами об'єкту майна, що набувається, оформлюється протоколом погодження. Для досягнення цілей зазначених в Розділі 1 договору, учасник-1 здійснює свій внесок у вигляді передачі грошових коштів в сумі 100000,00 гривень. Грошові кошти, передані учансиком-1 мають бути використані на придбання майна, витрати на його прибудову, упорядкування, переобладнання, сплату витрат, пов'язаних з його оформленням. Передача учасником-1 учаснику-2 для спільної діяльності внесків у вигляді грошових коштів оформлюється розпискою (п.п. 2.1, 2.2 договору). Для досягнення цілей зазначених в Розділі 1 договору сторона-2 здійснює свій внесок шляхом надання своїх ділових зв'язків для використання в спільній діяльності, згідно з умовами дійсного договору; виконання наступних робіт: пошук і підбір майна, його оформлення, придбання, виконання будівельних робіт з його прибудови, упорядкування, переобладнання, оформлення і введення в експлуатацію прибудованого, упорядкованого, переобладнаного майна (п. 2.3 договору). Згідно умов, викладених у п. 2.4 договору, грошові та майнові внески сторін, а також майно створене чи придбане сторонами в результаті спільної діяльності складає їх спільну часткову власність. Пунктом 6.1 Розділу 6 договору передбачено, що майно, отримане за результатами спільної діяльності згідно умов дійсного договору належить сторонам в рівних частинах - по ? майна кожній з сторін. Протоколом погодження між [PERSON] та [PERSON] від 06.06.2004 року до Договору про спільну некомерційну діяльність сторонами від 17.05.2004 року сторонами погоджено: - придбання в порядку, передбаченому договором, наступне майно: житловий будинок загальною площею 34 кв.м. з надвірними прибудовами, розташований на земельній ділянці площею 672 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (п. 1.1 протоколу погодження); - здійснити в порядку, передбаченому договором, прибудову, упорядкування, переобладнання майна, що набувається, з метою збільшення його загальної площі до 200 кв.м (п. 1.2 протоколу погодження). Відповідно до п. 1.3 протоколу погодження, роботи, пов'язані з придбанням, проведенням будівельних робіт і оформленням майна у власність, будуть здійснені учасником-2 за рахунок грошових коштів, внесених учасником-1 у якості внеску. Отже, між сторонами по справі: позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], виникли договірні правовідносини на підставі договору про спільну некомерційну діяльність, результатом яких, у разі належного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним, здійснення спільної діяльності, мало стати набуття права спільної часткової власності у рівних частинах - по 1/ 2 майна кожній з сторін, на нерухоме майно у м. Харкові. Свої зобов'язання за договором про спільну некомерційну діяльність учасник-1 -позивач у справі [PERSON] виконала належним чином, факт чого підтверджується розпискою, яка є додатком №1 до Договору про спільну некомерційну діяльність від 17.05.2004 року, згідно якої [PERSON] підтверджує, що 17.05.2004 року ним були отримані від [PERSON] грошові кошти в сумі 100000,00 гривень. Зазначені грошові кошти отримані у якості внеску [PERSON] за умовами договору про спільну некомерційну діяльність від 17.05.2004 року. Дані грошові кошти зобов'язується використовувати для досягнення, передбачених договором про спільну некомерційну діяльність від 17.05.2004 року. Однак, передбачені п. 2.3 договору та протоколом погодження зобов'язання учасник-2 - відповідач у справі [PERSON] не виконав, - про що, зокрема, свідчить недосягнення кінцевої мети, задля якої укладався договір: набуття права власності на нерухоме майно у м. Харкові. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Разом з тим, главою 51 цього кодексу регулюються питання, пов'язані з правовими наслідками порушення зобов'язання та відповідальності за його порушення. Визначення поняття порушення зобов'язання наведено у ст. 610 кодексу, під яким розуміється його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 встановлені правові наслідки порушення зобов'язання. Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Крім цього, відповідно до приписів ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Проаналізувавши вищевикладені положення чинного цивільного законодавства, суд відзначає, що законом передбачено конкретний перелік правових наслідків, які настають у разі невиконання та/або неналежного виконання сторонами зобов'язань за договором, а також встановлено правові способи захисту, які можуть бути використані однією із сторін договору у разі істотного порушення його умов іншою. Отже, з огляду на те, що між сторонами існують договірні правовідносини, що виникли на підставі договору, зобов'язання за яким відповідачем по справі [PERSON] належним чином не виконані, що не заперечувалося учасниками по справі у судовому засіданні та на підтвердження чого не надано доказів протилежного, та законом не передбачено такого правового наслідку як визнання за однією із сторін договору права власності на нерухоме майно у разі неналежного виконання своїх зобов'язань