Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

26 травня 2016 року до суду надійшла вищевказана заява, у якій заявник просить встановити факт смерті [PERSON], 17 березня 1946р.н., місце смерті м.Харкцизьк, Донецька область, яка настала 28 травня 2015року. Вимоги обґрунтовано тим, що заявник перебувала в шлюбі із [PERSON], 17.03.1946р.н. (місце народження Яковлевка, Яковлевського району, Приморського краю). Чоловік заявника помер 28.05.2015р. перебуваючи на стаціонарному лікуванні в лікарні №1 м.Харцизька, Донецької області. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть за №75 від 29.05.2015р. причина його смерті «злоякісне новоутворення шлунку». 02.06.2015р. було видано свідоцтво про смерть серії І-НО № 836887 за актовим номером №124. Дане свідоцтво було видано Виконавчим комітетом Зугреської міської ради м.Харцизька, Донецької області. Після смерті чоловіка залишилось спадкове майно. Для отримання свідоцтва про право на спадщину заявник звернулась до Шахтарської державної нотаріальної контори Донецької області, 17.07.2015р. Шахтарська державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу за №57692262 та внесла до реєстру Спадкових справ витяг за № 40946839. У звязку з відкриттям спадкової справи та оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом заявнику необхідно свідоцтво про смерть чоловіка. Частина спадкового знаходиться в м.Дніпропетровську, Заявник тимчасово проживаю за адресою: [INFO]. Звернулась до приватного нотаріуса з питанням про подання заяви на спадщину і заявнику повідомили, видане свідоцтво про смерть є недійсним заявник повинна звернутись до органів РАЦС і отримати нове свідоцтво про смерть. Заявник звернулася до Красногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану за свідоцтвом про смерть, однак органи Красногвардійського відділу РАЦС 19.01.2016р. № 83/10.6-25 відмовили заявнику в його видачі, посилаючись на ч.1 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Будь-які органи, їх посадові та службові особи тимчасово окупованій території та їх діяльність, вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Заявник у судове засідання не зявилась. Від неї надійшла заява, у якій заяву підтримала у повному обсязі та просила розглядати справу за своєї відсутності. Представники заінтересованих особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У звязку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Заявник є дружиною [PERSON], 17.03.1946р.н., уродженця Яковлевки, Яковлевського району, Приморського краю, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії І-КИ № 264885 від 29.04.1972р. (а.с.5). 28 травня 2015р. [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №836887, виданого виконавчим комітетом Зугреської міської ради м.Харцизька, Донецької області від 02.06.2015р.(а.с.6). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть за №75 від 29.05.2015р. причина смерті [PERSON] «злоякісне новоутворення шлунку» (а.с.7). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, для отримання свідоцтва про право на спадщину заявник звернулась до Шахтарської державної нотаріальної контори Донецької області та 15.07.2015р. Шахтарська державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу за №57692262 та внесла до реєстру Спадкових справ витяг за № 40946839, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.8). Відповідно до п. 13 Постанови №5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявник звернулася до Красногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції з заявою про реєстрацію смерті чоловіка [PERSON] Листом начальника Красногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції від 19 січня 2016 року №83/10.6-25, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації факту смерті чоловіка заявниці (а.с.3-4). Згідно із п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 ст.49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею257-1 ЦПК України\~встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для заявника має юридичне значення, тому що створює для неї відповідні правові наслідки. Оцінюючи у сукупності надані докази, встановлені у судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що обставини, викладені заявником, знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на вимогах закону, а заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved