Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

27 грудня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до територіальної громади в особі Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У позовній заяві відповідач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що починаючи з 07.12.2006 року та по теперішній час проживає з укладенням договору піднайму з метою збереження стану квартири за вищевказаною адресою, вказала, що сплачує рахунки за комунальні послуги та за користування квартирою згідно умов укладених договорів та діючих тарифів на надані послуги. [PERSON] зазначила, що добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаною квартирою та утримує її. Окрім того, за час проживання у квартирі, власники квартири жодного разу не заявляли своїх прав на неї. Позивач неодноразово зверталась до Раухівської селищної ради, щодо визнання за нею права власності на квартиру, але їй було рекомендовано з даного питання звернутися до суду. У зв'язку з вищевикладеним [PERSON] просить визнати за нею право приватної власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] Позивач у судовому засіданні 23.01.2017 року підтримала позов та пояснила, що позов підлягає задоволенню за обставин, викладених у позовній заяві. Представник Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю та не заперечує проти їх задоволення. Вислухавши пояснення позивача, думку представника відповідачів, вивчивши позовну заяву, оцінивши і проаналізувавши докази, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільно процесуального кодексу України від 18.03.2004 № 1618-IV (далі - ЦПК України) «кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів». Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем по справі позивачем визначено Територіальну громаду в особі Рахівської селищної ради Березівського району Одеської області, яка, як встановлено вище, - позов визнала. Частиною 4 статті 174 ЦПК України передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...». Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше) позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. У справі встановлено, що відповідно до довідки виданою Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області від 27.12.2016 року вказано, що зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS]. не має (а.с.4). Згідно копії паспорту серії [NUMBER] виданого Березівським РС ГУДМС України в Одеській області [PERSON] прописана за іншою адресою: [ADDRESS] з 13.04.2004 року, тобто спірна квартира [ADDRESS] є сусідньою (а.с.9). Довідкою ЖЕКП в смт. Раухівка підтверджується, що [PERSON] починаючи з 07.12.2006 року проживає у квартирі [ADDRESS] буд. 54, сплачує комунальні послуги, насьогодні продовжує проживати у квартирі, утримує її та проводить в ній поточний ремонт (а.с.12). Відповідно до договорів №13 про здачу житлового приміщення в піднайм від 07.12.2006 року, від 17.12.2008 року, договорів про утримання покинутих безхазяйних квартир від 2007 року, від 10.12.2009 року, від 22.01.2010 року, від 26.07.2011 року, також згідно договорів охорони об'єкту нерухомості від 15.06.2012 року, від 25.06.2013 року, від 22.06.2014 року, від 02.06.2015 року та від 02.06.2016 року - [PERSON] зайняла житлову площу за адресою: [ADDRESS] на правах квартиронаймача (а.с. 22-33). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майно вбачається, що відомості щодо власників вищевказаної квартири - відсутні (а.с.5). Водночас, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу №2001-027 П від 18.07.2001 року вбачається, що власником вищевказаної квартири є [PERSON] (а.с.6). Згідно довідки виданої завідувачем амбулаторії загальної практики сімейної медицини смт. Раухівка [PERSON] за медичною допомогою до амбулаторії за останні п'ять років не звертався (а.с.7), також згідно довідки від 18.10.2016 року за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON] останні п'ять років ніяка кореспонденція не надходила та за послугами пошти не звертався (а.с.8). У судовому засіданні, позивач вказала, що самостійно вселилась до вказаної квартири, їздила до [PERSON] за адресою зазначеною у біржовій угоді, а саме: [ADDRESS], однак він за вказано адресою не проживає, а тому просила визнати за нею право власності на квартиру за набувальною давністю. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним». Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України «особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації». Частиною 4 ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що «право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду». Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 9. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 Цивільного кодексу України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Об'єктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь-якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа володільця. Позивач знав про те, що не володіє квартирою за адресою: [ADDRESS], на праві приватної власності, та за власною ініціативою на підставі договорів користується, обслуговує та утримує в належному стані вказану квартиру. Таким чином, позивачу було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], що виключає добросовісність заволодіння вказаним майном. Під час судового засідання пояснень з даного приводу позивачем не надано. Більш того, судом встановлено про наявність біржової угоди, яка укладена між сім'єю Шаблієнко та [PERSON] про купівлю-продаж вищевказаної спірної квартири.. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що право власності за набувальною давністю може бути набуте за рішенням суду при умові, що майно перебуває у особи, яка заволоділа чужим майном поза договірними відносинами та поза волею власника цього майна. Як видно з матеріалів справи, власником майна встановлено [PERSON] який придбав вищевказану квартиру шляхом укладення біржової угоди від 18.07.2001 року, [PERSON] користується квартирою на підставі договору про здачу житлового приміщення в піднайм від 07.12.2006 року, тому правова природа виниклих між сторонами правовідносин не утворює наслідки, передбачені ст.344 ЦК України. Норми ст. 344 Цивільного кодексу України не розповсюджуються на дані правовідносии та підстав для її застосування у даному випадку немає, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed