Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

28 липня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Краснолиманського міського суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та проживанні у квартирі, вселення у квартиру, та визначення порядку користування квартирою, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільної частковій власності [PERSON] та [PERSON] по ? частки за кожним на підставі рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 травня 2014 року. Однак, відповідач, яка проживає у спірній квартирі разом з неповнолітньою дочкою [PERSON], перешкоджає позивачу у користування квартирою. [PERSON] відмовляється впускати його в квартиру та передати ключі від вхідних дверей. Просив суд усунути перешкоди у користуванні та проживанні у квартирі, вселити у квартиру, та визначення порядку користування квартирою шляхом виділення [PERSON] у користування та проживання 3-тю ізольовану жилу кімнату площею 12,5 кв.м, а [PERSON] - 2-гу ізольовану жилу кімнату площею -10,1 кв.м., з залишенням в загальному користуванні 1-ої жилої кімнати площею 18 кв.м. та нежилих приміщень - кухні, вбиральні, ванної кімнати, балкону (тераси) і коридору. Заявою від 18 серпня 2014 року, яка була подана до початку розгляду справи, позовні вимоги були уточнені. Позивач виключив позовні вимоги про вселення та усунення перешкод у користуванні і проживанні у квартирі. Просив суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою, передати другий примірник ключів задля вільного доступу до квартири, заборонити вчиняти в майбутньому будь-які дії, які можуть порушити його право на користування квартирою та визначити порядок користування квартирою у раніше запропонованому варіанті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в редакції 18 серпня 2014 року в повному обсязі, навив доводи аналогічні доводам викладеним в позовній заяві та просив їх задовольнити. Обґрунтовуючи вимоги про передачу комплекту ключів від вхідних дверей пояснив, що ніколи не проживав в спірній квартирі та не мав ключів від дверей. Просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON] який діє на підставі ордеру та договору про надання юридичної допомоги підтримав вимоги [PERSON] Обґрунтовуючи можливість виділення кожному із співвласників квартири ізольованих жилих кімнат площею 10,1 кв.м та 12,5 кв.м та залишення в загальному користуванні жилої кімнати площею 18 кв.м, яка є прохідною, посилався на розпорядження №27 від 20.01.1994 року представника Президента України «Про норму середньої забезпеченості жилою площею в Донецькій області», яким встановлена норма середньої забезпеченості у всіх містах та районах області в про розмірі 9 кв.м на одну людину. Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи (а.с 50), до суду не з'явилася, надала суду заяву в якій з посиланням на поганий стан здоров'я, просила розгляд справи відкласти (а.с. 53), будь яких документів в підтвердження цього факту суду не надала. Суд визнав неповажною причину неявки в судове засідання відповідача та розглянув справу в заочному порядку, проти чого позивач та його представник не заперечували. З заперечення відповідача на позовну заяву вбачається часткове визнання [PERSON] позову. Відповідачка не заперечує проти виділення позивачу ізольованої жилої кімнати площею 10,1 кв.м, а кімнати площею 12,5 кв.м їй, та залишення в загальному користуванні житлової кімнати площею 18 кв.м. та нежилих приміщень - кухні, вбиральні, ванної кімнати, балкону (тераси) і коридору. На її думку саме такий порядок користування квартирою можливі зменшити можливі ексцеси, які можуть виникати з позивачем і це може якимось чином відокремити його від відповідачки з дочкою (а.с. 46 -47). В судовому засідання свідки [PERSON] і [PERSON] дали аналогічні один одному показання з яких вбачається, що квартири, в яких вони проживають розташовані в одному під'їзді з квартирою [ADDRESS] Їм відомо, що в спірній квартирі на теперішній час проживає відповідач [PERSON] разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] Вони були свідками того, як в червні 2014 року [PERSON] намагався вселитися в спірну квартиру, стукав в двері, але йому ніхто не відкрив, в підтвердження чого за їх участі був складний акт. Крім того, вони були свідками того, як наприкінці липня 2014 року [PERSON] знов питався вселитися в квартиру та між ним та відповідачкою [PERSON] виникла сварка, при цьому остання не впускала позивача в квартиру. Під час проведення попереднього судового засідання відповідач [PERSON] не заперечувала проти того, що чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається і це встановлено в судовому засіданні, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільної частковій власності [PERSON] та [PERSON] по ? частки за кожним на підставі рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 травня 2014 року (а.с. 10-15, 9). Факт проживання в спірній квартирі відповідача [PERSON] разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] та перешкоджання позивачу в користуванні квартирою підтверджується актом від 11.06.2014 року (а.с 19) та не заперечується відповідачем. 18.06.2014 року позивач направляв [PERSON] рекомендованою кореспонденцією претензію про усунення перешкод в користуванні квартирою, яку відповідач відмовилась отримувати (а.с 20-22). Згідно до ст.41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 150, 155 ЖК Української РСР громадяни які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд... [PERSON] будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.47 ЖК УРСР норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Розпорядженням представника Президента України №27 від 20.01.1994 р. «Про норму середньої забезпеченості жилою площею в Донецькій області» встановлено норму середньою забезпеченості жилою площею у всіх містах та районах області на одну людину в розмірі 9,0 кв.м. Відповідно до технічного паспорту спірна квартира загальною площею 55,0 кв.м житловою площею 40,6 кв.м розташована на 3-му поверсі, складається з трьох жилих кімнат: 1 кімната - площею 18 кв.м (позначена на плані квартири цифрою 5), яка є прохідною; 2 ізольована жила кімната площею 10,1 кв.м. (позначена на плані квартири цифрою 6); 3 ізольована жила кімната площею 12,5 кв.м (позначена на плані квартири цифрою 8), кухні площею 4,5 кв.м (позначеної на плані цифрою 7), коридору площею 5,5 кв.м (позначеного на плані цифрою 1), вбиральні площею 1,0 кв.м (позначеного на плані цифрою 2), ванної кімнати площею 2 кв.м (позначеного на плані цифрою 3), комори площею 0,7 кв.м (позначеної на плані цифрою 7) та балкону (тераси) площею 0,7 кв.м. (а.с. 16-18). Квартира [ADDRESS] загальною площею 55,0 кв.м та житловою - 40,6 кв.м квартири належить двом співвласникам по ? частки кожному, тому на кожного співвласника приходиться по 20,3 кв.м. житлової площі. Враховуючи, що площа кожної з трьох житлових кімнат перевищує 9,0 кв.м, суд з урахуванням інтересів сторін по справі, вважає можливим визначити порядок користування спірною квартирою в порядку запропонованому відповідачем: виділити [PERSON] у користування та проживання 2-гу ізольовану жилу кімнату площею -10,1 кв.м., [PERSON] виділити - 3-тю ізольовану жилу кімнату площею 12,5 кв.м; 1-шу жилу кімнату площею 18 кв.м. та нежилі приміщення - кухню, вбиральню, ванну кімнату, балкон (тераса), коридор залишити за позивачем та відповідачем у загальному користуванні. Вирішуючи позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні квартирою та зобов'язання вчинити певні дії суд виходить з наступного. У відповідності до частини 1 статті 391 ЦК встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі викладеної норми чинного законодавства можна зробити висновок про те, що власник може, за допомогою негаторного позову, вимагати усунення усіляких порушень прав власника майна, принаймні, якщо ці порушення не були суміщені з позбавленням права володіння. Підставами зазначеного позову є обставини, які обґрунтовують право позивача на користування та розпорядження майном, а також підтверджують, що поведінка відповідача створює перешкоди у здійсненні цих правомочностей. Згідно статі 391 ЦК правом на негаторний позов, тобто на позовну заяву до суду з вимогою про усунення перешкод в користуванні майном належить власнику, а також титульному власнику, які володіють річчю, але позбавлені можливості скористатися або розпоряджатися річчю. Відповідачем виступає особа, яка своєю противоправною поведінкою перешкоджає нормальному здійсненню права власності. Частиною 1 статті 321 ЦК зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А частиною і статті 317 ЦК вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Тому власник не зобов'язаний доводити неправомірність дій відповідача. Дії відповідача є неправомірними, поки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. У відповідності до частини 2 статті 396 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи ту обставину, що істотною вимогою негаторного позову є усунення порушень, яке триває у часі або має місце на момент звернення до суду з позовом, отже, якщо перешкоди у користуванні або розпорядженні майном усунуті, то, відповідно, відсутні і підстави для звернення з негаторним позовом, але такий стан не означає відсутність у власника можливості пред'явлення позову про заборону порушень прав власності, які можуть мати місце у майбутньому. Така можливість передбачена власнику майна на підставі частины 2 статті 386 ЦК. Суд приходить до переконання, що у відповідності до чинного законодавства, [PERSON] точно визначив підстави задля звернення до суду, тобто обставини надбання права власності на нерухомість та обставини, які свідчать про створення йому перешкод в користуванні квартирою, при цьому поведінка [PERSON] є неправомірною, та така що носить преюдиціональний характер, і в свою чергу не підлягає доказуванню. Також [PERSON] точно визначився з предметом зазначеного позову - вимогою про усунення перешкод у користування квартирою, яка знаходиться в спільній частковій власності позивача та відповідача та способом цивільного захисту на відновлення своїх прав на належне користування майном, що дає підстави суду задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. (а.с 1).

Outcome: partial