за ним іншою, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача у зв'язку з наявністю укладеного між сторонами договору про спільну некомерційну діяльність, - наявність договірних правовідносин між сторонами, метою яких є набуття права власності на нерухоме майно, не тягне за собою безумовного визнання такого права за стороною договору у разі неналежного виконання своїх зобов'язань іншою. Також, суд зауважує, що сторони за договором самим договором, зокрема, розділом 7 «Відповідальність сторін», встановили наслідки невиконання або неналежного виконання його умов, за якими у такому випадку сторона зобов'язана відшкодувати другій стороні спричинену таким невиконанням або неналежним виконанням шкоду. Крім того, як вже було встановлено, метою договору є набуття сторонами спільної часткової власності на нерухоме майно. При цьому, одна із сторін надає лише грошові кошти, а інша зобов'язується придбати нерухоме майно, провести будівельні роботи і оформити майно у власність, за наслідками чого воно визнається спільною частковою власністю сторін договору, тобто за своєю правовою суттю договір про спільну некомерційну діяльність є договором купівлі-продажу нерухомого майна: за однією із сторін договору, яка бере участь у договорі лише шляхом внесення грошових коштів, визнається право власності на 1/ 2 частину нерухомого майна, яке набувалося та переобладнувалося іншою стороною. Відповідно до ст. 657 ЦК України, яка діяла на момент укладення між сторонами договору про спільну некомерційну діяльність, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. За ч. 1 ст. 210 цього кодексу, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Тому, спірним є питання додержання сторонами форми договору під час його підписання, що у разі її недотримання може свідчити про не укладення договору і, як наслідок, відсутність цивільних прав та обов'язків сторін, що могли виникнути на його підставі. В судовому засіданні з'ясовано, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 11.06.2014 року по справі №653/38/14-ц [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про визнання дійсним договору про спільну некомерційну діяльність від 17.05.2004 року та визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Факт існування вказаного рішення, яке набрало законної сили, учасниками справи не заперечувався. Вказане рішення суду містить аналогічний висновок про недодержання сторонами форми договору під час його вчинення та відсутності юридичних наслідків такого правочину, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Разом з тим, суд критично ставиться і до наданої позивачем копії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2014 року у справі №645/7389/14-ц, за аналогічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання дійсним правочину, визнання права власності на нерухоме майно. Матеріали справи містять дані, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16.06.2016 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.11.2014 року - було скасоване, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання дійсним договору про спільну некомерційну діяльність від 17.05.2004 року та у визнанні за [PERSON] права власності на 1/ 2 частину житлового будинку № [ADDRESS]. Щодо наведеної позивачами [PERSON] та [PERSON] ще однієї підстави для задоволення своїх позовних вимог, а саме: відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення Договору іпотеки, наслідком чого є порушення законних прав та інтересів неповнолітніх на момент укладення договору дітей, суд бере до уваги нижчевикладене. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування відмовитися від майнових прав підопічного, а згідно ч. 2 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав , зокрема, відмовлятися від майнових прав дитини. Частиною 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла,зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно положень ч. 3,4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Крім цього, п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 визначено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Таким чином, при вирішенні справи за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» необхідно: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22.06.2016 року у справі №6-1024цс16. Дослідивши положення законодавства, що регулює захист прав дітей у випадку укладення договорів іпотеки та здійснивши їх правовий аналіз, суд переходить до встановлення та дослідження фактичних обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення Договору іпотеки 06.05.2008 року [PERSON], [INFO], матір'ю якої є [PERSON], ще не виповнилося 18 років, що підтверджується даними її паспорту. При цьому, [PERSON], [INFO], батьками якого записані [PERSON] та [PERSON], виповнилося 3 роки, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 01.10.