Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

27 серпня 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати її користувачем місця родинного поховання на Лісовому кладовищі в м.Києві, ділянка 19, ряд 9, місце 33 з правом проведення підпоховання до своєї похованої матері та отримання свідоцтва про поховання своєї матері - [PERSON] . Вимоги обгрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивача, яка похована на Лісовому кладовищі, ділянка 19, ряд 9, місце 33. Як зазначає позивач, поховання матері вона не здійснювала так як перебувала у відрядженні в Росії. Поховання здійснив громадянин [PERSON] , який на той час був начальником господарчої частини у Святошинському психоневрологічному інтернаті де проходила лікування мати позивача. Весь цей час позивач вільно відвідує могилу матері, доглядає її, прибирає місце поховання. В травні 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про видачу свідоцтва про поховання матері для можливості в подальшому здійснювати підпоховання, проте відповідач в цьому відмовив, зазначивши що таке свідоцтво отримав [PERSON] , який здійснив поховання матері позивача. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не надійшов. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність представника відповідача. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] . З довідки вбачається, що [PERSON] похована на Лісовому кладовищі (ділянка 19 , ряд 9, місце 33) поховання здійснив [PERSON] вул.Крамского, 16 про що є відповідний запис в Книзі реєстрації поховань та перепоховань кладовища. В судовому засіданні представник позивача повідомив, що поховання матері позивача здійснював [PERSON] , який на день смерті [PERSON] працював в Святошинському психоневрологічному інтернаті (м.Київ, вул..Крамського, буд.16) на посаді санітара. В зазначеному інтернаті мати позивача проходила лікування в той час як позивач перебувала у відрядженні в Росії. В травні 2018 року [PERSON] звернулась із заявою до Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) в якій просила видати свідоцтво про поховання матері - [PERSON] , яка похована на Лісовому кладовищі. На вказану заяву позивачу 15.05.2018 року відповідач надав відповідь в якій зазначив, що у зв`язку з тим, що поховання здійснив [PERSON] , вони не можуть видати свідоцтво про поховання. Згідно з положеннями ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону. Стаття 6 зазначеного Закону передбачає, що усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Згідно з положеннями ст.11 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що особа, яка зазначена як особа яка здійснила поховання матері позивача на даний час уже померла. В судовому засіданні було встановлено, що дійсно [PERSON] є особою, яка здійснювала поховання матері позивача - [PERSON] . В той же час в судовому засіданні встановлено, що користувачем місця поховання матері позивача є [PERSON] . У відповідності до положень статті 25 зазначеного Закону, після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є донькою померлої та користувачем місця поховання, тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання [PERSON] користувачем місця родинного поховання на Лісовому кладовищі в м.Києві, ділянка 19 , ряд 9, місце 33. В той же час суд не вбачає підстав для зазначення в рішенні суду прав позивача як користувача місця родинного поховання, зокрема її права проведення підпоховання до своєї похованої матері та отримання свідоцтва про поховання своєї матері - [PERSON] , оскільки зазначені права надані користувачу місця поховання положеннями Закону України «Про поховання та похоронну справу». На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial