Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

27 січня 2014 року зазначена позовна заява надійшла до суду. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 27 677,34 грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.05.2010 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] було укладено Угоду №0322551 з метою отримання автомобіля «ВАЗ-210994» вартістю 62 900,00 грн. На виконання вимог Угоди позивач сплатив 27 677,34 грн. Як зазначає позивач, не отримавши автомобіль, він направив відповідачеві заяву про розірвання угоди та в грудні 2012 року отримав повідомлення про те, що угода розірвана, а сплачені кошти підлягають поверненню. Позивач зазначає, що він неодноразово телефонував до відповідача з приводу повернення коштів, але станом на травень 2013 року кошти повернуті не були. Крім того позивач зазначає, що йому спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача, що призвело до того, що у теперішній скрутний час він позбавлений автомобіля і позбавлений немалих грошових коштів і не має можливості отримати їх назад. А тому оцінив моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В судове засідання позивач не з'явився, направив до суду клопотання про слухання справи в його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі що, відсутні підстави для повернення коштів на даний час, оскільки це не передбачено умовами договору, а крім того, станом на 27.02.2014 року у групі №1053 до якої входить учасник №47 [PERSON] розірвано 192 Угоди за якими підлягають поверненню сплачені чисті внески. До повернення сплачених чистих внесків позивачу у розмірі 13 995,64 грн. мають бути повернуті сплачені чисті внески ще 33 Учасникам системи, Угоди з якими було розірвано раніше, ніж з [PERSON] Водночас відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 27.05.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі - Товариство) та [PERSON] (далі - Учасник системи) укладена Угода №0322551. Предметом Угоди визначено - надання Учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання Автомобіля. Додатки №№1 та 2 до Угоди є її невід'ємними частинами. Угода та Додатки до неї підписані позивачем. Крім того, підписавши Угоду Учасник заявив, що він отримав усі коректно викладені пояснення від представника АВТО ПРОСТО, уважно прочитав та зрозумів Угоду та Додатки до неї. В додатку №2 до Угоди зазначено, що Учасник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Угоди, підтверджує свої права та обов'язки за Угодою, підтверджує здатність набувати прав та обов'язків за Угодою, умови Угоди зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Згідно з Додатком №1 до Угоди, за Угодою позивач мала намір придбати автомобіль «ВАЗ-210994» вартістю 62 900,00 грн. Цим же Додатком встановлено, що плата за послуги, пов'язані зі вступом до системи становить 2 264,40 грн., щомісячний цілий чистий внесок становить 0,8333%, щомісячний внесок в оплату послуг 0,38% + ПДВ, щомісячний внесок в оплату страхового платежу 0,065%, плата за послуги, пов'язані з видачею автомобіля за системою 3% + ПДВ. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач сплатив за умовами Угоди 2 264,40 грн. вступний внесок (28.05.2010 року), щомісячні внески та внески на суму 25 412,94 грн., а всього 27 677,34 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, Угода № 0322551 від 27.05.2010 року з додатками була укладена з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки позивач був обізнаний про умови цієї угоди і погодився з ними, підписуючи таку угоду на вказаних умовах. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Стаття 4 Угоди передбачає право Учасника розірвати Угоду до отримання автомобіля. Позивач скористався зазначеним правом та в письмовій формі повідомив відповідача про розірвання Угоди. 11.12.2012 року на адресу [PERSON] було направлено лист з повідомленням про те, що Угоду розірвано. Також в листі зазначено, що поверненню підлягають Чисті внески, розраховані у відповідності до положень статті 13, п.13.3 Додатка №2 до Угоди. Пункт 13.3 статті 13 Додатку №2 до Угоди визначає, що сума Чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до Поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий Учасник повідомив АВТО ПРОСТО про розірвання Угоди, за вирахуванням Відступного за відмову від Угоди у розмірі двох цілих Чистих внесків. Пункт 13.4 статті 13 Додатку №2 до Угоди визначає порядок повернення Чистих внесків. Даним пунктом передбачено, що в першу чергу повертаються кошти Учаснику, який розірвав Угоду з причини отримання ним інвалідності або смерті свого подружжя, або набуття Учасником статусу безробітного; потім повертаються Чисті внески тим учасникам, які розірвали Угоду, не посилаючись на обставини, викладені в попередньому пункті. При цьому пріоритет у групі надається тому Учаснику, який першим подав письмову заяву про розірвання Угоди, а в разі коли такі заяви було подано одночасно кількома Учасниками, пріоритет надається Учаснику, номер Угоди якого є меншим. Частиною 4 статті 653 ЦК України передбачено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 907 ЦК України визначає, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Вимоги позивача про повернення грошових коштів за Угодою № 0322551 від 27.05.2010 року в сумі 27 677,34 грн. не підлягають задоволенню, оскільки це не передбачено умовами Угоди. Також позивач в позовні заяві просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Частина 1 статті 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності із ч.2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України). Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в пункті 5 та 9 роз'яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач суду не надав доказів, що він зазнав моральних страждань внаслідок дій відповідача та враховуючи, що відповідач діяв в межах умов, що передбачені Угодою, тому суд не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі статті 88 ЦПК України суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу та судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed