Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

28 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилалася на те, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . 26 листопада 2019 року вона звернулася з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В., але постановою від 26 листопада 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки нею не надані правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на спадковий будинок та рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом. [PERSON] зазначила, що спадковий будинок будувався на підставі рішення Перещепинської селищної ради № 9 від 22 травня 1980 року, згідно до якого, її чоловіку [PERSON] було надано дозвіл на його будівництво на земельній ділянці розміром 0,34 га. За життя її чоловік заповіту не складав, а тому за законом вона є єдиною спадкоємицею. З заявою про прийняття спадщини до нотаріуса позивач [PERSON] не зверталася, оскільки вважала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки на день його смерті мешкала разом з ним та має документи на спірний будинок. [PERSON] зазначила, що єдиним документом на спадкове нерухоме майно є технічний паспорт, акт про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію індивідуального житлового будинку. Оскільки за життя спадкодавець належним чином не зареєстрував право власності на спірний житловий будинок, не одержав правовстановлюючі документи, які посвідчують право власності на нього, вона не має можливості, як спадкоємець реалізувати права на володіння, користування та розпорядження спадковим майном. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач [PERSON] , посилаючись на приписи ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року),просила суд: - встановити факт прийняття нею спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , - визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - А, загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м.; літньої кухні - літ.Б; прибудови - літ.б; сараю - літ.В,Г,Д,З; літнього душу - літ.Є; вбиральні - літ.Ж; колодязя - літ.к; огорожі № 1-5, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року підготовче провадження у справі закрите , справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні посилався на обставини, викладені в уточнені позовній заяві, позов підтримав в повному обсязі та просив вимоги задовольнити. Представник відповідача - Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Ріхтер Н.В. в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши представника позивача, свідка, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 02 червня 1979 року виконавчим комітетом Перещепинської селищної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 36 від 02 червня 1979 року, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане 02.06.1979 року), що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00024594905 від 18.11.2019 року. Актовий запис зареєстрований в реєстрі 26 жовтня 2011 року за № 00053362754. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] у віці 38 років, про що 19 серпня 1994 року виконавчим комітетом Перещепинської селищної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області зроблено запис за № 128 (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 19.08.1994 року), що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00024594851 від 18.11.2019 року. Актовий запис зареєстрований в реєстрі 25травня 2012 року за № 00071233423. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - А, загальною площею 90,3кв.м., житловою площею 45,5кв.м.; літньої кухні - літ.Б; прибудови - літ.б; сараю - літ.В,Г,Д,З; літнього душу - літ.Є; вбиральні - літ.Ж; колодязя - літ.к; огорожі № 1-5. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишив, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 12.10.2012 року за вих. № 3358. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини за законом на спадкове майно після смерті чоловіка [PERSON] до нотаріальної контори не зверталась. Встановлено, що 18 листопада 2019 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В.з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Спадкова справа № 181/2019 заведена 18 листопада 201 року, номер у Спадковому реєстрі 65071251, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 59525323 від 21 лютого 2020 року. Інші спадкоємці за законом та заповітом відсутні. В подальшому 26 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове домоволодіння,та постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. від 26 листопада 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки нею не надані правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на спадковий будинок. В той же час, згідно довідки виконавчого комітету Перещепинської міської ради від 22 листопада 2019 року за вих. № 2469 вбачається, що земельна ділянка розміром 0,34 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] згідно запису в земельно-шнуровій книзі № 4, стор. 16, під номером [NUMBER] , належить померлому [INFO] [PERSON] . Погосподарські книги по м. Перещепине не ведуться. Відомостей, кому належить житловий будинок, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, в міській раді немає. У відповідності до відповіді на запит Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації «Дніпропетровської обласної ради» від 20 листопада 2019 року за вих. № 21145/19 надано інформацію, що на час обслуговування адміністративної території Новомосковського району з державної реєстрації права власності на нерухоме майно (в період з 03.09.2012 року до 29.12.2012 року) КП «НМБТІ» ДОР» не проводило реєстрацію прав власності на будинок [ADDRESS] . Право власності на зазначений будинок не зареєстроване. Інформація щодо реєстрації права власності станом до 03.09.2012 року в КП «НМБТІ «ДОР» відсутня, оскільки на цей період Новомосковський район перебував в зоні обслуговування БТІ «Інвентаризатор». Встановлено, що спадковий будинок будувався на підставі рішення Перещепинської селищної ради № 09 від 22 травня 1980 року, згідно якого [PERSON] було надано дозвіл на його будівництво на земельній ділянці розміром 0,34 га. Спірний житловий будинок загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м. був введений в експлуатацію 18 жовтня 2002 року. Будівництво розпочато у 1980 році та закінчено у 2000 році, що підтверджується Актом про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 01 жовтня 2002 року. Згідно технічного паспорту виготовленого станом на 16 вересня 2001 року, власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Житловий будинок в цілому складається з: житлового будинку - А, загальною площею 90,3кв.м., житловою площею 45,5кв.м.; літньої кухні - літ.Б; прибудови - літ.б; сараю - літ.В,Г,Д,З; літнього душу - літ.Є; вбиральні - літ.Ж; колодязя - літ.к; огорожі № 1-5. Роки побудови: 1980-2000. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до п. п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону 2003 року, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої даного закону щодо спадкування застосовуються лише до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються правила Розділу VII ЦК УРСР в редакції Закону 1963 року, що діяли на той час. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Часом відкриття спадщини згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. Статтею 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Факт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що коли помер його батько - [PERSON] , житловий будинок добудовувала, вводила в експлуатацію його мати - [PERSON] , яка разом з батьком проживали в ньому та після його смерті продовжує мешкати в зазначеному будинку, утримує його в належному стані та сплачує комунальні послуги. Згідно п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.05.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.285 ЦПК). Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року. Згідно з п. 5 ч. 2ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, тобто фактично прийняла спадщину, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд з урахуванням вищенаведеного, дійшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №02, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року та продовжують існувати у даний момент, а тому застосовуються положення ЦК УРСР (1963року). Так, статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадщина вважалася прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Під час розгляду справи судом встановлені обставини факту прийняття позивачем спадщини та фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. Як зазначалося вище, постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. від 26 листопада 2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нею не надані правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. Крім того відсутні відомості щодо реєстрації прав власності на спадковий будинок за спадкодавцем. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] , проте за життя не встиг оформити та зареєструвати своє право власності, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. Враховуючи, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , відповідно до ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (1963 року) прийняла спадщину, фактично вступивши в управління і володіння нею, отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність правовстановлюючих документів, суд приходить до висновку що за нею належить визнати право власності на спадковий житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved