Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

28 лютого 2017 року до Центрального районного суду м, Миколаєва надійшла позовна заява Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернат №2 Донецької обласної ради до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в якій позивач просив позбавити [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що [PERSON] у період з червня 2008 року до серпня 2015 року відбувала покарання за вироком суду. Після звільнення з місць позбавлення волі свого сина не відвідувала, хоча про місце його знаходження знала. Відповідачка вихованням дитини не займається, його долею не цікавиться. Правом на подачу відзив відповідачка не скористалася. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2017 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. У період з лютого 2017 року по 09 лютого 2021 справа перебувала в провадженні іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 лютого 2021 року для розгляду цієї справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у підготовче судове засідання. Також судом замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Службу у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, та зобов`язано його надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON] . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, з невідомих суду причин. Позивач та третя особа просять справу розглядати без участі їх представників. Відповідачка будучи повідомленою (засобами поштового зв`язку та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб сайті оголошення) про дату та час слухання справи, до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила. За такого суд ухвалив, провести розгляд справи за відсутності сторін, які не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. [PERSON] народився [INFO] (12 років), його батьком є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 06 листопада 2012 року відомості про батька [PERSON] записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України зі слів матері. 20 жовтня 2011 року наказом №247 Маріупольського дошкільного дитячого будинку «Сонечко» [PERSON] зарахований до цього закладу в групу для дітей із ЗПР №3. З довідки Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів №2 Донецької обласної ради № 2 слідує, що [PERSON] перебуває на повному державному забезпеченні. Відповідно до рішень виконавчого комітету Харцизької міської ради від 26 вересня 2011 року №745 та № 746 малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, всі передбачені діючим законодавством України пільги для дітей - сиріт, дітей позбавлених батьківського піклування. Дитину влаштовано до державного закладу на повне державне забезпечення та закріплено право на позачергове отримання житла по закінченні перебування дитини у державному закладі. З 28 серпня 2015 року [PERSON] зарахований до першого класу за переведенням з дитячого будинку «Сонечко» м. Маріуполя. Відповідачка [PERSON] , вироком Харцизського міського суду Донецької області від 26 червня 2008 року визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України та їй призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі. Відповідно до довідки Чорноморської виправної колонії управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№74), засуджена [PERSON] , [INFO] , [INFO] народила дитину, відбуваючи покарання у місцях позбавлення волі. Кінцевий строк відбування покарання 29 серпня 2015 року. [PERSON] , відповідно до довідки Чорноморської виправної колонії управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№74) від 25 листопада 2015 року, відбувала покарання з 15 листопада 2008 року по 28 серпень 2015 року. Після звільнення мала намір проживати за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року задоволено позов Маріупольського дошкільного дитячого будинку «Сонечко» в інтересах [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ј частини всіх видів доходів чи заробітку, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову, тобто з 22 грудня 2011 року до досягнення дитиною повноліття, до [INFO] . Як вбачається з відповіді служби у справах дітей Константинівської міської ради від 15 грудня 2015 року, [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS] протягом 2015 року не проживала та її місце перебування службі невідоме. З повідомлення служби у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 19 січня 2016 року вбачається, що [PERSON] до служби у справах дітей з приводу повернення їй малолітньої дитини [PERSON] не зверталась. Відповідно до повідомлення служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації від 03 березня 2016 року, [PERSON] після повернення з місць позбавлення волі до служб у справах дітей міських рад та райдержадміністрацій області з заявою щодо повернення їй сина [PERSON] на виховання не зверталась. Як вбачається з актів про невідвідування №353 та №859, складених 06 серпня 2016 та 14 листопада 2016 року Маріупольською загальноосвітньою школою-інтернатом І-ІІ ступенів №2 Донецької області починаючи з 28 серпня 2015 року (дата звільнення з місць позбавлення волі) протягом 9-ти місяців сина [PERSON] не відвідувала, не листувалася з ним та не забезпечувала матеріально. З висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради №01.1-01-23-106 від 27 квітня 2021 року вбачається, що виконавчий комітет Маріупольської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини 1-3 статті 157 СК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». У своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі HUNT v. UKRAINE, № 31111/04 (§54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п. 78). У §100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09 вказано на те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен , зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідачка [PERSON] починаючи з 28 серпня 2015 року не цікавиться життям свого сина [PERSON] , не бере участі у його утриманні та вихованні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачка протягом тривалого часу (більше п`яти років) свідомо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно сина [PERSON] , що з огляду на приписи пунктів 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Таким чином, суд, оцінивши відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України надані докази, вивчивши матеріали справи, вважає доведеним той факт, що відповідачка [PERSON] не піклується про свого сина [PERSON] , свідомо ухиляється від своїх обов`язків по його вихованню, не бажає змінити свою поведінку на краще, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Позбавлення її батьківських прав буде відповідавати інтересам сина [PERSON] . За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно зі статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 1600 грн 00 коп. (у розмірі станом на 2017 рік).

Outcome: approved