Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

28.09.2016 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, в якому просить ухвалити рішення, яким позбавити права користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] Мотивуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу від 25.12.2012 року, укладеного з [PERSON]. Право власності позивачки на вказаний будинок зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 16.05.2014 року. Нещодавно позивачка дізналася про те, що у її будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які не проживають тут, відповідно, з 2008 року та з 2011 року. Той факт, що відповідачі не проживають в [ADDRESS], підтверджується актом, складеним депутатом Михайлівської сільської ради та затвердженим Михайлівським сільським головою. Вважає, що відповідачі втратили право користування житлом у належному позивачці будинку, так як не перебувають у родинних відносинах з останньою, не проживають у будинку, відповідно, з 2008 року та 2011 року, проте, знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажають. Такі дії відповідачів обмежують права позивачки як власника будинку, оскільки створюють незручності та перешкоди у використанні власного будинку. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON], який діє за довіреністю від 29.08.2016 року (а.с.11), підтримав та уточнив вимоги, викладені в позовній заяві, посилаючись на ті самі обставини. [PERSON] суду пояснив, що предметом заявленого ним в інтересах позивачки позову є визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS]. Тому, просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS], позбавивши останніх таким чином права користування житловим будинком, оскільки позивачка [PERSON] придбала вказаний житловий будинок у батька відповідачів - [PERSON] ще у 2012 році, проте, у 2015 році стало відомо від працівників Михайлівської сільської ради під час сплати земельного податку, що у будинку зареєстровані діти продавця будинку. Відповідачі є повнолітніми, не проживають у будинку, відповідно, з 2008 року та з 2011 року. Позивачка та він, як її представник, неодноразово зверталися до продавця будинку з приводу вирішення питання [PERSON] та [PERSON] щодо зняття з реєстрації у належному їй будинку. Протягом року продавець будинку стверджував, що відповідачі добровільно здійснять зняття з реєстраційного обліку у будинку, що належить [PERSON] Так як позивачка не змогла з'ясувати у продавця будинку адреси чи інші засоби зв'язку із відповідачами, тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, оскільки [PERSON], як власник будинку, має право і хоче розпоряджатися ним на власний розсуд, проте, позбавлена цього права, так як в ньому зареєстровані відповідачі, що є порушенням прав позивачки та створює перешкоди, зокрема, в отриманні пільг, у сплаті податків. До того ж, у 2016 році позивачці стало відомо, що за адресою знаходження належного їй житлового будинку по [ADDRESS] невідомими особами зареєстровано ТОВ «Топ Інвест», поштою надходять платівки для здійснення оплати послуг перевезення вантажів та акти виконаних робіт, тоді як у належному позивачці будинку проживає він із своєю сім'єю, так як є батьком [PERSON], проте, жодних підприємств не реєстрував. Вказана обставина, на думку позивачки, перешкоджає здійсненню її прав власника будинку. Представник третьої особи - виконкому Михайлівської сільської ради - Михайлівський сільський голова Канонишен Ю.С. в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову [PERSON] Суду пояснив, що позивачка [PERSON] придбала будинок [ADDRESS] у 2012 році у батька відповідачів - [PERSON] За даними погосподарських книг, наявних у Михайлівській сільській раді, в будинку, який тепер належить позивачці, зареєстровані відповідачі, які в с. Михайлівка не проживають взагалі. Так, за даними погосподарських книг, наявних у Михайлівській сільській раді, відповідач [PERSON] з 18.12.2008 року виїхав на проживання у м. Київ, а відповідач [PERSON] з 01.01.2011 року виїхав на проживання в м. Київ, проте з реєстраційного обліку відповідачі не знялися і зареєстровані [ADDRESS]. Представник позивачки [PERSON] у 2015 році звернувся у сільську раду з приводу здійснення платежів податків і йому було повідомлено про те, що в будинку позивачки зареєстровані відповідачі. Він, як сільський голова, неодноразово звертався до продавця будинку і батька відповідачів [PERSON] з метою вирішення відповідачами спору в добровільному порядку, проте, засобів зв'язку із відповідачами батько останніх не надав. Вважає, що відповідачі продовжують бути зареєстрованими у неналежному їм будинку незаконно, тому порушують права власника [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, хоча про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялися судом належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток уповноваженій особі (а.с.19, 20) та оголошенням в газеті «Урядовий кур'єр» від 27.10.2016 року про виклик відповідачів в судове засідання (а.с.28-29). Заяв про відкладення розгляду справи через поважні причини чи про розгляд справи у їх відсутності від відповідачів не надходило, тому суд, заслухавши думку представника позивача та представника третьої особи, вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідачів. Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з'явилися в судове засідання без поважних причин, не повідомили суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у їх відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавали, а представник позивача не зазначив заперечень щодо заочного розгляду справи, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що позивачка [PERSON] 25.12.2012 року на підставі договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу від 25.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вихрущ М.В. (а.с.6-7). 16.05.2014 року позивачка [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказаний житловий будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.05.2014 року (а.с.8). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Відповідачі [PERSON], 1984 року народження та [PERSON], 1987 року народження, зареєстровані за адресою позивачки, тобто в будинку [ADDRESS] але не проживають, відповідно, з 2008 року та з 2011 року (відповідно до запису в погосподарській книзі), що підтверджується довідкою Михайлівської сільської ради від 12.09.2016 року за №1782 (а.с.9). Також, вказаний факт підтверджується актом №251 від 13.09.2016 року, затвердженим Михайлівським сільським головою, з якого вбачається, що [PERSON], 1984 року народження за місцем реєстрації в [ADDRESS], з 18.12.2008 року не проживає. [PERSON], 1987 року народження за місцем реєстрації в [ADDRESS], з 01.01.2011 року не проживає (а.с.10). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] з позивачкою [PERSON] не перебувають у родинних відносинах та не є членами її сім'ї або ріднею, а є близькими родичами продавця будинку - [PERSON], що вбачається із пояснень в судовому засіданні представників позивачки та третьої особи. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані в будинку [ADDRESS], в ньому не проживають, відповідно, з 2008 року та 2011 року, не є членами сім'ї позивачки, тому втратили право на користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачкою надано суду належні та допустимі докази того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у належному позивачці будинку, відповідно, з 2008 року та 2011 року, не приймали та не приймають участі в його утриманні, не мають права власності чи права на користування житловим приміщенням у вказаному будинку, і, крім того, зареєстровані в будинку позивачки, чим перешкоджають [PERSON] у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, суд констатує той факт, що відповідачі не були позбавлені можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, в судові засідання не з'явилися двічі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, пропозицію суду надати заперечення щодо позову [PERSON] - проігнорували, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами наявність підстав для перебування на реєстраційному обліку у будинку [ADDRESS]. Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України). Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що відповідачі не були позбавлені можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав перебувати на реєстраційному обліку в будинку, що належить [PERSON], яку проігнорували. Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що позивачка є власником будинку №7, що знаходиться на [ADDRESS] Шаргородського району Вінницької області на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2012 року; що позивачка набула права власності на вказаний будинок на передбачених цивільним законодавством підставах; що право власності позивачки на вказаний будинок не оспорене в передбаченому законодавством порядку; що між позивачкою та відповідачами [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу чинення останніми перешкод у користуванні та розпоряджанні [PERSON] її власністю внаслідок відмови відповідачів добровільно знятися з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням для проживання в будинку за [ADDRESS], підлягає задоволенню. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, за правилами ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Так, згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтями 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, право власності на житло, порядок його набуття та припинення права власності. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України). Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника (ч.1 ст.346 ЦК України). Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняються з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ст.347 ЦК України). Ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст.383 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно зі ст.ст.71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживають, права власності або права користування вказаним житловим будинком не мають, але зареєстровані, то право позивачки на вільне користування своїм майном порушено та підлягає судовому захисту, а позов [PERSON] - задоволенню.

Outcome: approved