Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

28 лютого 2017 року позивачка звернулася до суду із позовом, відповідно до вимог якого просить стягувати аліменти із відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], 24.11.2009р.н. в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до його повноліття. В обґрунтування позову посилається на те, що 04.03.2011 року Радехівським районним судом Львівської області між нею та відповідачем шлюб було розірвано. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON]. Рішенням Радехівського районного суду від 30.09.2010 року вирішено стягувати аліменти з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON] в розмірі 500 гривень щомісячно. Зазначає, що після розірвання шлюбу [PERSON] - відповідач у справі, не навідується до сина, не цікавиться його вихованням, здоровям та навчанням у дитячому садку і в школі. Відповідач є особою працездатного віку, на лікуванні не перебуває, їздить на тимчасові заробітки за кордон, інших утриманців не має. На сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою для матеріального утримання сина, від так змушена звернутися до суду і вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1200грн. на дитину. У судове засідання позивачка не зявилася, надавши в адресу суду письмову заяву, розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повній мірі та на винесення заочного рішення не заперечує. Крім цього, надавши в адресу суду письмове пояснення, в якому зазначає, що із копій документів, наявних у матеріалах справи підтверджується те, що на даний час вона хворіє (діагноз: помірна дисплазія), післяопераційний стан, зокрема проходить лікування та стаціонарний нагляд у Волинському обласному онкологічному диспансері та витрачає на це багато коштів. Вважає, що її матеріальне становище значно погіршилося у звязку із станом здоровя. Просить позово задоволити (а.с.32-38,39). Відповідач у судове засідання неодноразово не зявлявся, хоча про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Про причини, що унеможливили його прибуття у судове засідання, суд не повідомив. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За змістом ст.180 СК України обовязок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Відповідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Так, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі (а.с.7), у них 24.11.2009 року народився син [PERSON] (а.с.5), який проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні (а.с.6). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). Розглянувши заяву позивачки, дослідивши подані стороною документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789XII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також, аналогічні рекомендації з цих підстав, викладені у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Піддавши аналізу матеріали справи, суд приходить до висновку, що стан здоровя [PERSON] задовільний, йому не заподіяне каліцтво та джерел самостійного доходу він не має. Окрім цього, суд вважає, що і у відповідача стан здоровя, задовільний. Дані обставини судом враховані при визначенні розміру аліментів. Із змісту рішення суду від 30.09.2010 року, що не оскаржене у апеляційному поряду і виконується на даний час, вбачається, що таким вирішено стягувати аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі 500 гривень, з дня подання заяви і до повноліття дитини, з проведенням індексації розміру аліментів відповідно до закону (а.с.8). У відповідності до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому перелік обставин, які можуть слугувати підставами для зменшення або збільшення розміру аліментів є вичерпним. Під зміною матеріального стану сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового стану платника або одержувача аліментів. Таким чином, особа, яка одержує аліменти одержувач аліментів, може звернутися до суду із позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоровя або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоровя платника аліментів. Також і у п.23 Пленум Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У розумінні статті 60 ЦПК України та наведеної вище норми СК України презюмується необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін у його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоровя або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обовязків щодо дітей, що можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів. Беручи до уваги обґрунтування позивачки стосовно збільшення потреб на утримання сина, зокрема погіршення її стану здоровя, передують вирішенню питання про збільшення розміру аліментів на підставі ст.192 СК України і, відповідно до правил процесуального закону про допустимість засобів доказування, суд вважає, що наявність і вагомість цих обставин підтверджуються письмовими доказами (а.с.32-38). Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи вищенаведене та зважаючи на вимоги ст.60 ЦПК України, суд переконаний, що позивачка довела підстави, відповідно до яких розмір аліментів, визначений за рішенням суду від 30.09.2010 року підлягає збільшенню, відповідно вимоги слід задоволити. У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати.

Outcome: approved