Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

28 серпня 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором мотивуючи свої вимоги наступним. 31 березня 2008 року між сторонами був укладений договір №б/н, згідно якого [PERSON] отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, отже у порушенні умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання не виконав. У звязку з чим, відповідач має заборгованість за кредитним договором станом на 31 липня 2015 року у розмірі 6 790,67 гривень, яка складається з: 2 374,27 грн. - заборгованість за кредитом, 2774,94 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1080 гривень - заборгованості за пенею та комісією, 250,00 гривень - штраф (фіксована частина), 311,46 гривень - штраф (відсоткова частина). Тому, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та судових витрат. 19 жовтня 2015 рішенням Дружківського міського суду Донецької області у задоволені позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог, мотивуючи неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог застосовуючи строк позовної давності. У судове засідання не зявилися сторони, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України та згідно телефонограми в матеріалах справи, яка зареєстрована у журналі телефонограм № 1238 (а.с.69, 75). Крім цього, 28 березня 2016 року від позивача ПАТ «Приватбанк» до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.72-73). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з вимог ст.ст. 11, 60, 57, 59 ЦПК України та зазначив, що позивач не підтвердив факт укладання кредитного договору з відповідачем [PERSON], в той час як відповідач своїми поясненнями та письмовими доказами спростував цей факт. Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що факт укладання кредитного договору між позивачем та відповідачем має бути підтверджений письмовими доказами, зокрема, копією цього договору, копією паспорту особи, з якою банком укладено кредитний договір, зі змісту яких суд мав можливість встановити цю особу, умови надання кредиту, строки виконання договору та інше. При розгляді справи позивач надав суду копію заяви на отримання кредиту, яку заповнено особою, дані якої не співпадають з даними відповідача [PERSON], зазначені реквізити паспорту позичальника [PERSON] серія ДН№420-05-37, виданий 21 грудня 2007 року СГІРФО Дружківського МВ ГУМВС України в Донецької області, але відповідачем наданий паспорт громадянина [PERSON] Федерації №5402387051, виданий 07 серпня 2002 року, в паспорті зазначені відомості про раніше виданий паспорт, який був виданий йому 16 березня 1998 року серія 111-ФК №599371 Шмидтівським РВВС Чукотського автономного округу. Але, з таким висновком суду погодитися не можливо. З матеріалів справи вбачається наступне. 31 березня 2008 року між сторонами був укладений договір №б/н, згідно якого [PERSON] отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, про що свідчить заява про отримання кредиту, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» (а.с.7-14). З розрахунку заборгованості за договором б/н від 31 березня 2008 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом [PERSON] станом на 31 липня 20105 року вбачається, що заборгованість разом складає 6 790,67 гривень, а саме: 2 374,27 грн. - заборгованість за кредитом, 2774,94 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 080 гривень - заборгованість за пенею та комісією, 561,46 гривень штрафи (а.с.4-6). З довідки Головного управління державної міграційної служби України в Донецької області (Дружківський МС) вбачається що, [PERSON], [INFO], зареєстрований [INFO] (а.с.21). У заяві на отримання кредиту, зазначена адреса проживання [PERSON] [INFO] та вказані реквізити паспорту позичальника серія ДН№420-05-37, виданий 21 грудня 2007 року СГІРФО Дружківського МВ ГУМВС України в Донецької області (а.с.7). До апеляційного суду позивачем ПАТ «Приватбанк» надіслані пояснення та копія документу, відповідно до якого був наданий кредит. Зазначені документи досліджені апеляційним судом, у тому числі Посвідка на постійне проживання, з якої вбачається: - серія ДН№420-05-37, видана 21 грудня 2007 року СГІРФО Дружківського МВ ГУМВС України в Донецької області, [PERSON], [INFO], місце народження Україна, який є громадянином [PERSON] (справа №85002), У графах Посвідки зазначено: - «коли і звідки приїхав» у 2007 році з [PERSON], - «місце прописки» м. Дружківка, - «дата видачі» 21 грудня 2007 року, - «Строк дії» безстроковий. - місце проживання [PERSON] зареєстровано Дружківським МВ ГУМВС України в Донецької області 08 липня 2008 року за адресою: вул. Космонавтів, 63-103 у м. Дружківка Донецької області (а.с.74). Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Договір є укладеним з моменту передання грошей (ч. 2 ст. 1046 ЦК України) і є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Суд першої інстанції при ухваленні рішення не звернув уваги на вищезазначене, а тому апеляційний суд, приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був зареєстрований та проживав на території України з 2007 року, кредитний договір був укладений у 2008 році, отже він не спростував доводи, про те що кредитний договір не укладав з позивачем та реквізити паспорту, які зазначені у заяві про отримання кредиту не співпадають з його паспортом громадянина [PERSON]. А тому, рішення суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги ПАТ «Приватбанку» підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2008 року між сторонами був укладений договір №б/н, згідно якого [PERSON] отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання кредитного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. За період з 21 липня 2008 року по 31 липня 2015 року відповідно до умов кредитного договору проводилися зміни суми кредиту з суми 800 гривень до 2400 гривень, з даними змінами кредитного ліміту відповідач погоджувався (а.с.72-73). Але, [PERSON] не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, отже у порушенні умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання не виконав. У звязку з чим, позовні вимоги ПАТ «Приватбанка» до [PERSON] підлягають частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом б/н від 31 березня 2008 року станом на 31 липня 2015 року, а саме у сумі 5 149, 21 гривень, з яких: 2 374, 27 гривень - заборгованість за кредитом, 2 774, 94 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Крім цього, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно п. 11 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, яким вказане населений пункт м. Дружківка (Дружківська міська рада). Відповідно до Посвідки на постійне проживання та довідки Головного управління державної міграційної служби України в Донецької області (Дружківський МС) адреса проживання [PERSON] зазначена у м. Дружківка Донецької області. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] пеня нарахована починаючи з 31 березня 2008 року по 31 липня 2015 року, а тому підлягає застосуванню ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Згідно зазначеного Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Апеляційний суд вважає, що нарахування пені саме з 14 квітня 2014 року позивачем відповідачу є безпідставним, а тому рішення суду в цій частині необхідно задовольнити частково, а саме пеня нарахована відповідачу станом на 05 квітня 2014 року складає 630 гривень, яка підлягає стягненню. Отже, позивачем за період з 14 квітня 2014 року по 31 липня 2015 року безпідставно в порушенні вимог зазначеного закону нараховані: пеня у сумі 450 гривень та штрафи у сумі 250 гривень (фіксована частина) та 311,46 гривень (процентна складова), а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищенаведених підстав. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 6790,67 гривень. Позовні вимоги задоволені у розмірі 5779,21 гривень, що складає 85% (5779,21 х 100):6790,67= 85%). За подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено всього судовий збір у сумі 511,56 гривень, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені виплати по сплаті судового збору у сумі 434,.83 гривень. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial