Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

27.10.2016 р. позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», третя особа [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, яку в подальшому уточнив та остаточно просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що вироком Франківського районного суду м.Львова від 12 березня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три)роки. Згідно з вироком суду [PERSON] визнано винним у тому, що він 24 березня 2014 року приблизно о 17 год.25 хв., керуючи вантажним автомобілем, та рухаючись ним у м. Львові по вул. Городоцькій зі сторони вулиці Кульпарківська в напрямку виїзду за місто Львів, порушив вимоги чинних Правил Дорожнього Руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме: п.1.5 Розділу 1, п.п. б,д п.2.3 Розділу 2, п.12.3 Розділу 12 та п.13.1 Розділу 13, які виразились в тому, що він був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, яку він об'єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, під час руху не дотримав безпечної дистанції, позбавивши себе можливості зупинити вантажний автомобіль «ЗІЛ-3501» до моменту зупинки попутного легкового автомобіля, який рухався попереду, після чого втратив керованість вантажним автомобілем, виїхавши на зустрічну смугу, а в подальшому на тротуар, де в цей час перебував пішохід - потерпілий [PERSON], що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на пішохода [PERSON] та притискання його до стіни будинку. В результаті дорожньо- транспортної пригоди потерпілий [PERSON] отримав тяжке тілесне ушкодження. Цивільний позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного територіально- галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в користь [PERSON] 200 000 (двісті тисяч) грн. моральної шкоди. Разом з тим, позивач [PERSON] вважає, що йому також була заподіяна моральна шкода протиправними діями [PERSON], а саме вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відносно його сина [PERSON] в результаті якого йому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, а [PERSON] отримав значну кількість душевних переживань. Вироком Франківського районного суду м. Львова встановлено, що [PERSON] на момент вчинення злочину виконував трудові обов'язки працюючи у відповідача - Державному галузево-територіальному об'єднанні «Львівська залізниця». Враховуючи те, що вироком Франківського районного суду м. Львова встановлено, що [PERSON] працював в Державному галузево-територіальному об'єднанні «Львівська залізниця», враховуючи положення ст. 1172 ЦК України, на думку позивача моральна шкода заподіяна [PERSON] підлягає стягненню з відповідача. Оцінюючи розмір завданої йому моральної шкоди протиправними діями третьої особи, за які несе відповідальність відповідач, він враховує душевні страждання, які позивач зазнав як батько [PERSON], по відношенню до якого було скоєно злочин працівником відповідача - [PERSON] Душевні страждання, які позивач зазнав в результаті протиправної поведінки відповідача та його працівника, які спричинили тілесні ушкодження його сину, які не бажали компенсувати витрати на його лікування, відновлення його здоров'я. Переживання, викликані протиправною поведінкою, пов'язаною з ненаданням допомоги сину позивача після заподіяння йому тілесних ушкоджень в результаті дії працівника відповідача, не бажання викликати швидку медичну допомогу, не бажання компенсувати витрати на лікування, допомогти в лікуванні сина. Душевні переживання за покращення здоров'я сина, а саме, позивач перебував три дні біля сина в реанімаційному відділені, 1,5 місяці перебуванні в стаціонарному лікуванні, де позивач перебував разом з сином, оскільки він не міг самостійно за собою дбати, далі постійні чергування амбулаторного із стаціонарним лікуванням, переживання за операції, які переніс син позивача, їх загалом було близько п'яти. Переживання за здоров'я свого сина, його видужання, відновлення ходьби та нормального ритму життя, який до цього часу не відновився. Душевні переживання пов'язаними із необхідністю пошуку грошових коштів для лікування сина, оскільки в позивача та його сина не було інших джерел для існування крім пенсії, яку позивач отримував, а грошові кошти необхідні для лікування значно перевищували її розмір. Необхідність пошуку грошей існувала фактично з моменту заподіяння тілесних ушкоджень і по цей день, оскільки виплаченої компенсації не вистачає для лікування. Таким чином позивач оцінює розмір заподіяної йому моральної шкоди в сумі 100 000, 00 грн. /сто тисяч гривень/. Вказана сума не може компенсувати ті душевні травми і переживання, які переживав позивач, разом з тим, він оцінює її на цей час достатньою для компенсації заподіяної йому шкоди. Позивач та представник позивача [PERSON] який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 08.02.2016 року /а.с.4/ у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, надавши аналогічні пояснення. На підтвердження позовних вимог позивач додатково пояснив, що син на час нанесення йому травми і на тепер проживає з батьками. Під час лікування він кілька днів перебував з сином в реанімації та отримав страшні страждання, в подальшому ще півтора місяця виходжував його у лікарні. Він сам має захворювання, а даний випадок ще більше морально вплинув на його здоровя, а тому розмір моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн. є співрозмірним тим моральним стражданням. Просить позов задовольнити. Представник відповідача Державного територіально - галузевого обєднання «Львівська залізниця» [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 22.11.2016 року /а.с.46/ в судовому засіданні позов щодо підприємства заперечила, посилаючись на мотиви зазначені в поданих до суду письмових запереченнях /а.с.38-41/. Просила у задоволені позову відмовити. Третя особа [PERSON] та представник [PERSON] будучи у судовому засіданні позов щодо підприємства заперечили, оскільки шкода вже була відшкодована. Просили у задоволені позову відмовити. Суд, заслухавши позивача, пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши докази, прийшов до висновку, що позов є обґрунтований та підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 березня 2014 року приблизно о 17 год.25 хв. гр. [PERSON] керуючи вантажним автомобілем [NUMBER], та рухаючись ним у м. Львові по вул. Городоцькій зі сторони вулиці Кульпарківська в напрямку виїзду за місто Львів, порушив вимоги чинних Правил Дорожнього Руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме: п.1.5 Розділу 1, п.