Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

26 січня 2018 року позивач звернулася до суду із позовом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] 62764,19грн. за понесені витрати на утримання та збереження спільного майна відповідно до розміру своїх ідеальних часток у праві власності на будинок [ADDRESS] , по 31382,09грн. з кожної. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником 31/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 24.06.2008. Іншими співвласниками цього житлового будинку є відповідачі по 69/200 частин у кожній. Загальна площа житлового будинку складає 46,00кв.м., житлова площа 24,80кв.м., отже за технічними даними виділ в натурі ідеальних часток кожному співвласнику неможливий. Позивач постійно проживає у будинку, відповідачі не проживають та не приймають участі в утриманні житлового будинку та надвірних будівель, не сплачують комунальні послуги, не утримують прибуткову територію. Всі витрати по утриманню домоволодіння несе позивач. Оскільки житловий будинок був побудований в 1951 році тож необхідно було зробити капітальний ремонт для придатності проживання. Позивачем було проведено капітальний ремонт житлового будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] , проведено водопостачання, відновлено конструктивні елементи будівель, перекрито дах, встановлено металопластикові вікна, сплачено за комунальні послуги. Відповідачі не бажають приймати участь у проведенні капітального ремонту та облаштування житлового будинку, і також, не надають матеріальної допомоги позивачу, відмовляються компенсувати позивачу понесені нею витрати на утримання нерухомого майна, які є значними, тож, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом. Позивач неодноразово змінювала суму, яку просила стягнути з відповідачів та остаточно вона збільшила свої позовні вимоги та просить суд стягнути відповідачів у рівних частках 94793,95грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2018 року позовну заяву залишено без руху з підстав ненадання позивачем примірника позовної заяви з додатком, перекладеного на російську мову, який необхідно направити громадянці РФ відповідачу [PERSON] , надано позивачу десятиденний строк на усунення недоліків. 15 лютого 2018 року позивачем усунуто недоліки та подано примірник позовної заяви з доданими матеріалами, перекладений на російську мову. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 березня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20 квітня 2018 року о 09 год. 00 хв. 26 квітня 2018 року відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про вселення її у житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона є власником 69/200 частин цього житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель на підставі договору дарування від 13.07.2007, її постійне місце проживання зареєстровано за вказаною адресою, однак, вона не має можливості проживати оскільки [PERSON] змінила замки від воріт та будинку та перешкоджає їй користуватися своєю власністю, у зв`язку з чим [PERSON] зверталася до органів поліції зі скаргою на неправомірні дії [PERSON] , однак за результатами розгляду скарг повідомлено, що це є цивільно-правовими відносинами і за захистом своїх прав скаржнику необхідно звернутися до суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 вересня 2018 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 17 вересня 2018 року об 16 год. 15 хв. Позивачем подано до суду відповідь на відзив [PERSON] , в якому вона зазначила, що не перешкоджала [PERSON] у користуванні її власністю, що відповідачі ігнорували її звернення до них з приводу руйнування будинку, необхідності проведення робіт по капітальному ремонту та відновленню елементів житлового будинку, необхідності сплачувати за комунальні послуги. В ході судового розгляду свої позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, з тих підстав, що вона ніколи не перешкоджала у доступі до будинку відповідачам, вони самі не приймали ніякої ініціативи щодо утримання своєї власності, при цьому, позивач намагалася вирішити питання щодо викупу часток відповідачів, про що вони навіть здійснили підготовчі дії для укладення договорів купівлі-продажу часток житлового будинку, однак відповідачі не з`явилися в обумовлений час до нотаріуса. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, посилалась на те, що з моменту смерті батька, вона її не пускала в будинок, вона не має можливості користуватися своєю власністю, позивач одноосібно приймала рішення щодо проведення капітального ремонту житлового будинку, здійснення витрат на придбання будівельних матеріалів, ремонт і не погоджувала ці витрати з іншими співвласниками, позивачем не здійснено розрахунок витрат газу на опалення будинку, просила суд застосувати строки позовної давності, які на момент розгляду справи сплили. Просила суд задовольнити її зустрічний позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. ЇЇ представник заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки позов подано поза межами строків позовної давності, а також, оскільки позивач одноосібно користується спірним житловим будинком тож вона самостійно і повинна нести усі витрати по його утриманню. Сторони в судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви, в яких проти задоволення позовних вимог іншої сторони заперечували з підстав, викладених у первісному та зустрічному позовах. Інших клопотань та заяв від учасників до суду не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За приписами ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, укладеному між [PERSON] та [PERSON] 24.06.2008, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Цидибрагою С.О., реєстр. № 3678, [PERSON] набула право власності на 31/100 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 46,00кв.м., житловою площею 24,80кв.м., з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у вказаному будинку 21.10.2008. Згідно даних технічного паспорту від 30.04.2008 спірний житловий будинок складається з двох житлових кімнат, площею 19,80кв.м. та 5,00кв.м., веранди, передпокою, комори та тамбуру, має знос 50%. [PERSON] та [PERSON] набули право власності на 69/200 частин житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 46,00кв.м., житловою площею 24,80кв.м., з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , кожна на підставі договору дарування, посвідченого 13 липня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Куриленко С.В., реєстровий № 1938. [PERSON] з 23.05.1998 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 09.10.2017 зареєструвала своє постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , однак постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] постійно проживає в [ADDRESS] в [ADDRESS] . Згідно накладних, чеків та квитанцій та фотоматеріалів спірного житлового будинку, наданих позивачем [PERSON] вбачається, що вона в період проживання у спірному будинку придбавала будівельні матеріали та оплачувала роботи по ремонту будинку, оплачувала комунальні послуги. 29.07.2014 депутатом Мерф`янскої міської ради Рудим Т.Ф. за участі сусідів [PERSON] та [PERSON] складено акт, про те, що в [ADDRESS] по [ADDRESS] області, постійно проживають [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] , 1929 року народження, який має слабкий зір, хворіє, потребує стороннього догляду, догляд за ним здійснює [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] доньки [PERSON] не піклуються про батька, його не відвідують, матеріальної допомоги не надають, у будинку [ADDRESS] не проживають. 18.04.2018 депутатом Мереф`янської міської ради [PERSON] за участі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] складено акт, в якому зазначено, що в [ADDRESS] . Мерефа по вул. Некрасова, 15, Харківського району Харківської області, постійно проживали [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] , 1929 року народження, [PERSON] доглядала чоловіка до дня смерті, який був прикутий до ліжка, [PERSON] помер [INFO] , з цього часу [PERSON] проживає у будинку одна, яка здійснила ремонт будинку: перекрито дах, проведено водопостачання, встановлені нові вікна та двері, інші родичі [PERSON] не з`являлися, допомоги не надавали. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що у спірному будинку після смерті чоловіка проживала одна [PERSON] , здійснювала за власний рахунок поточний ремонт будинку, провела роботи з капітального ремонту будинку оскільки він вже руйнувався, інші співвласники матеріальної допомоги не надавали, будь-яким іншим способом не приймали участі у проведенні ремонтних робіт. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, є спільною частковою власністю. Згідно ст.\~358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної компенсації. Відтак суд зауважує, що у положенні ст.\~13\~Конституції України закріплено важливий принцип інституту права власності «власність зобов`язує». Це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, але й турбуватися про нього. А тому видається справедливим, що кожен власник відповідно своєї частки має брати участь в різноманітних витрат, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна. Статтею 162\~ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. За правилами ст.\~322\~ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. ст. 541, 543 ЦК України). Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування. Правило ст.\~360\~ЦК застосовується незалежно від того, хто із співвласників виступив стороною за договірним зобов`язанням щодо спільного майна, за умови, що даний співвласник мав право укладати цей договір. Отже відповідачі за первісним позовом повинні приймати участь в утриманні своєї частки власності у спірному будинку та нести витрати по сплаті комунальних послуг. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 525, ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 256\~ЦК України передбачено, що це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність. Загальна позовна давність відповідно до ст.\~257\~ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, при цьому відповідно до ч. 5 ст.\~261\~ЦК за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку позовної давності розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст. 253 ЦК України). До подій, пов`язаних із початком перебігу строку позовної давності, належать загальні та спеціальні підстави, які визначають цей момент. За загальним правилом, перебіг позовної давності розпочинається від дня настання першої з таких подій (ч. 1 ст. 261 ЦК України): 1). особа дізналася про порушення свого права; 2). особа мала реальну можливість довідатися про порушення свого права; 3). особа довідалася чи могла довідатися про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, капітальний ремонт спірного житлового будинку тривав до 2018 року. Проживаючи у спірному будинку постійно, [PERSON] здійснювала ремонтні роботи поступово. Заборгованість за послуги газопостачання також сплачувала після 2017 року. Також судом встановлено, що право власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] не було припинено. В 2017 році [PERSON] намагалася вселитися у спірний житловий будинок. [PERSON] робила ремонті роботи за власні кошти, маючи згоду на те інших співвласників, які мали на меті продати їй свої частки, розраховуючи, що вона буде власником усього домоволодіння, тож сторони намагалися досягти згоди щодо викупу їхніх часток власності у спірному житловому будинку позивачем. А коли сторони не дійшли згоди щодо умов продажу своїх часток, тож і виник спір з приводу відшкодування понесених витрат на утримання та ремонт будинку. Тож суд приходить до висновку, що права позивача були порушені та підлягають судовому захисту, отже в даному спорі позовна давність не повинна застосовуватись. Разом із цим, суд звертає увагу на наступне. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на за садах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 76\~ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тож, суд визнає недопустимими доказами накладну № 48 від 18.06.2015 на суму 4000,00грн., в якій відсутні відомості щодо найменування придбаного товару, та рахунок-фактуру № СС 01-2108/17 від 21.08.2017 на здійснення оплати товару на суму 2441,60 грн., який не має доказового значення щодо здійснення оплати за товар та його придбання позивачем [PERSON] зустрічному позові [PERSON] посилається на те, що [PERSON] не надає їй доступу до спірного будинку, у зв`язку з чим вона вимушена була поскаржитися до органів поліції. З відповіді Харківського ВП ГУ НП в Харківській області від 05.12.2017 вбачається, що [PERSON] дійсно скаржилася на неправомірні дії з боку Маяцької СВ. з приводу обмеження права користування своєю власністю, однак, проведеною перевіркою не встановлено місце знаходження [PERSON] та не опитано її з приводу обставин, викладених у скарзі, запропоновано звернутися до суду згідно цивільно-правового законодавства України. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є зятем [PERSON] пояснив, що неодноразово вони разом приїздили на [ADDRESS] , однак двері ніхто не відчинив, поспілкуватися з [PERSON] з приводу користування нерухомістю не вдалося. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак не має можливості проживати за місцем реєстрації, оскільки не має доступу до будинку, так як замки з воріт та дверей замінені, їй ключі від них не надані відповідачем [PERSON] Згідно вимог ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосуваннясудами Житлового кодексу України» (з відповідними змінами та доповненнями), п. 5 передбачено, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, [PERSON] не має доступу до спірного житлового будинку, не має можливості проживати за місцем реєстрації, відповідач [PERSON] заперечує проти вселення позивача у спірний житловий будинок. Згідно ч. 3 ст.\~47\~Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За ч. 4 ст.\~9\~Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом Таким чином, відповідач [PERSON] всупереч приписам ч. 3 ст. 47 Конституції України, ч. 4 ст. 9\~Житлового кодексу без наявності відповідного судового рішення протиправно обмежує позивача у користуванні спірним будинком, фактично позбавляє її житла. Доводи відповідача щодо причин, з яких вона чинить перешкоди позивачу, є несуттєвими та судом до уваги не приймаються Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 13\~ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, пунктом 6 статті 3\~ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. В статтях 13, 41\~Конституції України закріплено, що власність зобов`язує , усі суб`єкти права власності рівні перед законом, а держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] про стягнення зі співвласників витрат по утриманню житлового будинку підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] про вселення необхідно задовольнити у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та розподіляє між сторонами.

Outcome: partial