Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

27.07.2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона являється власницею зазначеного вище житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 2010 року, посвідченого Селявіною С.В., державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, реєстровий номер 3-189. На даний час у вищевказаному житловому будинку зареєстрований [PERSON] , який після зміни свого місця проживання в 1992 році, мав знятися з місця реєстрації по [ADDRESS] , але до цього часу так і не змінив місце прописки. Згідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому він проживає постійно або тимчасово. Так, вже більше двадцяти восьми років [PERSON] не проживає у належному позивачці житловому будинку, а проживає постійно за іншою адресою, яка є його місцем проживання. Також, необхідно додати, що відповідач не приймав та не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних послуг. Факт відсутності його за зареєстрованим місцем приживання може бути підтверджений показами свідків. Добровільно знятися з реєстрації [PERSON] відмовляється, хоча не проживає у вказаному житловому будинку, його особистих речей у ньому немає, будь-яких майнових прав на будинок також немає, тому єдиним способом захисту прав позивачки є звернення до суду, для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком у відповідності до вимог ч. 2 ст. 386, ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи оповіщений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, через оголошення на веб-порталі судової влади України. Заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзив на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 2010 року, посвідченого Селявіною С.В., державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, реєстровий номер 3-189. Згідно копії будинкової книги відомо, що за даною адресою з 17.01.1992 р. зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який там фактично не проживає з 1992 р., що підтверджується актом про не проживання від 20.09.2021 р. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст. 405 ЦК України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Реєстрація відповідача у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач з квітня 1992 року не проживає в будинку [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибув в інше житло, то суд вважає, що він вважається таким, що втратив право користування ним.

Outcome: approved