Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

29.06.2017 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Скорпіон і К» про визнання трудових відносин припиненими. Під час розгляду справи позивач неодноразово змінював позовні вимоги. Враховуючи останню заяву про зміну позовних вимог (а.с. 55-56), позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати розірваним з 31.12.2005 року безстроковий трудовий договір, укладений 01 серпня 2005 року між [PERSON] та ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К», у зв'язку з ліквідацією (банкрутством) ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та зобовязати арбітражного керуючого [PERSON] винести відповідний наказ про звільнення [PERSON] та внести відповідні відомості про його звільнення в трудову книжку. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 01.08.2005 року позивача [PERSON] прийнято на роботу наладчиком термопластавтоматів у ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К», що підтверджується записом №19 у трудовій книжці. Керівником роботодавця був [PERSON], який обіймав посаду директора та одночасно являвся власником. Всі організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції в товаристві виконував [PERSON], який і здійснив запис в трудову книжку про прийняття позивача на роботу. Крім нього, позивач не бачив жодної особи, яка б представляла адміністрацію товариства в відносинах з працівниками. Вже з першого місяця роботи почались затримки із виплати заробітної плати, яку позивачу виплачували готівкою безпосередньо на місці виконання роботи. З грудня 2005 року [PERSON] перестав з'являтись як у виробничому приміщенні за адресою м.Львів, пл. Святослава, де він безпосередньо працював, так і за юридичною адресою: м.Львів, вул. Федьковича, 26/6, на телефонні дзвінки не відповідав. Через певний час у виробниче приміщення навідався власник приміщення, і заявив, що у відповідача великий борг за оренду, попросив більше не приходити, бо він змінює всі вхідні замки. Таким чином, у позивача [PERSON] на руках залишилась трудова книжка з записом про прийняття на роботу, але не було внесено запис про звільнення його з роботи. Встановити місце знаходження відповідача для внесення запису про звільнення позивача у трудову книжку та проведення розрахунку з ним, він не зміг, хоча неодноразово приходив за місцем реєстрації товариства. За тією ж адресою позивач скерував письмову заяву про звільнення з проханням внести запис про звільнення в трудову книжку,однак відповіді так і не отримав. Згідно з вимогами ч.3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з власної ініціативи у вказаний ним строк у звязку з порушенням законодавства про працю зі сторони роботодавця. Такі порушення трудового законодавства полягають у тому, що власник або уповноважений орган ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» не провів звільнення працівників у встановленому законом порядку, не видав відповідний наказ, не зробив належні записи у трудові книжки, не провів повний розрахунок по заробітній платі з працівниками, тощо. Внаслідок неправомірних дій зі сторони роботодавця, позивач позбавлений можливості стати на облік в центр зайнятості, що має важливе значення для оформлення пенсії в подальшому. Нормою ч. 2 ст. 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод громадянина, на підставі Конституції України гарантується. Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, а нормами ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин. Згідно розгорнутої виписки, наданої Управлінням пенсійного фонду у Франківському районі м.Львова, відповідачем проводилось нарахування заробітної плати позивачу з часу прийняття його на роботу по грудень 2005 року включно. При цьому слід зауважити, що за грудень 2005 року заробітну плату нараховано у повному розмірі (повний відпрацьований місяць). Враховуючи те, що з 01.01.2006 року [PERSON] жодної роботи для відповідача не виконував, а заробітна плата нарахована по 31.12.2005 року включно, вважає датою розірвання трудових відносин між позивачем [PERSON] та відповідачем - 31.12.2005 року. Внаслідок того, що його, позивача, право на здійснення соціальних виплат із зароблених ним коштів, при неможливості розірвати безстроково укладений трудовий договір за його ініціативою, порушено, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того позивач вказує, що в ході розгляду справи встановлено, що 30.01.2010 року відповідач ліквідований, що підтверджено відповідним записом про припинення діяльності, внесеним в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 14151170005021281. При цьому, також встановлено, що припинення діяльності Відповідача здійснювалось на підставі рішення Господарського суду Львівської області у справі № 4/192 від 21.12.2009 року про визнання ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» банкрутом у відповідності до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Цивільного кодексу України, та інших законодавчих актів України. Так, ч. 5 ст. 111 ЦК України передбачено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється. В той же час, у відповідності до судових рішень Господарського суду Львівської області справі № 4/192, ліквідатором даного товариства являвся арбітражний керуючий [PERSON], (номер свідоцтва 1187), що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Панаса Мирного, 24г. З врахуванням вищевикладеного, змушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON], згідно договору, копія якої міститься у матеріалах справи, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненнях до неї. Просили позовну заяву з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 20.09.2017 року задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності. В останнє судове засідання не прибув, однак надіслав клопотання та письмові пояснення, в якому просив проводити розгляд справи у його відсутності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 01.08.2005 року позивача [PERSON] прийнято на роботу наладчиком термопластавтоматів у ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К», що підтверджується записом №19 у його трудовій книжці БТ-І №1116825 (а.с.2-3). З відомостей про застраховану особу [PERSON], наданих Управлінням Пенсійного фонду України у Франківському районі м.Львова вбачається, що позивачу проводилось нарахування заробітної плати з часу прийняття його на роботу по 31 грудня 2005 року включно (а.с.4). Як вбачається з пояснень позивача, з першого місяця роботи почались затримки із виплати [PERSON] заробітної плати, яку позивачу виплачували готівкою безпосередньо на місці виконання роботи. З грудня 2005 року директор ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» [PERSON] перестав з'являтись як у виробничому приміщенні (м.Львів, пл. Святослава), де він безпосередньо працював, так і за юридичною адресою: (м.Львів, вул. Федьковича, 26/6), на телефонні дзвінки не відповідав. Через певний час у виробниче приміщення навідався власник приміщення, і заявив, що у ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» великий борг за оренду, попросив більше не приходити, бо він змінює всі вхідні замки. Таким чином, у позивача [PERSON] на руках залишилась трудова книжка з записом про прийняття на роботу, але не внесеним записом про звільнення з роботи. За юридичною адресою ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» позивач скерував письмову заяву про звільнення з проханням внести запис про звільнення в трудову книжку, однак, відповіді так і не отримав. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 01.06.2009 року постановою Господарського суду Львівської області ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» призначено арбітражного керуючого [PERSON] відповідача по справі (а.с.37-38). Окрім того, 21.12.2009 року ухвалою Господарського суду Львівської області, затверджено звіт ліквідатора і ліквідаційний баланс банкрута та ліквідовано ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К». Провадження у справі про банкрутство ТзОВ «Фірма «Скорпіон і К» припинено, а відтак повноваження арбітражного керуючого [PERSON] також припинилися (а.с.39). Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу (п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів N 9 від 06.11.92р.). У відповідності до п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 23 КЗпПУ, - трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, - підставами припинення трудового договору є угода сторін, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду доказів чи є відповідальним відповідач [PERSON] за порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів та у зв'язку із ненаданням належних доказів на підтвердження свої вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Що стосується клопотання відповідача про сплив строку позовної давності, то на думку суду, позивачем пропущено такий строк. Так, статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до правової позиції ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, де вказано, що статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Однак, позовні вимоги [PERSON] не повязані із порушенням роботодавцем законодавства про оплату праці та стягненням заробітної плати, а тому строк звернення до суду не можна вважати необмеженим. Згідно з ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16 вказує на те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як вбачається з позовної заяви та уточненої позовної заяви, позивач посилається на те, що дізнався про порушення свого права в грудні 2005 року, а з позовом [PERSON] звернувся 29 червня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності. Згідно роз'яснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Outcome: dismissed