Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

27 червня 2017 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про захист прав споживача. Судовий розгляд вищевказаної справи призначений на 02.08.2017 перенесений на 12.10.2017, в зв'язку з неявкою сторін у справі. Ухвалою суду від 12 жовтня 2017 року справу передано за підсудністю за місцем знаходження відповідача ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА». Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08.11.2017 справу повернуто до Кобеляцького районного суду для продовження розгляду. Розгляд справи призначений на 27.02.2018. 27.02.2018 в судове засідання не з'явився представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, а представник позивача адвокат [PERSON] заявив клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 27.02.2018 справу відкладено до 17 травня 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 605 від 03 квітня 2017 року, що укладений між ним та відповідачем ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» та стягнути з товариства на його користь грошові кошти в сумі 18 400 грн, які були сплачені позивачем за договором фінансового лізингу. В обґрунтування позовних вимог посилався на таке. 03 квітня 2017 року між позивачем та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 605. Відповідно до п. 1.3 Договору № 605 відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки ZAZ VIDA), вартість якого згідно п. 8.2 цього Договору - 9651 доларів США, що на українські гривні за обмінним курсом на дату його укладення становить 262 500 грн.; авансовий платіж згідно п. 9.2 Договору складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23 %; Лізингодавець передає у користування [PERSON] предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на їх поточний рахунок наступних платежів: комісія за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах Договору. [PERSON] сплатив грошові кошти у сумі 18 400 грн, однак товариство повідомило його, що автомобіля марки ZAZ VIDA за ціною 160 000 грн поставити йому не зможе, оскільки такого товару з такою вартістю вже не існує, а тому запропонували внести зміни до договору та визначити інший предмет договору, тобто інший автомобіль за дорожчою ціною. Не погодившись з цим, він направив на адресу відповідача лист з вимогою про дострокове припинення договору та повернення сплачених ним грошових коштів. ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» повідомило, що може повернути [PERSON] кошти в сумі 20 грн, оскільки лише 25 грн було зараховано як частину авансового платежу за Договором лізингу, а 18 375 грн як комісію за організацію договору. Позивач вважає, що Договір лізингу є недійсним з моменту його підписання, оскільки у ньому встановлені жорсткі обовязки для лізингоодержувача (пп. 3.3.3 3.3.16, 5.3 5.11 Договору), в той час, як у змісті договору взагалі не зазначається про відповідальність лізингодавця за порушення його умов; у договорі не визначений розмір щомісячного періодичного платежу, при цьому допускається можливість зміни вартості предмету лізингу на момент його придбання, а права розірвати договір лізингоодержувача в звязку зі збільшенням вартості предмету лізингу не передбачено; лізингодавець залишив за собою право на односторонню передачу своїх прав за договором третім особам без попереднього погодження із лізингоодержувачем, все це свідчить про порушення прав [PERSON] як споживача. Крім того, договір лізингу вчинений в письмовій формі з недотриманням нотаріальної форми, що свідчить про недійсність такого договору, а також послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, а відповідач за даними Державного реєстру фінансових установ не є такою установою, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) і на порушення ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу може бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав та прохав задовольнити, надавши письмову заяву про долучення до матеріалів справи доказів понесення позивачем судових витрат, в зв'язку з розглядом справи на суму 6000,00 грн., яка була направлена поштою для відому відповідачу 10.05.2018. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вислухавши осіб, що брали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Судом встановлено, що 03 квітня 2017 року між позивачем та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 605 ( а.с. 9-16). Відповідно до п. 1.3 Договору № 605 відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки ZAZ VIDA), вартість якого згідно п. 8.2 цього Договору - 9651 доларів США, що на українські гривні за обмінним курсом на дату його укладення - 262 500 грн.; авансовий платіж згідно п. 9.2 Договору складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23 %; Лізингодавець передає у користування [PERSON] предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на їх поточний рахунок наступних платежів: комісія за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах Договору. [PERSON] сплатив грошові кошти у сумі 18 400 грн ( 7% від вартості предмету лізингу (а.с.9), що підтверджується квитанцією від 03 квітня 2017 року №0.0.738211649.1, виданою відділенням «АЛМАЗНЕ» Полтавського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.17). Згідно аналізу матеріалів справи, доставка предмету лізингу передбачена не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на їх поточний рахунок наступних платежів не відбулася, акт прийому-передачі товару відсутній. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною другою статті 806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначає Закон України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Авансовий платіж згідно п. 9.2 Договору складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23 % від вартості Предмета Лізингу, зазначеному у договорі; п. 9.3 лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж, на умовах викладених у даному договорі, впродовж ( але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, які визначені в Додатку № 1 (Додаток відсутній). Лізингодавець передає у користування [PERSON] предмет лізингу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на їх поточний рахунок наступних платежів: комісія за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах Договору. Згідно з Договором лізингу комісія за передачу Предмета лізингу - це єдиноразовий платіж, розмір якого становить 7 відсотків від вартості Предмета лізингу, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею Предмета лізингу лізингооодержувачу. Відповідно до статті 10 Договору лізингу, лізинговий періодичний платіж це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових періодичних платежів (додаток 3 до Договору, який відсутній). Кожен черговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування в розмірі 20 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода відповідача за отримане у лізинг майно); частину від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 6 % (а.с.13). Відповідно до п. 10.3. вказаного Договору на момент укладення даного Договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості Предмета Лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання договору не прописаний в самому його змісті, а залишено пусті графи. Судом встановлено, що [PERSON] як Лізингоодержувачу за Договором лізингу № 605, крім самого Договору не було надано трьох Додатків, які були вказані у його змісті, а саме: № 1 графік сплати Авансового внеску, № 2 специфікація, № 3 графік сплати лізингових періодичних платежів, їх він не підписував та взагалі не був ознайомлений.. Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Судом встановлено, що комісія за передачу Предмета лізингу, яка передбачена Договором лізингу, виходять за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг». Підпунктом 11.1 статті 11 Договору лізингу передбачено, що після завершення строку лізингу Лізингоодержувач придбаває Предмет лізингу у Лізингодавця за викупною вартістю, що буде визначена Відповідачем з урахуванням виконання Позивачем зобов'язань щодо сплати лізингових та інших платежів, що підлягають сплаті за Договором лізингу. Договором лізингу передбачено право Лізингодавця змінювати та розривати Договір лізингу в односторонньому порядку, а Лізингоодержувач в такому праві фактично обмежений. Для Позивача встановлені жорсткі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафів та пені. За аналогічних обставин, Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-2766цс15 у своїй постанові зазначив, що така умова договору суперечить положенням пункту 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. Відповідно до частини першої статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем і постачальником на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником) (частина друга статті 808 ЦК України). Згідно з підпунктом 5.2 статті 5 Договору лізингу Позивач зобов'язаний: за власний рахунок утримувати Предмет лізингу в належному технічному та робочому стані; додержуватись інструкцій та рекомендацій виробника та Продавця щодо утримання, обслуговування та експлуатації предмета лізингу (з залученням належним чином підготовлених фахівців, реквізити яких мають бути надані [PERSON] Відповідачем). Всі роботи, пов'язані з технічним обслуговуванням та ремонтом Предмета лізингу, повинні виконуватися виключно на сертифікованих станціях технічного обслуговування Продавця та/або на станціях технічного обслуговування, які будуть вказані Відповідачем. Всі витрати, пов'язані з експлуатацією, технічним обслуговуванням та ремонтом Предмета лізингу покладаються на Лізингоодержувача. Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про надання Відповідачем [PERSON] реквізитів сервісної організації, яка має здійснювати сервісне обслуговування предмета лізингу. Судом встановлено, що у Договорі лізингу виключені та обмежені права Позивача, як споживача стосовно Відповідача у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених Договором лізингу та законом, звужені обов'язки позивача, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність Відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі Предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені права Відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування; з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями частини 1, пунктів 2, 4, 7 частини третьої, частини 5 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім цього, Верховний Суд України, розглядаючи справу № 6-2766цс15 дійшов висновку, що передбачений договором обов'язок сплатити авансовий платіж в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, адміністративний платіж в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб і потребує відповідної ліцензії. Посилання відповідача у відзиві на те, що відповідно до розпорядження Нацкомінфомпослуг № 2943 від 27.06.2017 року було вирішено видати ліцензію товариству на надання послуг фінансового лізингу тому його дії, щодо укладення даного договору є правомірними, суд вважає безпідставними. Так як наявність самого дозволу на видачу ліцензії не є наслідком отримання відповідачем такої ліцензії. А враховуючи, що при укладенні договору з позивачем така ліцензія відповідачем ще не була отримана, відсутня ліцензія і при розгляді справи, так як відповідач не надав суду її копії та не посилається на її наявність у наданому відзиві, суд приходить висновку, що для здійснення цієї діяльності, відповідач не має відповідної ліцензії. Відповідно частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Виходячи з викладеного вище, судом встановлено, що ні час укладення договору з позивачем, ні на час розгляду справи у суді відповідач не має відповідної ліцензії. Також, Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зробив правовий висновок про те, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи має бути посвідчений нотаріально. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як встановлено в судовому засіданні, спірний Договір лізингу нотаріально посвідченим не був. Оцінивши докази в справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені доказами, дослідженими в судовому засіданні, спірний Договір фінансового лізингу укладений 03 квітня 2017 року між Сторонами потрібно визнати недійсним та стягнути з Відповідача на користь Позивача кошти в розмірі 18400 грн., оскільки в судовому засіданні встановлено, що, спірним Договором забезпечено захист інтересів лише Відповідача, умови Договору лізингу є несправедливими, а сам Договір лізингу був укладений з використанням нечесної підприємницької практики, укладений без наявності ліцензії, нотаріально не посвідчений, та не має на меті виникнення наслідків, передбачених в договорі. А тому в судовому порядку слід захистити порушені права та інтереси Позивача, при укладенні спірного Договору лізингу шляхом обраного позивачем способу захисту, який передбачений ст. 16 ЦК України та з яким погоджується суд, та визнати договір фінансового лізингу недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, що існують на момент відшкодування. Приймаючи рішення про визнання договору фінансового лізингу № 605 від 03 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем недійсним, суд вважає за потрібне задовольнити і позовні вимоги позивача про повернення йому сплачених коштів за даним договором як авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу в сумі 18400 грн. Крім цього, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн, а також на користь позивача [PERSON], потрібно стягнути з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» понесені ним судові витрати в сумі 6000,00 грн на правничу допомогу.

Outcome: approved