Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

26 лютого 2018 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 27 січня 2012 року в сумі 165625,14 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Позовна заява мотивована тим, що 27 січня 2012 року позивач надав відповідачу позику у сумі 56955 грн строком на один рік до 27 січня 2013 року під вісім відсотків на місяць до закінчення терміну договору, на підтвердження чого відповідачем було складено та підписано розписку. У визначений строк відповідач не повернув позичені кошти, а тому позивач звернувся до суду із відповідними вимогами, які крім суми боргу складаються з відсотків за користування ними, суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми. Проценти за користування позикою позивачем обраховані як за період з 27 січня 2012 року по 20 січня 2013 року так і за період з 21 січня 2013 року по 15 січня 2018 року. За весь період позивачем обраховані проценти виходячи з 8 відсотків на місяць від позиченої суми обумовленої в розписці, що становило 4556,40 грн. Оскільки строк дії позики складав 12 місяців сума боргу за процентами становить 54676,80 грн. Індекс інфляції за час прострочення грошового зобовязання складає 53993,34 грн виходячи з такого розрахунку: 56955 грн * (100,5 (індекс інфляції в 2013 році) + 124,9 (2014 рік) + 143,3 (2015 рік) + 112,4 (2016 рік) + 113,7 (2017 рік))/100. Отже загальна сума боргу складається з суми боргу, процентів за користування позикою протягом року тобто строку дії договору та суми боргу з урахуванням індексу інфляції. Судові витрати на момент предявлення позову складаються з судового збору сплаченого позивачем в сумі 1656,14 грн та витрат повязаних з оплатою правничої допомоги в розмірі 4000 грн. 29 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним зустрічним позовом в якому просить визнати розписку від 27 січня 2012 року недійсною. Зустрічний позов мотивований тим, що вказана розписка отримана позивачем внаслідок омани відповідача, про що свідчить те, що вона була складена під час перебування його у хворобливому стані та в той час коли одночасно існували обставини матеріального та морального характеру. Фактично [PERSON] отримував від [PERSON] позику в сумі 25000 грн під 8 відсотків річних в кінці жовтня 2010 року, яку повернув на початку січня місяця 2012 року на загальну суму 45000 грн тобто із сплатою крім суми боргу 15000 грн. Крім того, під час укладення розписки від 27 січня 2012 року в рахунок застави [PERSON] передав [PERSON] земельну ділянку (пай), що було здійснено без нотаріального посвідчення договору у відповідності до вимог закону. На даний час у позивача знаходиться державний акт на вказану земельну ділянку, яким він шантажує відповідача. Розписку від 27 січня 2012 року було складено на заміну старої і за нею позивач не вчиняв жодних дій щодо повернення суми позики протягом пяти років. Тобто кошти за вказаною розпискою ним не отримувались та йому не передавались. У звязку з цим просить застосувати строк позовної давності. Також відповідач просить відмовити у стягненні на користь позивача судових витрат у виді правової допомоги, оскільки представником останнього не надано калькуляцію з надання юридичних послуг, які підтверджують факт надання правової допомоги на суму 5656,14 грн. Вимоги за зустрічним позовом були обєднані в одне провадження із первісним позовом згідно з ухвалою суду від 03 квітня 2018 року. На судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю. Вказав, що розписку від 27 січня 2012 року було складено на підтвердження суми боргу, яка утворилась внаслідок неповернення відповідачем коштів, які він отримав раніше. Сума розписки складається із суми позики та відсотків за користування нею. Безпосередньо в момент укладення розписки зазначені в ній кошти не передавались. Зазначив, що державний акт про який йдеться в розписці він не отримував та на даний час у нього він відсутній. На судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити та відмовити у зустрічному позові. Пояснив, що розписка підтверджує факт боргових зобовязань відповідача перед позивачем, які останній складенням розписки визнав, а відтак має повернути вказану в ній суму. Крім того, строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки він вважає своє право порушеним з моменту закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, якою зобовязання відповідача були забезпечені, на підтвердження чого останнім позивачу було передано державний акт зазначений в розписці. У задоволені зустрічного позову слід відмовити, оскільки розписка була складена відповідачем добровільно, а наявність будь-яких обставин, які б свідчили про тяжкий стан відповідача в момент її складення, відповідачем не доведені. На судовому засіданні відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Пояснив, що кошти за розпискою йому не передавались як позика, а зазначена в ній сума була обрахована відповідачем, який вважав, що він не повернув попередньо взяту у нього суму із відсотками. Розписка була складена ним під впливом тяжких сімейних та матеріальних обставин. На судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив у первісному позові відмовити, зустрічний позов просив задовольнити. Пояснив, що за умови підтвердження відповідачем того факту, що він не передавав кошти позивачу як позику є підставою для визнання розписки недійсною. Строк позовної давності позивачем пропущений, оскільки визначення моменту початку його обрахування не може гуртуватись на строку дії будь-яких договорів оренди, які не є предметом договору позики і за своєю природою не повязані з ним. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, перевіривши наведені сторонами докази, суд вважає, що у задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов належить задовольнити. Зі змісту розписки, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, встановлено, що [PERSON], який проживав в [INFO], вказав про те, що бере в борг 56955 грн у [PERSON], який проживав в [INFO] строком на 1 рік та зобовязується повернути суму позики 27 січня 2013 року із відсотками 8 %. В рахунок залогу залишив Акт на земельну частку який належить [PERSON] Факт складення даної розписки сторонами не заперечувався. ЇЇ оригінал наданий позивачем [PERSON] Зміст позовних вимог, підстави первісного і зустрічного позовів та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу договору позики, які врегульовані статтями 203, 215, 230, 233, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1051 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (далі ЦК України). Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частин першої, третьої, пятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач, будучи кредитором за договором позики, який може бути укладений, зокрема шляхом складення розписки, має права вимагати від відповідача тобто боржника, який отримав в борг та не повернув позичені кошти повернення всієї суми борги зі сплатою відсотків обумовлених договором або визначених законом та сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому судовий захист порушеного права, за умови спливу строку позовної давності про застосування якої заявив відповідач, який несе зобовязання за договором позики, є неможливим. Крім того, договір позики може бути оспорений з підстав вчинення його внаслідок обмани або тяжких обставин та без передачі грошових коштів обумовлених його змістом. Із пояснень сторін суд установив, що за вказаною розпискою зазначені в ній кошти [PERSON] не передавались [PERSON] та останнім не отримувались як позика, що в силу частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі ЦПК України) не підлягає доказуванню. Отже, відповідно до вимог частини першої статті 1051, частини першої, третьої та пятої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України договір позики укладений між сторонами слід визнати недійсним, з тих підстав, що грошові кошти зазначені в розписці не були одержані відповідачем від позикодавця тобто правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказані обставини виключають можливість відмови у задоволенні первісного позову з підстави пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки строк звернення до суду за захистом порушених прав враховується при встановленні судом факту порушення, невизнання або оспорювання прав особи. Тобто за умови задоволення зустрічного позову із вказаних підстав у задоволенні первісного позову необхідно відмовити з причини не доведення позивачем факту передачі ним суми позики. Доказів на підтвердження складення розписки під впливом тяжких для відповідача обставин суду не надано, а отже вони не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідач заявляючи про відповідні обставини та предявляючи відповідні вимоги за зустрічним позовом не дотримався вимог визначених у частині третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України згідно з якими встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому суд виходить з того, що: доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України); кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України; збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України. Той факт, що відповідач не вказав в розписці реквізитів державного акту на земельну частку, не може свідчити про перебування його в тяжкому стані або у стані омани, оскільки не підтверджений іншими доказами, та не узгоджуються із встановленими судом обставинами. Отже, суд констатує, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, не було порушене, за умови не підтвердження факту протиправної бездіяльності відповідача. Права [PERSON], за захистом яких мало місце звернення до суду за зустрічним позовом, діями [PERSON] були порушені, оскільки розпискою підтверджувались зобовязання [PERSON], які насправді не виникли у нього перед [PERSON] Таким чином, суд дійшов висновку про неможливість задоволення первісного позову та необхідність задоволення зустрічного позову, оскільки між сторонами фактично не було укладено договір позики із передачею визначеної у розписці суми коштів. У відповідності до статті 141 ЦПК України судові витрати позивача [PERSON] слід покласти на нього, а судові витрати відповідача [PERSON] у виді сплаченого ним судового збору слід покласти на позивача [PERSON]

Outcome: approved