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №610. Таким чином, на момент укладення Договору іпотеки [PERSON] був малолітньою особою, а [PERSON] - неповнолітньою. Приписами частин 1 та 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Здійснюючи встановлення підстав щодо наявності у малолітнього на момент укладення Договору іпотеки [PERSON] права користування нерухомим іпотечним майном - житловим будинком суд виходить з наступного. З копії Договору іпотеки №05/08-11 без оформлення заставної встановлено на момент укладення договору був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії заяви [PERSON] від 06.05.2018 року остання станом на момент укладення Договору іпотеки була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З зазначеного вбачається, що ні [PERSON], ні [PERSON], які є батьками [PERSON], не були зареєстровані в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім цього, згідно довідки Фрунзенської районної ради м. Харкова від 05.05.2008 року, виданої [PERSON], станом на момент її видачі у будинку за адресою: [ADDRESS], ніхто не був зареєстрований. Разом з тим, суд враховує відомості наведені у наявних у матеріалах справи копії договору №10 про надання населенню послуг по централізованому питному водопостачанню, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], укладеного 01.02.2017 року з [PERSON], та копіях квитанції про сплату вартості комунальних послуг, зокрема, за періоди з 2007 року по лютий 2008 року та з січня 2009 року по 2011 рік, - які достеменно не підтверджують факт проживання [PERSON] на момент укладення договору за вказаною адресою. Крім того, суд враховує те, що за умовами п. 2.9 Договору іпотеки, майно надано в іпотеку за згодою дружини іпотекодавця [PERSON] Так, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 06.05.2008 року, посвідчена 06.05.2008 року приватним нотаріусом ХМНО Чепа М.В., згідно якої вона дає згоду своєму чоловікові [PERSON] на отримання кредиту у ХФ ВАТ АБ «Укргазбанк» та підписання договору кредиту, і в якості забезпечення забов'язань за цим кредитним договором передати в іпотеку житловий будинок «Е-1», загальною площею 215,7 кв.м., що розташований за адресою місто Харків, [ADDRESS], придбаний ними в період проживання у зареєстрованому шлюбі за сумісні кошти, належний ним на праві спільної сумісної власності, та укласти договір іпотеки вищевказаного майна на умовах, йому відомих. Згідно п. 2.10 Договору іпотеки, малолітні/неповнолітні діти права користування предметом іпотеки не мають. Наявність даної заяви та Договору іпотеки, які підписані [PERSON] та [PERSON] свідчить не лише про те, що [PERSON] та [PERSON] були ознайомлені та обізнані з умовами Договору іпотеки, а й засвідчили факт відсутності будь-яких прав користування у малолітні та/або неповнолітніх дітей предметом іпотеки. Проаналізувавши викладене, беручи до уваги положення норм законодавства у сфері захисту прав дитини та ст. 29 ЦК України, враховуючи те, що позивачами по справі не доведено факту проживання батьків [PERSON] за вище зазначеною адресою, що було б підставою для наявності у [PERSON] права користування житловим будинком, як і не доведено факту наявності у нього будь-яких титулів на право власності чи користування даним будинком, що не заперечували [PERSON] та [PERSON] в момент укладення Договору іпотеки, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позицій позивачів по справі щодо порушення законних прав та інтересів малолітнього [PERSON] та необхідність надання органом опіки і піклування дозволу на укладення оспорюваного договору. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним, - такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 13.09.2017 року у справі 6-1414цс17. Отже, навіть, у випадку наявності у дитини права власності чи користування на майно, яке є предметом договору іпотеки, дозвіл органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання договору недійсним, якщо останній не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або не порушує охоронюваних законом інтересів дитини, не зменшує або не обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, не порушує гарантії збереження права дитини на житло, - що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи. Крім цього, частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Однак, як вже було встановлено, то на момент укладення Договору іпотеки у спірному житловому будинку ніхто не був зареєстрований, а тому надання дозволу органом опіки та піклування на укладення даного договору не вимагалося. Проти чого не заперечував і нотаріус під час надання пояснень у судовому засіданні. При цьому, суд зауважує, що відповідні доводи позивачів в частині порушення прав дітей вже були предметом судового розгляду у справі №645/2659/13, за результатами якої 09.07.2013 року Фрунзенським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яке набрало законної сили та ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.11.2013 року залишено без змін, яким вирішено виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Так, у даному рішенні судом було встановлено наступне: «… На час укладення іпотечного договору за адресою місця знаходження предмета іпотеки, а саме у житловому будинку 26 по провулку Волоколамському у м. Харкові ніхто не зареєстрований. Проте, всупереч умов іпотечного договору 17.09.2008 року була зареєстрована [PERSON] та [PERSON] … … Тобто неповнолітній [PERSON] був зареєстрований за цією адресою після укладення договору іпотеки, тоді як на час укладання договору іпотеки неповнолітній [PERSON] не мав права користування будинком [ADDRESS]». Також, дане рішення суду було оскаржене та переглянуте в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції. Згідно описової та мотивувальної частин ухвали Апеляційного суду Харківської області, «… На час укладання договору іпотеки між банком та [PERSON] в будинку [ADDRESS] ніхто не мешкав та не був зареєстрований. 17.09.2008 року [PERSON] без погодження з банком зареєструвалася у вказаному будинку та стала проживати в ньому разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] Зважаючи на те, що [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO], на час укладання договору іпотеки в будинку не проживали, вселили до нього після його укладення та без згоди іпотекодержателя, суд правомірно дійшов висновку, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мають права на проживання у спірному житловому будинку та обґрунтовано виселив їх з будинку, без надання іншого жилого приміщення. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] зареєструвалася у спірному будинку 19.09.2008 року без згоди іпотекодержателя та стала мешкати у ньому разом зі своїм малолітнім сином [PERSON], який відповідно до п. 2.10 договору іпотеки не мав права користування предметом іпотеки. Батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] мав житло, оскільки зареєстрований в [ADDRESS]. За таких обставин, суд правомірно виселив [PERSON], [PERSON], [PERSON] з будинку [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення ...» При цьому, суд викладає позицію Апеляційного суду Харківської області, наведену у зазначеній вище ухвалі суду від 13.11.2013 року у справі №645/2659/13, відповідно до якої на час укладання договору іпотеки малолітній [PERSON], [INFO], у вказаному будинку не проживав, права власності на нерухоме майно не мав, у зв'язку з чим згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки житлового будинку не вимагалось. Також, суд наголошує на тому, що [PERSON], яка на момент укладення Договору іпотеки була неповнолітньою та, відповідно до паспортних даних (паспорт серії [NUMBER], виданий Фрунзенським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 20.07.2006 року, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], вже після укладення договору, а саме: 17.09.2008 року. Зважаючи на зазначене, що з підстави відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення Договору іпотеки даний договір не може бути визнаний недійсним. Крім цього, суд звертає увагу на умови Договору іпотеки, викладені у пунктах 2.4.3, 2.4.4 та 2.4.5, з яких вбачається, що предмет іпотеки вільний від зобов'язань, крім тих, що передбачені дійсним договором. До укладення даного договору предмет іпотеки не переданий третім особам в іпотеку (не є предметом попередньої іпотеки), на момент укладання даного договору предмет іпотеки не здано в найм (оренду) третім особам. До нього не пред'явлені і не будуть пред'явлені майнові позови, пов'язані з вилученням предмету іпотеки. Предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності та не є часткою, паєм, - тобто в момент укладення даного договору як [PERSON], який підписав цей договір, так і [PERSON], яка надала письмову нотаріально посвідчену згоду на його укладення, сторони засвідчили відсутність будь-яких прав на іпотечне майно - спірний житловий будинок, з боку третіх осіб, у тому числі і неповнолітніх дітей. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.07.2012 року у справі №2-127/11 встановлено, що в спірному будинку, крім відповідача, зареєстровані і мешкають його дружина [PERSON] та [PERSON] Зважаючи на це, суд звертає уваг на умови п. 3.4 Договору іпотеки, за якими на іпотекодавця покладається обов'язок сповіщати іпотекодердателя про всі зміни, що відбулися, стосовно обставин, викладених у п. 2.4 дійсного договору, та будь-яких інших обставин, що можуть негативно вплинути на права іпотеко держателя, не пізніше 1 доби з часу, коли ці зміни сталися, та констатує, що в порушення даних умов договору відповідачем [PERSON] не було сповіщено іпотекодавця - відповідача по справі ПАТ АБ «Укргазбанк», про зміни, що відбулися стосовно вказаних обставин, а саме: про реєстрацію місця проживання третіх осіб в житловому будинку та про їх фактичне проживання у ньому після укладення договору. Дослідивши фактичні обставини справи та проаналізувавши надані на їх підтвердження докази, доводи та пояснення учасників по справі, суд переходить до з'ясування наявності підстав для визнання Договору іпотеки недійсним та керується приписами статей 203,215 ЦК України. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з приписами ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, з огляду на вищевикладене,

Outcome: dismissed