Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

28 листопада 2019 року позивач звернувся у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій просить: -визнати частково недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Ровенскої районної ради від 11 листопада 1987 року в частині видачі свідоцтва [PERSON] з розміром долі - 1 в частині 1/2 частки та Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року видане [PERSON] ; -визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом Р.№2-441 від 22 червня 2007 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , видане [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному в розмірі часток по 1/4 частині кожному на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] ; -визнати частково недійсним Договір дарування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , укладений 24 жовтня 2021 року №1007, між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк Ф.П., в розмірі частки 1/4; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та витребувати 1/4 частину цього житлового будинку у [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з моменту народження і по даний час проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Жодних документів на даний будинок він ніколи не бачив, всіма питаннями щодо документів на будинок займались його батьки. У вказаному будинку також проживала його баба - [PERSON] , яка померла коли він був неповнолітнім. [INFO] помер його батько - [PERSON] . На день смерті батька у вказаному будинку проживав він з своєю сім`єю та його батьки. 22 червня 2007 року він та його мати отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , по 1/2 частині кожному, у якому вказано, що право власності на успадкований житловий будинок з надвірними будівлями спадкодавцю належало на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Рівненської районної ради народних депутатів Рівненської області від 30 листопада 1987 року. Влітку 2018 року йому випадково стало відомо, що його матір [PERSON] подарувала свою 1/2 частину будинку його брату - [PERSON] Отримавши 03 червня 2019 року Архівний витяг Архівного відділу Рівненського району Рівненської області за №354/04-01 він дізнався про те, що свідоцтво про право особистої власності від 30 листопада 1987 року його батькові було видане на підставі рішення Рівненської районної ради народних депутатів Рівненської області №339 від 11 листопада 1987 року. Окрім цього, йому стало відомо, що згідно даних погосподарської книги по с. Малий Олексин за 1974-1976 року міститься запис про господарство [PERSON] , до складу якого входила 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . 24 жовтня 1969 року його баба [PERSON] залишила заповіт, за яким усе своє майно заповіла йому, [PERSON] . Про вказаний заповіт він дізнався лише 07 листопада 2019 року отримавши його дублікат. Після цього, серед старих сімейних фотографій він знайшов лист виконавчого комітету Шпанівської сільської ради №626 від 08 серпня 1978 року, в якому вказано, що він своєчасно прийняв спадщину після смерті баби [PERSON] . Однак, його батьки документів про право на спадщину на його ім`я не отримали та ніколи не повідомляли про його права на спадщину. Вважає, що рішення виконавчого комітету Ровенскої районної ради від 11 листопада 1987 року, Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року, Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , Договір дарування, укладений 24 жовтня 2021 року №1007, між [PERSON] та [PERSON] порушують його права, як власника 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , яку він успадкував після [PERSON] 24 січня 2020 року відповідачі подали відзив на позовну заяву [PERSON] в якій просять в задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю та пропуском строку позовної давності. В обґрунтування заперечень на позовні вимоги посилаються на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що [PERSON] на день її смерті належала на праві особистої власності 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Поряд з цим, заповіт на який посилається позивач є нікчемним, оскільки при його складанні не дотримано вимог закону, а саме в ньому не вказано місце та час його складання, він не погоджений із співвласниками майна, яке заповіла [PERSON] , його посвідчила посадова особа не наділена на це повноваженнями. Окрім цього, позивач пропустив строк позовної давності для захисту своїх прав в суді. В судовому засіданні позивач [PERSON] , який був допитаний за правилами свідка, позов підтримав та давши суду показання аналогічні за змістом обґрунтуванню викладеному в позовній заяві, просив її задоволити. Окрім цього, позивач наголосив на тому, що він не знав про існування заповіту складеного на його користь [PERSON] , його дублікат отримав лише 07 листопада 2019 року. Дублікат заповіту від 26 грудня 1978 року та лист Шпанівської сільської Ради за №626 від 08 серпня 1978 року він випадково в 2019 році знайшов у себе вдома серед старих фотографій, а тому вважає, що строк звернення до суду пропустив з поважних причин. Представник позивача позицію довірителя підтримала повністю просила визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та задоволити позов повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, пославшись на обґрунтування заперечень викладенні у відзиві на позов, просив в його задоволенні відмовити. Додатково пояснив, що позивач весь час знав про існування заповіту [PERSON] та весь час з цього приводу вів суперечки із батьками. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позицію довірителя повністю підтримав, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі так як його позов безпідставний та поданий із пропуском строку позовної давності. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі. Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона є двоюрідною сестрою позивача та відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] є її тіткою, а [PERSON] її бабою. [PERSON] до смерті жила в тому ж будинку що і позивач, відповідач [PERSON] та їх батьки. Цей будинок знаходиться в с. Малий Олексин Рівненського району Рівненської області. Чи складала [PERSON] заповіт їй нічого не відомо. Ознайомившись з позовною заявою та відзивом на неї, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника, показання свідка, дослідивши докази, суд приходить до наступного. 24 жовтня 1969 року [PERSON] склала заповіт, який цього ж дня був нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Шпанівської сільської Ради депутатів трудящих Ровенского району Ровенской області (на даний час Рівненський район Рівненської області) та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під №46, що підтверджено копією дубліката заповіту, виданого 26 грудня 1978 року та копією дубліката заповіту, виданого 31 жовтня 2019 року (а.с. 22, 23). Вказаним заповітом [PERSON] заповіла все своє майно своєму внуку [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу України РСР (далі по тексту ЦК УРСР) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] , виданого повторно Рівненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану 06 червня 2019 року (а.с. 10). Згідно положень ст. 525 ЦК УРСР в день смерті спадкодавця відкривається спадщина на його майно. На день смерті, [PERSON] на праві приватної власності належала 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , інша 1/2 частина вказаного будинку належала [PERSON] , який мав склад сім`ї: [PERSON] - дружина, [PERSON] та [PERSON] - сини. Вказане підтверджується: копіями архівних довідок №260/04-01 і №259/04-01 від 15 квітня 2019 року, витягом із Погосподарської книги за 1974-1976 роки та показаннями свідка [PERSON] (а.с. 8, 9, 114-118). Як вбачається із копії Довідки №626, виданої [PERSON] 08 серпня 1978 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської Ради народних депутатів Ровенського району Ровенської області для подання в Ровенську нотаріальну контору (далі по тексту - Довідка №626 від 08 серпня 1978 року), він своєчасно прийняв спадкове майно померлої [PERSON] , яке складається із 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться в селі Малий Олексин Ровенського району Ровенської області, оскільки проживає у вказаному будинку та сплачує нараховані платежі (а.с 21). Згідно положень ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець, який протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном визнається таким, що прийняв спадщину. Статтею 560 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не звернувся, свідоцтво про право на спадщину не отримав. 11 листопада 1987 року рішенням виконавчого комітету Ровенської районної Ради народних депутатів Ровенської області №339 (далі по тексту - рішення №339 від 11 листопада 1987 року) вирішено видати [PERSON] свідоцтво про право особистої власності на належний йому житловий будинок в [ADDRESS] в розмірі долі 1, тобто на весь будинок, в тому числі і на 1/2 частину будинку, яка належала його сину [PERSON] , як спадкоємцю майна [PERSON] , що підтверджено архівним витягом №354/04-01 від 03 червня 2019 року (а.с 12). 30 листопада 1987 року виконавчим комітетом Ровенської районної Ради народних депутатів Каніщеву М.І. видано свідоцтво про право особистої власності на ціле домоволодіння в [ADDRESS] (далі по тексту - свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року) (а.с. 14). Відповідно до п.1, п.13 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Заступник Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р. та погодженої Заступником Голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 р. реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою. За таких обставин, суд приходить до переконання, що бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Ровенської районної Ради народних депутатів помилково прийшло до переконання про те, що весь будинок в [ADDRESS] належав [PERSON] , не врахувало того, що половина даного будинку належала [PERSON] , та подало недостовірні відомості на затвердження виконавчому комітету Ровенської районної Ради народних депутатів. В подальшому, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] , виданого 12 березня 1999 року Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, (а.с. 11). На момент смерті [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року, йому на праві приватної власності належав цілий будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] , будучи сином і дружиною [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , виданого Шпанівською сільською Радою Ровенського району Ровенської області 02 січня 1961 року (а.с. 94 на звороті) та копією свідоцтва про одруження, серія [NUMBER] , виданого Шпанівською сільською Радою Ровенського району Ровенської області 04 лютого 1959 року (а.с. 95), а відповідно спадкоємцями першої черги за законом, проживаючи разом із спадкодавцем на момент його смерті і фактично відразу вступивши в управління та володіння спадковим майном, вважаються такими, що прийняли спадщину. 22 червня 2007 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Рівненської районної державної нотаріальної контори із заявами (а.с. 93, заява [PERSON] на звороті), в яких повідомили про те, що спадкодавцю [PERSON] на день смерті на праві приватної власності належав цілий будинок за адресою: [ADDRESS] , надали відповідне свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року та просили видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом. 22 червня 2007 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. видано [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємцям за законом [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] з рівними долями по 1/2 частці кожному (далі по тексту - свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року) (а.с. 99). 24 жовтня 2012 року [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджено Договором дарування, посвідченим 24 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Самсонюком Ф.П. (далі по тексту - Договір дарування від 24 жовтня 2012 року) (а.