Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

27.07.2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 61399,00 грн. Позов обґрунтований тим, що 05.01.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення № 1201908033000012 за ч. 1 ст. 213 КК України. 09.01.2019 року слідчим Приазовського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області під час проведення обшуку у [PERSON] вилучено належне позивачу майно. 11.01.2019 року ухвалою слідчого судді Приазовського районного суду Запорізької області накладено арешт на вказане майно. 18.01.2019 року [PERSON] слідчим було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та того ж дня слідчим був складений обвинувальний акт, який затверджений прокурором та направлений до Приазовського районного суду Запорізької області. 21 жовтня 2019 кримінальне провадження за обвинуваченням позивача за ч. 1 ст. 213 КК України було розглянуте Приазовським районним судом та [PERSON] визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26.02.2020 року вирок суду залишений без змін. Ухвала апеляційного суду набрала законної сили негайно після проголошення. Верховним судом без відкриття касаційного провадження касаційна скаргу була повернута прокурору. Таким чином, в період часу з 09 січня 2019 року до 26 лютого 2020 року, до [PERSON] були застосовані заходи кримінально-правового характеру, тобто позивач перебував під слідством. Вказаними діями слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні [PERSON] завдано моральну шкоду. Сам факт тривалого, безпідставного та протиправного порушення прав позивача є чинником, який викликав суттєві моральні страждання та емоційні переживання. У зв`язку з порушенням своїх прав позивач вимушений був витрачати додаткові зусилля та час для участі у слідчих діях та судових засіданнях, що також призвело до зміни звичного укладу життя. Представник позивача вказує, що незаконними діями відповідачів [PERSON] завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює у тринадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати на день розгляду справи судом, яку і просить стягнути на користь позивача. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 31 липня 2020 року позовна заява була залишена без руху. Ухвалою судді Пантилус О.П. від 05 серпня 2020 року було відкрите провадження у справі за правилами загального провадження. 28 серпня 2020 року від відповідача Прокуратури Запорізької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому погоджуються з позовними вимогами позивача та вважають, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди. 31 серпня 2020 року від відповідача Державної Казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов не визнав повністю та просить відмовити у його задоволенні, зазначив, що позивачем не надано судового документу, яким би було визнано протиправність дій правоохоронного органу, яким завдано шкоду, позовну вимогу належним чином не обґрунтовано. Крім того, не допускається стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. 31 серпня 2020 року від відповідача Головного управління Національної поліції у Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнав. Зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, або майнового характеру, внаслідок дій або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суд. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2020 року головуючим по справі призначена суддя Васильцова Г.А.. 14 вересня 2020 року вказана цивільна справа була передана в провадження судді Васильцової Г.А.. Ухвалою судді від 15 вересня 2020 року вказана цивільна справа прийнята до провадження, продовжено її розгляд за правилами загального позовного провадження, та призначено її до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року було відкладено підготовче судове засідання на 27 листопада 2020 року. Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду на 28.12.2020 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позові підстав. Представник відповідача - прокуратури Запорізької області, в судовому засіданні не заперечував позову з підстав, викладених у відзиві. Представники відповідачів - ГУ Національної поліції України в Запорізькій області та Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, на електронну адресу суду від представника Державної казначейської служби України надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Під час розгляду справи судом встановлені такі обставини. Слідчим відділом Приазовського відділення поліції Мелітопольського відділу поліції Головного управління НП в Запорізькій області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12019080330000012 від 05.01.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України (а.с. 17). Ухвалою слідчого судді Приазовського районного суду Запорізької області від 08.01.2019 року клопотання слідчого задоволено та надано дозвіл на проведення обшуку житла та іншого володіння за місцем мешкання [PERSON] (а.с. 18-19). Під час проведення обшуку було вилучене майно, яке за постановами слідчого від 09.01.2019 року та 11 січня 2019 року було долучено до провадження як речові докази (а.с. 28, 29-30). Ухвалою слідчого судді Приазовського районного суду Запорізької області від 11.01.2019 року клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 09.01.2019 року (а.с. 32-33). 18 січня 2019 року слідчим [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України (а.с. 35-37). 18 січня 2019 року прокурором Приазовського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури було складено обвинувальний акт за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та кримінальне провадження № 12019080330000012 з обвинувальним актом направлено до суду (а.с. 38-40). Вироком Приазовського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2019 року [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.213 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується. Скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приазовського районного суду Запорізької області від 11.01.2019 року, та речові докази повернуті [PERSON] (а.с. 41-53). Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2019 року щодо [PERSON] залишено без змін. (а.с. 54-63). Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2020 року касаційна скарга прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції, на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року щодо [PERSON] , а також додані до неї матеріали повернути особі, яка її подала (а.с. 67-69). Таким чином, вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2019 року набрав законної сили. Згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - позивач має право на відшкодування шкоди. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно з частинами 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, які передбачають спеціальні підстави для відшкодування шкоди, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок , зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 2 ст. 2 Закону № 266/94 передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода. На підставі абзаців 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ВС У звертає увагу, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до п. 14 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Рішенням Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року у справі № 1-15/99 надане тлумачення щодо того, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. Передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину. Кримінальним процесуальним Кодексом України 2012 року поняття «пред`явлення обвинувачення» замінено на поняття «повідомлення особі про підозру» (ст.ст. 276-279 КПК України). Сукупний аналіз змісту Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 у справі № 1-15/99 та положень ст.ст. 276-279 КПК України дає підстави зробити висновок, що початком періоду, з якого [PERSON] слід обчислювати нарахування моральної шкоди буде 18 січня 2019 року дата повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні злочинів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом з 18 січня 2019 року (дати повідомлення [PERSON] про підозру у вчинені злочину) по 26 лютого 2020 року (дати набрання законної сили вироком Приазовського районного суду), що становить 13 місяців і 8 днів. Також, [PERSON] було оголошено підозру, у його помешканні проводився обшук, було накладено арешт на майно позивача. Статтею 13 Закону № 266/94 передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, вказаним законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. У випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений вказаним законом розмір є мінімальним, гарантований державою, суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду 20 вересня 2018 року за результатами розгляду справи № 686/23731/15-ц. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законодавством на момент відшкодування. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 01.01.2019 року розмір мінімальної заробітної плати становить 4173 гривні. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 01.01.2020 року розмір мінімальної заробітної плати становить 4723 гривні. Таким чином, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, за період 13 місяців 8 днів перебування позивача під слідством не повинен бути меншим ніж 56058 грн. = (12 місяців х 4173 грн. = 50076 грн.) + (1 місяць х 4723 грн. = 4723 грн.) та 8 днів (4723:30) х 8 днів) = 1259 грн.). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід врахувати також те, що у позивача проводився обшук, що, поза сумнівом, викликало у нього посилені моральні страждання, пов`язані з вторгненням у своє житло за обставин, коли позивач не давав підстави своїми діями для такого вторгнення. На майно позивача був накладений арешт, що також викликало посилені моральні страждання, пов`язані з обмеженням права мирно володіти своїм майном. Позивачем витрачався час для участі у судових засіданнях та витрачалися сили для доведення своєї невинуватості у вчинені інкримінуємому йому кримінальному правопорушенні. Тобто, діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури завдали моральної втрати [PERSON] , що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Завданні страждання, внаслідок фізичного чи психічного впливу, призвели до погіршення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. Законом № 266/94 визначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду 20 вересня 2018 року за результатами розгляду справи № 686/23731/15-ц. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» станом на 28.12.2020 року ( на день розгляду справи) розмір мінімальної заробітної плати становить 5000 гривень. Таким чином, на підставі викладеного, з врахуванням принципів розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, який слід відшкодувати позивачу, становить 65 000 грн = (13 місяців х 5000 грн). Суд критично відноситься до невизнання відповідачем ГУНП в Запорізькій області позовних вимог, бо позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, або майнового характеру, внаслідок дій або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, оскільки наявний вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2019 року, яким [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.213 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується. Та вказаний вирок набрав законної сили. Стосовно не визнання позовних вимог відповідачем Державною Казначейською службою України слід зазначити, що Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 № 215, казначейство, відповідно до покладених на нього завдань та в установленому Законом порядку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.25 Бюджетного Кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Частиною 2 ст.25 Бюджетного Кодексу України передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України. Суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved