Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

27.03.2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу посилаючись на те, що постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Хмельницької міської ради від 20 листопада 2018 року його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 1700 грн. Не погодившись із винесеною постановою [PERSON] оскаржив її до Хмельницького міськрайонного суду, який своїм рішенням від 06 березня 2019 року скасував зазначену постанову, а провадження у справі закрив. Позивач, посилаючись на те, що згідно ст.56 Конституції України, ст.ст.1,2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення громадянинові відшкодовуються моральна шкода, суми сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги. Незаконним та сфальсифікованим притягненням [PERSON] до адміністративної відповідальності, позивачу було завдано моральну шкоду, розмір якої він визначив у сумі 5 000 грн, а також ним було понесено витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн, за ознайомлення із матеріали справи про адміністративне правопорушення, та участі у суді адвоката. З огляду на викладене, позивач просить його вимоги задовольнити в повному обсязі. 23 квітня 2020 року до суду представником Хмельницької міської ради було подано відзив на позову, в якому він зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не може бути застосований, оскільки Хмельницька міська рада до таких органів не належить, вимога про відшкодування витрат на правову допомогу понесених в іншій справі не відповідає чинному законодавству. Представник позивача подав до суду заяву, про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача подав до суду ідентичну заяву, однак вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав наведених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Хмельницької міської ради від 20 листопада 2018 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.152 КУпАП за те, що 08 листопада 2018 року о 11 год. 25 хв. по вул. Кам`янецькій, 17 в м. Хмельницькому, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення №000338 від 08 листопада 2018 року, виявлено заклеєні рекламною плівкою (більше ніж на 30 відсотків) вікна фасаду магазину «TanT story» без дозвільних документів, чим було порушено п.6.13.2 Правил благоустрою території м. Хмельницького. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 березня 2019 року у справі №686/29452/18 було задоволено адміністративний позов [PERSON] , оскаржувану постанову за №119 від 20 листопада 2018 року скасовано, а провадження у справі було закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 року Справа № П/9901/370/18). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. (ст.55 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Збитками (майновою шкодою) є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ст.22 ЦК України). Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, визначаючи розмір моральної шкоди, оцінює глибину, тривалість душевних страждань, кількість часу та зусиль витрачених для вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права, тяжкість вимушеність змін життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, незаконність винесеної постанови, наслідки, які настали у зв`язку із неправомірним притягненням до адміністративної відповідальності, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями адміністративної комісії при виконавчому комітеті Хмельницької міської ради, а тому, враховуючи вимоги розумності, справедливості, виваженості суд приходить до висновку, що [PERSON] завдано моральної шкоди, яку слід визначити у розмірі 500 грн. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5 000 грн, які [PERSON] поніс у зв`язку із участю адвоката Латюка П.Я. при розгляді адміністративного позову Хмельницьким міськрайонним судом у справі №686/29452/18, то суд звертає увагу позивача на те, що провадження у справі здійснювалося за правилами, що визначені КАС України, і понесені судові витрати, в тому числі і на правову допомогу мали бути вирішені згідно ст.139 цього Кодексу. Посилання [PERSON] на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» припустився помилки, як підставу для відшкодування витрат на правову допомогу, є помилковим, оскільки цим Законом визначено вичерпний перелік органів, а саме що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, внаслідок незаконних дій яких особа набуває право на відшкодування шкоди саме на підставі цього Закону України, однак адміністративна комісія при виконавчому комітеті Хмельницької міської ради, яка не є органом що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органом прокуратури чи суду, а сам виконавчий комітет є виконавчим органом органу місцевого самоврядування Хмельницької міської ради. За таких обставин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не регулюють питання відшкодування шкоди в разі неправомірних дій органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У справі №686/29452/18 в якій участь брав представник позивача адвокат Латюк П.Я., який заяв та будь-яких документів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу не подавав, відповідно Хмельницький міськрайонний суд не вирішував питання щодо їх розподілу. Витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідними процесуальним законом, їх не можна вважати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. У п.6.19 постанови Великої палати Верховного суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Суд, вважає, що позивачем помилково ототожнено витрати на правову допомогу, що були понесені при розгляді цивільної справи із збитками чи шкодою, право на відшкодування яких передбачено ст.ст.22, 1166, 1174 ЦК України, з огляду на що враховуючи вищезазначену правову позицію Верховного Суду суд не вбачає підстав для стягнення з держави на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн. Судові витрати по справі становлять 840 грн 80 коп., які відповідно до ст.141 ЦПК України слід розподілити наступним чином, враховуючи, що позов задоволено частково на суму 500 грн, що становить 5% від ціни позову 10 000 грн, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 42 грн 04 коп.= 840 грн 80 коп. х 5%/100%.

Outcome: partial