Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

27 травня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви від 31.01.2017 року позивач просить: поновити її на роботі на посаді касира пункту надання фінансових послуг №10123 філії №1 в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Пост Фінанс», який знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська,46; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15 666,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона працювала у відповідача посаді керівника відділення за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська,46. В період з 31.03.2016 року по 19.05.2016 року перебувала на лікарняному. Як зазначає позивач, 31.03.2016 року їй стало відомо про вагітність, 25.04.2016 року звернулась до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м.Києва із скаргою на стан здоров'я про що їй 19.05.2016 року була видана довідка та позивач негайно повідомила про це відповідача. З поштового повідомлення на початку травня позивач дізналась про розірвання з нею трудового договору 25.04.2016 року на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним на тій підставі, що відповідач жодного акту який би свідчив про порушення позивачем умов трудового договору не складав. Позивача не було ознайомлено з наказом про звільнення та не надано його копії, не видано трудову книжку та не виплачено належних сум при звільненні. Крім того, при звільненні були порушені вимоги ч.3 ст.184 та п.10 ст.40 КЗпП України так як на момент звільнення позивач перебувала на лікарняному та звільнена під час вагітності. Так як звільнення відбулось незаконно, позивач зазначає, що на підставі ст.235 КЗпП України їй має бути нараховано та виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Також позивач зазначає, що їй спричинена моральна шкода, яка полягає в тому що незаконне звільнення призвело до довготривалого розладу здоров'я), яке в свою чергу призвело до втрати часткової кваліфікації, зниження професіоналізму, зниження авторитету в сім'ї, зокрема значно вплинуло на особистий імідж і призвело до неможливості працевлаштування за спеціальністю і матеріальному забезпеченню себе та своєї сім'ї, а тому позивач оцінила моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з врахуванням заяви від 31.01.2017 року підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що позивач вчинила крадіжку коштів, які мали бути внесені на рахунок, що підтверджується відповідними документами, зокрема поясненнями позивача від 31.03.2016 року, зверненням до правоохоронних органів. Звільнення її було правомірно, оскільки на момент звільнення не було відомо ні про перебування на лікарняному, ні про вагітність позивача. Лікарняні листи за місцем роботи не надавались. Також відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач задовго до звільнення втратила працездатність. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Вислухавши думку представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявність обвинувального вироку суду як обов'язкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Пункт 28 постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснює, що звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Як встановлено в судовому засіданні, 25.11.2015 року [PERSON] написала заяву на ім'я генерального директора ТОВ «Пост фінанс» про прийняття її на посаду касира ПНФП філії №1 з 26.11.2015 року (а.с.66 т.1). Наказом №426-к від 25.11.2015 року [PERSON] було прийнято на посаду касира ПНФП Філії №1 ТОВ «Пост Фінанс» з 26.11.2015 року на основне місце роботи (а.с.65 т.1). З витягу із штатно-посадової книги вбачається, що пункт надання фінансових послуг, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська,46 Філії №1 ТОВ «Пост Фінанс» мав лише одну штатну одиницю - це касир ПНФП, яку обіймала позивач. Згідно п.5.1 посадової інструкції [PERSON] несе повну матеріальну відповідальність за прийняті цінності (а.с.58-62 т.1). Як вбачається, [PERSON] з посадовою інструкцією ознайомлена 26.11.2015 року, що підтверджується її підписом (а.с.148 т.1). Крім того, 26.11.2015 року між ТОВ «Пост Фінанс» та [PERSON] був підписаний Договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.64 т.1). Наказом №148/1 від 30.03.2016 року «Про проведення службового розслідування в ПНФП №10123 Філії №1 ТОВ «Пост Фінанс» в м.Києві» з метою перевірки фактів та з'ясування всіх обставин щодо порушення працівником Філії №1 ТОВ «Пост Фінанс» в м.Києві вимог чинного законодавства та внутрішніх нормативних документів ТОВ «Пост Фінанс» в сфері надання фінансових послуг начальнику відділу безпеки Товариства Любченко С.М. в строк до 18.04.2016 року забезпечити службове розслідування ПНФП №10123 Філії №1 ТОВ «Пост Фінанс» в м.Києві, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська,46. На підставі наказу №91 від 30.03.2016 року було проведено ревізію каси ПНФП №10123 філії №1 та звітом встановлено за березень 2016 року невідповідність між сумами грошових коштів вказаних по інкасації на суму 30 000,00 грн. 31.03.2016 року представник ТОВ «ПОСТ Фінанс» звернувся із заявою про кримінальне правопорушення та в цей же день була внесена інформація до ЄДРДР і розпочато кримінальне провадження №1201610050003306 за ч.1 ст.191 КК України. 08.04.2016 року комісією ТОВ «Пост Фінанс» був складений акт про відсутність на роботі [PERSON] - 01.04.2016 року, 02.04.2016 року, з 04.04.2016 року по 08.04.2016 року включно без поважних причин. Висновком службової перевірки від 17.04.2016 року встановлено привласнення [PERSON] 40 000,00 грн. 22.04.2016 року заступник директора філії №1 Ільницька О.А. написала доповідну записку в якій зазначила, що [PERSON] привласнила грошові кошти ТОВ «Пост Фінанс» у сумі 40 000,00 грн. Зазначено, що [PERSON] проводивши інкасацію каси ТОВ «Пост Фінанс»: - 27.01.2016 року здала до Банку 43 000,00 грн., а видатковий ордер сформувала на суму 53 000,00 грн., привласнивши 10 000,00 грн.; - 02.03.2016 року здала до Банку 10 000,00 грн., а видатковий ордер сформувала на суму 15 000,00 грн., привласнивши 5 000,00 грн.; - 14.03.2016 року здала до Банку 12 000,00 грн., а видатковий ордер сформувала на суму 20 000,00 грн., привласнивши 8 000,00 грн.; - 17.03.2016 року здала до Банку 20 000,00 грн., а видатковий ордер сформувала на суму 25 000,00 грн., привласнивши 5 000,00 грн.; - 24.03.2016 року здала до Банку 25 000,00 грн., а видатковий ордер сформувала на суму 30 000,00 грн., привласнивши 5 000,00 грн.; - 30.03.2016 року здала до Банку 18 000,00 грн., а видатковий ордер сформувала на суму 25 000,00 грн., привласнивши 7 000,00 грн. (а.с.39 т.1). Крім того, вказані обставини підтверджуються супровідними відомостями та видатковими ордерами за підписом [PERSON] за 02, 14, 17, 24 та 30.03.2016 року (а.с. 100, 101, 104, 105, 108, 109, 112, 113,117, 118 т.1). Водночас сторона відповідача не надала суду докази на підтвердження привласнення [PERSON] коштів за 27.01.2016 року в сумі 10 000,00 грн. Довідкою, виданою ПАТ Банк «Юнісон» 20.12.2016 року за №2020/20 та меморіальними ордерами підтверджується надходження на рахунки відповідно сум, які передавались інкасатору (а.с.11-17 т.2). Крім того, 31.03.2016 року [PERSON] особисто написала пояснювальну в якій підтвердила, що дійсно за період з січня по квітень 2016 року привласнила кошти в сумі 40 000,00 грн. (а.с.40-41 т.1). Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що зазначену пояснювальну примушували писати позивача під тиском. Проте суду не було надано доказів на підтвердження психологічного тиску на позивача під час написання пояснювальної, не встановлено зазначеної обставини і в судовому засіданні. На підставі наказу №536-к від 25.04.2016 року [PERSON], касира ПНФП філії №1 ТОВ «Пост Фінанс» ТОВ «Пост фінанс» з 25.04.2016 року звільнено у зв'язку з втратою довіри згідно п.2 ст.41 КЗпП України. Підставою для видачі наказу як вбачається стала доповідна записка Ільницької О.А. від 22.04.2016 року та пояснювальна [PERSON] від 31.03.2016 (а.с.42 т.1). 25.04.2016 року на адресу [PERSON] направлено повідомлення про необхідність прибути за трудовою книжкою у зв'язку з її звільненням. А також було роз'яснено, що вона може надати згоду на відправлення трудової книжки поштою. Представник позивача в судовому засіданні не заперечувала факту отримання зазначеного повідомлення. Проте суду не було надано для огляду конверту для встановлення дати отримання такого листа. Як пояснили сторони в судовому засіданні, на даний час трудова книжка [PERSON] знаходиться у відповідача, позивач не зверталась за її отриманням та не надала згоду на направлення її поштою. Отже, враховуючи, що [PERSON] була матеріально відповідальною особою та безпосередньо обслуговувала матеріальні цінності, зокрема гроші; в березні 2016 року вона вчинила дії внаслідок яких привласнила кошти в сумі 30 000,00 грн., оскільки не доведено в судовому засіданні привласнення [PERSON] коштів в січні 2016 року, тому суд вважає правомірним звільнення позивача за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Крім того, в судовому засіданні встановлено, та вбачається з копій листів непрацездатності, що [PERSON] перебувала на лікуванні в періоди часу з 31.03.2016 року по 25.05.2016 року (стаціонар), з 26.04.2016 року по 04.05.2016 року (амбулаторно), з 05.05.2016 року по 18.05.2016 року (стаціонар). Стати до роботи [PERSON] мала 19.05.2016 року. Проте в листах непрацездатності місцем роботи [PERSON] зазначено ТОВ «Нова пошта», м.Київ, вул.Вишгородська,46. Суду не було надано доказів, що позивач повідомляла ТОВ «Постфінанс» про перебування на лікарняних. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що оригінали листів непрацездатності не передавались за місцем роботи. Водночас представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що оскільки керівництвом було прийнято рішення про звільнення позивача за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, вони не направляли будь-які листи позивачу для з'ясування причин неявки на роботу. Також представник зауважила, що на телефонні дзвінки позивач не відповідала. Частина 3 статті 40 КЗпП України визначає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Крім того, частина 3 статті 184 КЗпП України надає гарантію жінкам, зокрема, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Як встановлено під час розгляду справи, 19.05.2016 року [PERSON] направила на адресу відповідача довідку з якої вбачається, що з 25.04.2016 року вона знаходиться під наглядом в жіночій консультації КНП «Консультативно-діагностичний цент» Подільського району м.Києва (а.с.179, 180 т.1). Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Представник позивача суду не надала доказів, що вона повідомляла про перебування на лікарняному та про стан вагітності відразу після того як вона про це дізналась та до моменту звільнення. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач у відповідності до вимог Кодексу законів про працю звільнив позивача, на момент звільнення відповідачу не було відомо про непрацездатність та про вагітність позивача, тому суд не вбачає підстав для застосування в даному випадку гарантій, які надаються вагітним жінкам у відповідності до положень ч.3 ст.184 КЗпП України. Водночас, оскільки на момент звільнення позивач була непрацездатною, тому суд вважає за можливе змінити дату звільнення позивача з 25.04.2016 року на 19.05.2016 року та стягнути середній заробіток за період з 25.04.2016 року по 18.05.2016 року в розмірі 1 402,50 грн. (при середньоденному заробітку 93,50 грн. та 15 днів до моменту зміненої дати звільнення). У відповідності до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З врахуванням того, що суд не встановив порушення прав позивача, в судовому засіданні представник позивача не надала суду доказів, що позивач зазнала моральних страждань, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодуванян моральної шкоди. Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial