Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

28.01.2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 27.08.2009 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди двох земельних ділянок, відповідно до умов якого відповідач передала йому в оренду на довічне користування дві земельні ділянки, а він передав відповідачу 70000 гр. як плату за користування земельними ділянками за весь період користування, на підтвердження чого була складена розписка. Після пяти років користування відповідач потребувала повернути їй земельні ділянки, хоча строк користування не закінчився. В звязку з такою поведінкою відповідача він звернувся за консультацією та дізнався, що договір оренди земельних ділянок повинен укладатися в письмовій формі та повинен пройти державну реєстрацію. Оскільки між ним та відповідачем не укладено договір в письмовій формі, просить визнати договір оренди земельних ділянок між ним та відповідачем недійсним та застосувати наслідки недійсності договору. Оскільки він вже повернув відповідачу земельні ділянки, просить стягнути з відповідача кошти в сумі 70000 гр. та витрати по справі. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просить його задовольнити. В обґрунтування позову пояснив, що у серпні 2009 року до нього звернувся син відповідачки з проханням купити два земельні паї, які належать відповідачці та ще одному її сину, оскільки їм потрібні були кошти. Він не погодився, оскільки купівля-продаж земельних ділянок заборонена. Через деякий час він домовився з відповідачкою, що вона передасть йому в довічне користування 2 земельні паї свій та сина, за що він їй сплатить 70000 гр. 27.08.2009 року він передав відповідачці вказану суму коштів, про що вона склала розписку. Через 5 років син відповідачки, якому належить один із земельних паїв, повернувся з місць позбавлення волі і почав вимагати повернення земельної ділянки, відповідачка на його питання пояснила, що він отримав доход більший, ніж їй заплатив, тому також почала вимагати повернення земельної ділянки, яка їй належить. Повертати кошти відповідач відмовилася. Відповідач позов не визнала та пояснила, що вона дійсно 27.08.2009 року домовилася з позивачем про передачу йому двох паїв свого та сина в довічне користування за 70000 гр., після чого вона фактично передала земельні паї, а позивач передав їй вказану суму коштів. Їй потрібні були кошти на відшкодування завданої сином шкоди та на послуги адвоката. Про передачу паїв в оренду вона склала розписку, договір оренди з позивачем не укладався. Її син, який був власником іншої земельної ділянки, довіреності їй на користування земельною ділянкою не надавав, в усній розмові він дозволив їй передати землю в оренду на час його відбуття покарання. Після звільнення сина з місць позбавлення волі вони вирішили забрати свої паї, так як порахували, що позивач отримав від оренди їх паїв значно більше коштів, ніж заплатив їм. На даний час земельні ділянки їм повернуті, але вважає, що кошти повертати не має підстав. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У відповідності до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобовязується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до положень ст.ст. 16, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (зі змінами) № 161-ХІУ укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з ч.1 ст. 210 та ч.3 ст. 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 7,2000 га, розташована на території Великокостромської сільської ради, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого 12.12.2009 року Апостолівською РДА. З розписки від 27.08.2009 року встановлено, що [PERSON] «оддає два земельних пая 15 га на вічне пользування». Таким чином, судом встановлено, що договір оренди між сторонами не був оформлений у письмовій формі та не був зареєстрований у встановленому законом порядку, що свідчить про те, що даний договір не являється укладеним, на підставі чого суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання договору оренди недійсним, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача коштів в сумі 70000 гр. на підставі ч.1 ст.216 ЦК України також задоволенню не підлягають, наслідки недійсності правочину застосовуються до правочинів, які визнані недійсними, і не підлягають застосуванню до правочинів, які є неукладеними.

Outcome: dismissed