Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

27 листопада 2017 року [PERSON] (далі - позивач), яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-3, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради (далі - третя особа) про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2014 року позивач та відповідач-3 перебували у зареєстрованому шлюбі, а [INFO] у них народилася спільна донька - [PERSON] 27 липня 2010 року з дозволу та згоди відповідача -1 (батька відповідача -3 ) позивач зареєструвалася та почала постійно проживати у будинку за адресою [ADDRESS] , як член сім`ї відповідачів (далі - спірний будинок). Однак після розірвання шлюбу між сторонами почалися постійні конфлікти, а саме сторона відповідача почала чинити їй перешкоди у проживанні у спірному будинку, у зв`язку з чим між ними неодноразово виникали судові спори. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у цивільній справі №161/3833/15-ц позивача та її доньку вселено у спірний будинок. Позивач зазначає, що відповідач-1 довгий час не виконував рішення суду про її вселення, однак в подальшому в примусовому порядку виконав його, визначивши їй для проживання житлову кімнату на першому поверсі, в якій проживає відповідач-2. Однак позивач зауважує, що проживати в цій кімнаті вона з дитиною не може, оскільки між ними та відповідачем-2 постійні конфлікти, а перший поверх будинку має ще одну житлову кімнату. Крім того рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року у цивільній справі №161/4193/16 за результатом розгляду цивільної справи за позовом відповідача-1 про визначення порядку користування будинком вказано, що визначення для проживання відповідача разом з малолітньою дитиною кімнати, яку займає мати бувшого чоловіка є неприйнятним, не відповідає вимогам розумності та справедливості, так як на даний час вони не є членами однієї сім`ї і між ними виникали суперечки щодо користування будинком. З наведених підстав та з посиланням на положення ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР, ст.405 ЦК України позивач просить суд: 1) встановити наступний порядок користування будинком [ADDRESS] та надвірними будівлями: - надати для проживання [PERSON] і її малолітній дочці [PERSON] кімнату площею 23 кв.м. на першому поверсі вказаного будинку, що зазначена в плані технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна під номером 1-16, з правом вставити замок в двері даної кімнати, розставляти у ній меблі та оздоблювати кімнату на власний розсуд, не порушуючи при цьому цілісності стін; - надати [PERSON] і її малолітній дочці [PERSON] разом з відповідачами наступні приміщення загального користування на першому поверсі вказного будинку, що зазначені в плані технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна: коридор 1-9 загальною площею 13,3 кв.м, кухню, 1-14 загальною площею 11,3 кв.м, гардероб 1-10 загальною площею 3,5 кв.м, убиральню 1-11 загальною площею 1,3 кв.м, ванну 1-12 загальною площею 3,1 кв.м.; - надати в користування позивачам наступні надвірні будівлі, що зазначені на схемі земельної ділянки в технічному паспорті на об`єкт нерухомого майна: 1/2 частини сараю Б1 та 1/2 частини погрібу Б2, який розташований в приміщенні сараю Б1. 2) зобов`язати відповідачів не чинити перешкод позивачам в користуванні: кімнатою 1-16 площею 23 кв.м. на першому поверсі вказаного будинку, коридором 1-9 та наступними приміщенням на першому поверсі вказаного будинку: коридором 1-9, кухнею 1-14, з правом спільного користування газовою плитою, пральною машиною та з наданням позивачу права встановити в кухні свій холодильник, гардеробом 1-10, убиральнею 1-11, ванною 1-2, а також 1/2 частиною сараю Б1 та 1/2 частиною погріба Б2, який розташований в приміщенні сараю Б1, які розміщені на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , на не чинити перешкод позивачам у вільному відкриванні замків у хвіртці вказаного будинковолодіння та у вхідних дверях даного будинку, вільно заходити в будинок, вільно користуватися загального користування на першому поверсі вказаного будинку, вільно пересуватися по території земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.5-6), Під час судового розгляду, а саме 19 лютого 2018 року, [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Вказаний зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] більше ніж протягом одного року не проживає у спірному будинку. З наведених підстав та з посиланням на приписи ст.405 ЦК України просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] (т.1 а.с.131-133). Позивач та її представник у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали та заперечили вимоги зустрічного позову. Представник відповідачів у судовому засіданні первісні позовні вимоги заперечила та підтримала вимоги зустрічного позову. Представник третьої особи у судовому засіданні вважав, що первісний позов підлягає до задоволення частково, в задоволенні зустрічного слід відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги слід задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено і сторонами не заперечується, що у період з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2014 року позивач та відповідач-3 перебували у зареєстрованому шлюбі, а [INFO] у них народилася спільна донька - [PERSON] 27 липня 2010 року з дозволу та згоди відповідача-1 (батька відповідача -3 ) позивач зареєструвалася та почала постійно проживати у будинку за адресою [ADDRESS] , як член сім`ї відповідачів. Однак після розірвання шлюбу між сторонами почалися постійні конфлікти, а саме сторона відповідача почала чинити їй перешкоди у проживанні у спірному будинку, у зв`язку з чим між ними неодноразово виникали судові спори. Зокрема, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року у цивільній справі №161/3833/15-ц позивача та її доньку вселено у спірний будинок (т.1 а.с.7-9). З пояснень сторін слідує, що під час виконання рішення про вселення позивача відповідач-1 визначив їй для проживання житлову кімнату на першому поверсі, в якій проживає відповідач-2 площею 16,5 кв.м., позначка 1-15 на поверховому плані будинку (т.1 а.с.22). Однак, під час судового розгляду встановлено, що проживати у цій кімнаті позивач з дитиною та відповідачем-2 не може, оскільки між ними та відповідачем-2 постійні конфлікти, а перший поверх будинку має ще одну житлову кімнату. Крім того з матеріалів справи слідує, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року у цивільній справі №161/4193/16 за результатом розгляду цивільної справи за позовом відповідача-1 про визначення порядку користування будинком вказано, що визначення для проживання відповідача разом з малолітньою дитиною кімнати, яку займає мати бувшого чоловіка є неприйнятним, не відповідає вимогам розумності та справедливості, так як на даний час вони не є членами однієї сім`ї і між ними виникали суперечки щодо користування будинком. Надаючи правову оцінку позовним вимогам за первісним позовом, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також у частині четвертій статті 156 ЖК УРСР вказано, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. При цьому у частині першій статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З аналізу вищенаведених положень цивільного та житлового законодавства слідує, що члени сім`ї власника будинку, в тому числі і колишні члені його сім`ї, не втрачають право користування будинком у разі припинення сімейних відносин. При цьому враховуючи рівність права користування житлом разом з власником, а також засади співжиття та добросусідства, слід дійти висновку, що такий член сім`ї має право на спільне користування приміщеннями загального користування - вбиральнею, ванною, коридором, кухнею, сараєм, погребом тощо. Одночасно, такий член сім`ї не має права на власний розсуд обирати для користування житлове приміщення у будинку (квартирі), а таке житлове приміщення визначається йому саме власником, який має виключні повноваження на це відповідно до положень ч.1 ст.405 ЦК України. Одночасно, на переконання суду, закріплене у ч.1 ст.405 ЦК України положення щодо права власника будинку (квартиру) на власний розсуд визначати члену сім`ї займане ним житлове приміщення, не є абсолютним та має враховувати загальні засади цивільного та житлового законодавства, норми житлової площі, санітарні правила, моральні засади суспільства, а також враховувати інтереси всіх осіб, які користуються будинком. В розгляду випадку, як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, між сторонами є очевидний конфлікт у користуванні спірним будинком, який неодноразово був предметом судового розгляду. На думку суду, враховуючи обставини справи, рішення судів, а також покази свідків, слід дійти висновку, що сторона відповідача дійсно чинить перешкоди у вільному проживанні позивача разом з дитиною у спірному будинку, зокрема вільному вході на територію будинковолодіння, користуванні житловим приміщенням та приміщеннями загального користування, що фіксувалося зокрема і працівниками поліції (т.1 а.с.103 - 104). Доводи представника відповідачів, що таких перешкод відповідачі не створюють, а сама позивач не збирається проживати у будинку є надуманими та такими, що не підтверджуються дослідженими матеріалами справи. Отже, з метою розв`язання між сторонами спору щодо користування спірним будинком суд задовольняє первісні позовні вимоги як обґрунтовані. Однак, суд не може задовольнити позовну вимогу про надання для проживання позивачеві та її доньці конкретної кімнати, яку вона хоче обрати для проживання, оскільки вказане буде втручанням у виключне право власника майна на самостійне визначення такого житлового приміщення, а суд не вправі підміняти собою власника майна. Тому враховуючи висновки, які викладені у рішенні Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року у цивільній справі №161/4193/16, суд вважає, що доцільним у даному випадку є зобов`язання відповідача-1 повторно визначити житлове приміщення, яке мають право займати [PERSON] і її малолітня дочка [PERSON] у будинку [ADDRESS] , з урахуванням норм житлової площі, санітарних правил, моральних засад суспільства, а також враховуючи інтереси всіх осіб, які користуються будинком. Також суд не може погодитися із проханням позивача надати їй у користуванні 1/2 сараю Б1 та погребу Б2, оскільки це є приміщеннями загального користування, тому вони підлягають спільному користуванню всіма мешканцями будинку. Крім того суд вважає, що прохання позивача надати їй право встановити замок в двері житлової кімнати, розставляти у ній меблі та оздоблювати її, так само як і надати право встановити власний холодильник на кухні, виходить за межі простого користування будинком, а фактично є розпорядженням його частиною, а отже такі дії мають вчинятися виключно з дозволу власника будинку. Отже в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Стосовно питання вільного відкривання замків у хвіртці суд зауважує, що встановлення порядку входу на територію будинковолодіння є виключним правом його власника. Сформульована позивачем позовна вимога в цій частині є некоректною, оскільки дозволяє подвійне тлумачення, що саме вона має на увазі під «вільним відкриванням замків у хвіртці» - можливість її відкриття будь-ким, чи лише особою, яка має відповідний ключ до неї. Слід зазначити, що саме власник визначає, яким чином має відкриватися хвіртка - вільно, чи ключем, а у разі використання ключа - він повинен забезпечити ним всіх мешканців будинку. Отже, з метою недопущення двозначного тлумачення цієї частини позовних вимог, суд задовольняє її частково шляхом зобов`язання відповідачів, не чинити перешкод [PERSON] і її малолітній дочці [PERSON] у вході на територію даного будинковолодіння та безпосередньо до будинку. Вирішуючи вимоги зустрічного позову суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як слідує з матеріалів справи і вже було встановлено судом, між сторонами існує постійній конфлікт з приводу користування будинком, відповідачі систематично чинять позивачу перешкоди у користуванні ним, а отже не можливо стверджувати, що вона відсутня у будинку без поважних причин понад один рік. З наведених вище підстав слід дійти висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням первісного позову з кожного з відповідачів на користь позивача слід стягнути рівну частку судового збору у розмірі 640,00 грн., який був сплачений при поданні позову (т.1 а.с.1).

Outcome: partial