с. 161-162). Зважаючи на викладене, рішення №339 від 11 листопада 1987 року, видане на його підставі свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року та свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року порушують право позивача, як власника 1/2 частини будинку в [ADDRESS] , яку він прийняв у спадщину після [PERSON] , однак суд приходить до переконання, що позивач за захистом свого порушеного права звернувся після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у відзиві. Як вбачається із змісту позовної заяви та пояснень (показань) позивача він не знав про існування заповіту складеного на його користь [PERSON] , не отримував 26 грудня 1978 року його дубліката, не знав про існування довідки №626 від 08 серпня 1978 року, два останніх документи він випадково в 2019 році знайшов у себе вдома перебираючи старі документи і фотографії, а відповідно лише тоді дізнався про те, що успадкував 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] після своєї баби [PERSON] . Також, до 2019 року він не вдавався до деталей, як і за ким було зареєстроване право власності на спірний будинок, оскільки оформленням відповідних документів займалась його мати [PERSON] . А відповідно, оскільки до 2019 року він не знав про наявність у нього права власності на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] , яку він успадкував після баби [PERSON] та не знав про його порушення при безпідставному оформленні права власності на це майно за його батьком [PERSON] , він вважає, що строк позовної давності пропустив з поважних причин і його порушене право підлягає захисту. Вказані посилання позивача суд вважає надуманими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Так, [PERSON] до позовної заяви долучено копію Довідки №626 від 08 серпня 1978 року та копію дублікату заповіту [PERSON] , виданого 26 грудня 1978 року виконавчим комітетом Шпанівської сільської Ради народних депутатів Ровенського району Ровенської області, оригінали яких нібито найдені ним у 2019 році. Відповідно до п.4 та п.23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої Наказом Міністра юстиції УРСР № 1/5 від 19 січня 1976 року (далі по тексту - Інструкція) службові особи виконавчих комітетів зобов`язані додержувати таємниці вчинюваних нотаріальних дій. Довідки про вчинені нотаріальні дії і документи видаються тільки громадянам, державним установам, підприємствам і організаціям, колгоспам, іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. У разі втрати документа, посвідченого або виданого службовою особою виконавчого комітету, за письмовою заявою громадян, державних установ, підприємств і організацій, колгоспів та інших кооперативних і громадських організацій, за дорученням або щодо яких вчинялись нотаріальні дії, видається дублікат втраченого документа. Дублікат заповіту може бути виданий вказаним у заповіті спадкоємцям лише після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача. У разі смерті спадкоємців, які були вказані в заповіті, дублікат може бути виданий їх спадкоємцям після подачі ними свідоцтва про смерть заповідача і померлого спадкоємця. Зважаючи на вимоги зазначеного нормативного акту службові особи виконавчого комітету Шпанівської сільської Ради Ровенського району Ровенської області вищезгадану довідку та дублікат заповіту не могли видати жодній інші особі, окрім спадкоємця, щодо якого вчинялась вказана нотаріальна дія, а саме [PERSON] , який на момент видачі дублікату заповіту, тобто 26 грудня 1978 року вже був повнолітнім і в його інтересах не могли діяти його батьки, як законні представники. Вказане повністю співпадає із поясненнями наданими суду відповідачем [PERSON] , в яких він стверджує про те, що позивачу весь час було відомо про існування заповіту. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки, позивач не надав суду жодних доказів які б могли підтвердити ту обставину, що довідка №626 від 08 серпня 1978 року та дублікат заповіту від 26 грудня 1978 року були отриманні у виконавчому комітеті Шпанівської сільської Ради Ровенського району Ровенської області не ним, а іншою особою, враховуючи положення Інструкції та приймаючи до уваги пояснення відповідача [PERSON] , суд приходить до переконання, що зазначені документи отримані позивачем, а відповідно на момент отримання дублікату заповіту 26 грудня 1978 року він знав, що він є спадкоємцем майна своєї баби [PERSON] та успадкував належну їй 1/2 частину вищевказаного житлового будинку. Приймаючи до уваги ту обставину, що [PERSON] 22 червня 2007 року у заяві до Рівненської районної державної нотаріальної контори вказав той факт, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] повністю належить його покійному батькові [PERSON] , суд приходить до переконання, що з цього часу позивач повинен був усвідомлювати, що його право власності на 1/2 частину вказаного будинку порушене, міг дізнатись ким та коли, і вважає вказану дату початком перебігу строку позовної давності для позовних вимог щодо визнання частково недійсними рішення №339 від 11 листопада 1987 року, свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року та визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування після [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу положень ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки, позивач не навів жодних інших причин пропуску строку позовної давності окрім тієї, що йому не було відомо про порушення його права, яка не знайшла свого підтвердження, суд приходить до переконання про відсутність підстав вважати, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин. Згідно ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що з 22 червня 2007 року, тобто моменту коли позивач міг дізнатись про порушення свого права, до 28 листопада 2019 року, а саме дня звернення з позовною заявою до суду, пройшло більше трьох років, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання частково недійсними рішення №339 від 11 листопада 1987 року, свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1987 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2007 року та визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування після [PERSON] . Оскільки, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вищеперерахованими позовними вимогами, причини пропуску такого строку не визнані судом поважними та приймаючи до уваги, що відповідачі заявили про застосування наслідків спливу позовної давності, суд приходить до переконання про необхідність відмовити у задоволенні вищевказаних позовних вимог в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання частково недійсним Договору дарування від 24 жовтня 2012 року та витребування 1/4 частини спірного будинку із володіння [PERSON] є похідними від вимоги про визнання права власності на спірне майно, яка не підлягає до задоволення у зв`язку із пропуском строку позовної давності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення таких вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed