Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

28.11.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи вимоги тим, що 23.11.2016 року відповідач отримала від неї грошові кошти в розмірі 13 000,00 грн., які зобов`язалась повернути у тримісячний строк до 23.02.2017 року, що підтверджується розпискою, яку відповідач написала власноруч. До теперішнього часу відповідач борг не повернула, на прохання позивача про добровільне повернення боргу відповідачка не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає. З метою врегулювання спору позивач звернулась із письмовою заявою до відповідача, проте будь якої відповіді не отримала, у зв`язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом позивач змушена звернутися до суду. На підставі викладеного, просила стягнути з [PERSON] борг у розмірі 13 000,00 гривень та пеню в розмірі 1075,00 гривень, що загалом складає 14 075,00 грн., а також понесені нею судові витрати. Ухвалою від 15 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання з викликом сторін. В судове засідання позивач повторноне з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі в зв`язку з віддаленістю її фактичного місцезнаходження. Відповідач, яка належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження через оголошення на офіційному веб-сайті Судова влада України, не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Частиною другою ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу. Позивачем не надано суду оригіналу розписки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Отже, наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики. В матеріалах справи міститься копія розписки /а.с.4/ від 23.11.2016, відповідно до якої [PERSON] зобов`язувалась повернути борг в розмірі 13 000 гривень на протязі трьох місяців від дати розписки. Проте, в поданій розписці не зазначено, хто є позичальником коштів, тобто особу, якій слід повернути кошти. Крім цього, позивачем не представлено суду, як доказ , оригінал самої розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які позивач посилалась, як на підставу своїх вимог, судом встановлено відсутність оригіналу самої розписки від 23.11.2016 року, тобто не надано належного, достовірного, допустимого та достатнього доказу, а представлена копія розписки не може бути прийнята судом, як належний доказ у справі, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed