Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

27.10.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський», в якому уточнивши просить визнати заборгованість на особовому рахунку [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], за комунальні послуги (УБПТ, за воду, за холодну воду і каналізацію, за газ, за вивезення сміття, за ліфт, за домофон, за радіо, за антену, за водовідвід гарячої води) у розмірі 5771,11 грн. безпідставною та такою, яка підлягає скасуванню; зобов'язати Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» списати з особового рахунку [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], заборгованість у розмірі 5356,56 грн. При цьому посилається на те, що періодично на адресу позивача надсилаються рахунки-повідомлення МЕРЦ з нарахованою заборгованістю за УБПТ, за воду, за холодну воду і каналізацію, за газ, за вивезення сміття, за ліфт, за домофон, за радіо, за антену, за водовідвід гарячої води, однак вказана заборгованість утворилася з 2003 року по 2011 рік, крім того він неодноразово в той час звертався з вимогами про реструктуризацію заборгованості, яка склалась з причини того, що в той період його дружина-інвалід та син, які находяться на диспансерному обліку, дуже хворіли, потребували постійного лікування, в сім'ї було скрутне матеріальне становище, однак рішення про реструктуризацію прийнято не було, з 2011 року він справно сплачує комунальні платежі та немає заборгованості, окрім вищевказаної суми, тому просить застосувати строки позовної давності та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Позивач [PERSON] до судового засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, уточнивши тільки розмір суми заборгованості 5771.11 грн, розрахунок якої був наданий представником відповідача, просив їх задовольнити, з застосуванням строків позовної давності. Представник відповідача Новаковський С.М. до судового засідання з'явився, позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позовну заяву, вказавши, що заборгованість має бути погашена, діюче законодавство не передбачає можливість списання заборгованості, позивач обрав неналежний спосіб захисту інтересів. Крім того, представник відповідача вказує на те, що застосування строку позовної давності звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання строку позовної давності у розумінні ч.2 ст.264 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, суд приходить до наступного. Між сторонами виникли правовідносини з оплати за надані житлово-комунальні послуги, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі-Закон). Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ч.1 ЦК України). Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (ст. 1 ч.1 Закону). Споживач зобов'язаний: оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (ст. 20 ч.3 Закону). Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 08 серпня 1995 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]./а.с.7/. Особовий рахунок [NUMBER] відкритий на [PERSON] Квартира знаходиться у багатоквартирному будинку, який обслуговується КП ЖКС «Чорноморський». Між позивачем і відповідачем, у встановленому законом порядку, договір про надання житлово-комунальних послуг не укладено. Разом з тим, обовязок укласти договір лежить на позивачу, оскільки споживач зобов'язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (ст. 20 ч.3 п. 1 Закону). Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» утворене на підставі рішення Одеської міської ради №1449-V від 04.07.2007 року. Відповідно до Статуту, затвердженого вищевказаним рішенням Одеської міської ради КП ЖКС «Чорноморський» є комунальним підприємством, яке здійснює технічну експлуатацію житлового фонду комунальної власності Одеської територіальної громади. Рішенням Одеської міської ради № 1430-VII від 07/12/2016 року статут КП «ЖКС «Чорноморський» було викладено у новій редакції. Предметом діяльності Підприємства є організаційне забезпечення поточного утримання, ремонту та благоустрою житлового фонду, нежитлових споруд, їх інженерного обладнання та прилеглих територій, організація надання різного виду послуг, пов'язаних з експлуатацією, утриманням та ремонтом житлового та нежитлового фонду і одержання прибутку в інтересах Засновника. Представник відповідача вказує, що в період з грудня 2012 року по грудень 2017 року по квартирі [ADDRESS] утворилась заборгованість у розмірі 5771,11 грн, що вбачається з розрахунку КП ЖКС «Чорноморський»/а.с.35-47/ У судовому засіданні позивач пояснив, що вказана заборгованість утворилась з 2003 по 2011 рік та у 2003 році він звертався з заявою про укладення з ним договору про реструктуризацію заборгованості і встановленням конкретних щомісячних сум оплати з метою погашення боргу. Однак, комісія не розглядала його заяву та він був змушений звертатись до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності комісії з питань реструктуризації заборгованості. Постановою Київського районного суду м.Одеси від 19.12.2005 року за позовом [PERSON] було визнано протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії з питань реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги Київської районної адміністрації Одеської міської ради з питань неприйняття рішення про реструктуризацію заборгованості і зобов'язано прийняти рішення про укладення з позивачем договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало чинності 30.12.2005 року. Позивач вказує, що фактично рішення виконано не було, та його неодноразові звернення про укладення договору про реструктуризацію розглянуті не були. Судом встановлено, що 17 липня 2006 року Ліквідаційна комісія КП ЖЄО Київського району м.Одеси звертається до Київського районного суду м.Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості по комунальним послугам. 17.07.2006 року судом був виданий судовий наказ. Позивач звернувся з заявою про його скасування, та ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 16.10.2006 року судовий наказ від 17.07.2006 року був скасований та роз'яснено Ліквідаційній комісії КП ЖЄО Київського району м.Одеси право на звернення з тією самою вимогою у позовному порядку/справа № 2-Н-842/06/.а.с.9/. Повторно, 15 січня 2015 року Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» звертається до Київського районного суду м.Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості по комунальним послугам у розмірі 5356,56 грн. 15.01.2015 року судом був виданий судовий наказ. Позивач звернувся з заявою про його скасування, та ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 08.05.2015 року судовий наказ від 15.01.2015 року був скасований та роз'яснено, що заявлені стягувачем вимоги можуть бути розглянуті у позовному порядку /справа № 520/16967/14/а.с.8/. Судом встановлено, що двічі у 2006 та у 2015 році видавались судові накази про стягнення з [PERSON] боргу за житлово-комунальні послуги, які були у подальшому скасовані, було роз'яснено право стягувачу на звернення з вимогами про стягнення боргу у позовному порядку, однак будь-яких позовів про стягнення з позивача вищевказаної заборгованості КП ЖКС «Чорноморський» заявлено не було, нарахована заборгованість обліковується на особовому рахунку позивача. Позивач вказує про те, що на його адресу постійно надсилаються повідомлення про сплату заборгованості, по якій фактично сплив строк позовної давності, він значиться як недобросовісний боржник, не може отримати довідки про склад родини, оформити субсидію, внаслідок чого погіршується його стан здоров'я та з урахуванням того, що з 2011 року він регулярно сплачує заборгованість, а на 2003-2005 рік була дуже складна життєва ситуація, хворіла дружина та син, внаслідок якої і виникла вищевказана заборгованість, іншого способу захистити свої права позивач не вбачає. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання повинні виконуватися на підставах, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних заставах. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З пояснень позивача та наданих ним для огляду у судовому засіданні квитанцій про сплату за послуги з теплопостачання вбачається, що після скасування у 2015 р. наказу про стягнення з нього заборгованості, позивач сплачував тільки поточні платежі, наміру погашення заборгованості, яка утворилася в період з 2003 року по 2011 рік, не мав. Тобто позивач не вчинював дії, які свідчать про визнання ним заборгованості станом до 2011 року, та які переривають згідно зі ст.264 ч.1 ЦК України перебіг строку позовної давності. Тому строк позовної давності на стягнення суми цієї заборгованості сплив, і її стягнення є неможливим у зв'язку із зайнятою позивачем позицією щодо застосування позовної давності до заборгованості, що утворилася в період до 2011 року. Не погоджуючись із сумою заборгованості та підставами її стягнення боржник /позивач по справі/ звертався до суду з заявами про скасування судових наказів, посилаючись на невідповідність викладених у заявах про видачу судового наказу обставин дійсності та той факт, що це заборгованість утворилась в період 2003-2011 року та переходила з року в рік в особовому рахунку позивача. Позивач вказує, що відповідачі розуміючи той факт, що сплинули строки позовної давності, умисно не звертались до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості на протязі 18 років, тобто в період з 2003 року по 2018 рік. Суд виходить з того, що як при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу 17 липня 2006 року так і при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу 10.12.2014 року, фактично сплинули строки позовної давності, за які могла би бути стягнена заборгованість, яка уклалась в період з 2003 року по січень 2011 року. Зокрема, після скасування судового наказу від 16.10.2006 року у стягувача була можливість звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості, однак позову подано не було. Повторно, КП ЖКС «Чорноморський» звернувся з заявою про видачу судового наказу 10.12.2014 року, а судовий наказ був виданий 15 січня 2015 року про стягнення з позивача суми заборгованості в розмірі 5356,56 коп., то відповідно до строку позовної давності період, за який могла би бути стягнена заборгованість, визначався з 10.12.2011 року по 10.12.2014 року. Таким чином, суму яку б просив стягнути відповідач фактично виходила за межі строку позовної давності. Належними та допустимими доказами не спростовано того, що у період з 2011 року по 2014 рік, житлово-комунальні послуги фактично не надавались. За таких обставин, відповідач мав право, у межах строку позовної давності, на відшкодування таких витрат по тарифам на обслуговування будинку та прибудинкової території, але своєчасно не звернувся до суду з позовними вимогами до боржника про стягнення заборгованості, тобто на протязі тривалого часу своє право вимоги у встановленому законом порядку не реалізував, будь-яких перешкод до звернення з позовом до суду не встановлено. Заява про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 256 ч.1, 257 ч.1 ЦК України). Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. (ст. 267 ч.2,3 ЦК України). Відповідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способи захисту вказані у ч.2 статті. Разом з тим суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках, тому вирішуючи питання про належність обраного позивачем способу захисту своїх прав, суд виходить з того, що зобов'язання до її списання є єдиноможливим засобом захисту права позивача на забезпечення його прав та інтересів, на отримання житлової субсидії, довідок з місця проживання та інше. З особової картки позивача № 27009009 видно, що станом на 01 січня 2018 р. нарахована загальна сума боргу складає 5771,11 грн., крім поточних розрахунків, які позивач вчасно сплачує, тобто вказана сума боргу фактично переходить з року в рік та є незмінною, оскільки цей борг дійсно утворився за період з 2003 по 2011 рік. Тому суд вважає надані позивачем докази його вимог про зобов'язання відповідача до списання заборгованості є достатніми та переконливими, а позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню. Разом з тим, доказів того, що нарахована заборгованість була безпідставною, тобто нарахованою без надання відповідних послуг, суду не надано. Тому суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання заборгованості безпідставною, як і відмовляє у її скасуванні, бо такий спосіб захисту на відміну від зобов'язання до списання заборгованості не може ефективно захистити порушені права позивач, тому ці вимоги є зайво заявленими.

Outcome: partial