п. б, д п.2.3 Розділу 2, п.12.3 Розділу 12 та п.13.1 Розділу 13, які виразились в тому, що він був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, яку він об'єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, під час руху не дотримав безпечної дистанції, позбавивши себе можливості зупинити вантажний автомобіль «ЗІЛ-3501» до моменту зупинки попутного легкового автомобіля, який рухався попереду, після чого втратив керованість вантажним автомобілем, виїхавши на зустрічну смугу, а в подальшому на тротуар, де в цей час перебував пішохід - потерпілий [PERSON], що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на пішохода [PERSON] та притискання його до стіни будинку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] отримав тяжке тілесне ушкодження. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 12 березня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три)роки. Цивільний позов [PERSON] задоволено повністю. Стягнуто з Державного територіально - галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в користь [PERSON] 200 000 (двісті тисяч) грн. моральної шкоди /а.с.6-9/. Згідно ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. У відповідності до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Як вбачається вироку Франківського районного суду м.Львова від 12 березня 2015 року, судом встановлено, що обвинувачений [PERSON] на день ДТП працював водієм відокремленого підрозділу «Львівська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця», про що свідчить наказ про прийом на роботу №195ос від 05.07.2013р., звільнений з роботи 27.03.2014р. за п.1 ст.36 КЗпП України, отримав подорожній лист 24 березня 2014 р. і близько 17год.20хв. їхав на своє робоче місце, що підтверджується показами обвинуваченого [PERSON] та свідка [PERSON] А тому суд вважає, що відповідальність за моральну шкоду має нести Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На підтвердження позовних вимог [PERSON] надав копію свідоцтва про народження [PERSON], виданого Дублянською міською радою Нестеровського району, Львівської області серії IV-CГ №304652, з якого вбачається, що він є його батьком /а.с.12/, довідку до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №702959 від 15.10.2014 р. про те, що він є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням та може виконувати легку фізичну, канцелярську працю /а.с.19/, копію пенсійного посвідчення /а.с.20/. Також позивачем було надано копію довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №082225 від 02.07.2015 р. [PERSON] з якої вбачається, що він є інвалідом третьої групи за загальним захворюванням /а.с.13/. Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст.970 ЦК України, при визначенні розміру компенсації шкоди повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості. Загальний зміст наведених вище норм ЦК вказує на те, що моральна шкода відшкодовується особі, законні інтереси якого були безпосередньо порушені, тобто право на стягнення має тільки потерпілий, це право не може переходити у порядку правонаступництва до третіх особам, оскільки носить суто особистий характер. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що діями працівника Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» [PERSON] позивачу була заподіяна моральна шкода, оскільки ситуація отримання тяжких тілесних ушкоджень в результаті ДТП та їх наслідки стали для позивача психотравмуючими, завдали тривалих та інтенсивних негативних переживань, тобто спричинили психологічні страждання (моральну шкоду), а оскільки [PERSON] на той час перебував у трудових відносинах з Державним територіально-галузевим обєднанням «Львівська залізниця», тому відповідальність за моральну шкоду має нести Публічне акціонерне товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», власник джерела підвищеної небезпеки та роботодавець. Однак, суд не може погодитись з розміром відшкодування моральної шкоди, яка була визначена позивачем, оскільки останнім не було надано достатніх належних та допустимих доказів в рахунок підтвердження розміру моральної шкоди в тому розмірі, що був заявлений позивачем у своєму позові, більш того суд вважає такий розмір суттєво завищеним. Так, настання душевних страждань у батька від самого факту спричинення сину тяжких тілесних ушкоджень під час ДТП є очевидним і нормальним явищем, не потребує обовязкового підтвердження матеріальними доказами. Таку ж його реакцію викликали і інші обставини, як от: тривале перебування близької людини в реанімаційному відділенні, на стаціонарному лікуванні, відновлення функцій організму тощо. Щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує вимоги ч. 3 ст. 23 ЦК України. Так, відповідно до наведеної вище норми, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено, [PERSON] заподіяно моральну шкоду у вигляді душевних страждань, проте жодних доказів про погіршення здібностей позивача, або позбавлення можливості їх реалізації не надано. Суд бере до уваги і той факт, що шкода [PERSON] заподіяна не самим відповідачем, а особою, за яку він відповідає. Крім цього, ДТГО «Львівська залізниця» відшкодувала потерпілому у кримінальній справі [PERSON] 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди [PERSON]О суд враховує позицію відповідача, який звертатиметься із зворотною вимогою (регресом) до безпосереднього заподіювача шкоди водія [PERSON] При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, а тому думку суду найбільш обєктивним та таким, що може компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду та яку необхідно стягнути з відповідача Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» на користь позивача становить 10 000, 00 грн. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому суд вважає, що з відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» слід стягнути на користь держави 640 (шістсот сорок) гривню 60 коп. судового збору.

Outcome: partial