Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

27.09.2016 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідачів, у якому просила: «визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області від 14.11.2007 року №53 в частині пункту 3: «Внести зміни в рішення сесії сільської ради від 23.02.2007 №36 п.5 про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,16, замість 0,13»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1484 га, яка розташована в селі Слобідка Козівського район Тернопільської області, виданий на імя [PERSON]» (а.с.6). Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що вона є власником будинковолодіння №70 на вул. Львівська у с. Слобідка Козівського району Тернопільської області. Крім того, вона є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0995 га, кадастровий №6123086200:02:001:0435 в цьому ж селі. Рішенням тринадцятої сесії пятого скликання [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області від 14.11.2007 року №53 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок» (надалі оскаржене рішення), серед іншого, вирішено: «1. Затвердити матеріали інвентаризації земельної ділянки, яка була в користуванні [PERSON] на вул. Львівська,66 та надати дозвіл [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на облаштування підїзду до присадибних ділянок за рахунок землі не наданих у власність та користування згідно план-схеми №1»; «1.1. Зарахувати вказану земельну ділянку до земель загального користування (дорога)»; «3. Внести зміни в рішення сесії сільської ради від 23.02.2007 №36 п.5 про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,16 га, замість 0,13 га». Вказує, що збільшивши площу земельної ділянки [PERSON] з 0,13 га до 0,16 га не врахувала, що внаслідок цього останній передану частину підїзної дороги до її ділянки, яку віднесено до земель загального користування пунктом 1.1. оскарженого рішення. Восени 2015 року [PERSON] перекопала цю підїзну дорогу та посіяла на цьому місці сільськогосподарські культури і використовує цю частину підїзної дороги для власних потреб по цей час. Зважаючи на вказане, вважає, що оскарженим рішенням та виданим [PERSON] на його основі державним актом порушено в тому числі і її права на вільний доступ (проїзд) до своєї ділянки. На підставі вказаного, просить скасувати оскаржене рішення органу місцевого самоврядування та, відповідно, державний акт виданий на його виконання. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 30.03.2017 року відкрито провадження у цій справі та призначено попереднє судове засідання (а.с.19). 12.09.2017 року на адресу суду надійшло заперечення проти позову від старости с. Слобідка, у якому він серед іншого повідомив, що с. Слобідка увійшло до [PERSON] обєднаної територіальної громади, яка і є єдиним представницьким органом в тому числі і с. Слобідка. Вказує, що зважаючи на це, він не може бути належним відповідачем. Крім того, зазначає, що у позовній заяві, на його думку, не наведено достатніх доказів того, що в результаті ухвалення п.3 оскарженого рішення [PERSON] передано частину підїзної дороги та як наслідок порушено права позивача. Звертає увагу суду на той факт, що, на його думку, позовна заява не містить достатньої кількості інформації, яка б дала змогу встановити чи порушено право позивача та якщо таке порушення дійсно мало місце, то чи виникло воно в результаті реалізації п.3 рішення [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області №53 від 14.11.2007 року (а.с.28). 13.10.2017 року на адресу суду від старости с. Слобідка надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача. У поданій заяві покликається на те, що позивачу було відомо про оскаржене рішення та про його зміст, адже частина цього рішення стосувалася і її безпосередньо. Таким чином, вказує, що так як з 2007 року спливло більше трьох років, а саме строку загальної позовної давності. Відтак, просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності (а.с.34-35). 25.10.2017 року представник позивача [PERSON] подав через канцелярію суду клопотання про заміну первісного відповідача на належного відповідача, яке мотивував тим, що [PERSON] сільська рада Козівського району Тернопільської області припинена як юридична особа (а.с.39-40). Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 25.10.2017 року постановлено замінити первісного відповідача [PERSON] сільську раду Козівського району Тернопільської області належним відповідачем [PERSON] селищною радою Козівського району Тернопільської області, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.43-44). 18.01.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позову [PERSON]. Обґрунтовує таку вимогу тим, що придбала у [PERSON] житловий будинок у с. Слобідка Козівського району Тернопільської області. [PERSON] будучи власником вказаного будинку користувався земельною ділянкою, межі якої показав на місцевості. Після продажу свого будинку, [PERSON] відмовився і від права користування на цю ділянку. Відповідно, вона написала до сільської ради заяви про передачу їй у власність тих земельних ділянок, якими користувався попередній власник її будинку. Рішенням від 23.02.2007 року такі земельні ділянки були передані їй у власність. В результаті здійснення обмірів земельної ділянки, якою насправді користувався [PERSON] було встановлено, що її площа становить не 0,13 га, а 14,8 га. Звернувшись до сільської ради, після проведення інвентаризації, її ділянки були внесені відповідні зміни до рішення [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області від 23.02.2007 року. Вказує на те, що згаданим рішенням від 23.02.2007 року, серед іншого, вказано у п.8: Вилучити із земельної ділянки для обслуговування житлового будинку [PERSON] за його згодою… для встановлення дороги… після отримання добровільної згоди від сусідів. При цьому, наголошує, що жодної згоди вона не давала. Також, просить суд врахувати, що в оскарженому рішенні, в п.1 вказано, що облаштування підїзду до земельних ділянок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повинно бути здійснено за рахунок земель не наданих у власність чи користування. Жодних застережень щодо її земельної ділянки немає. Наголошує також, що позивачем не надано жодних доказів того, що нею захоплено земельну ділянку, яка мала б бути використана для облаштування дороги (а.с.63-65). Крім того, 18.01.2018 року відповідач [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності, яку мотивувала тим, що позивачу беззаперечно було відомо про наявність оскарженого нею рішення сільської ради, так як таке безпосередньо стосується її прав та інтересів. Відтак, просила відмовити у задоволенні позову «з підстав пропущення строку позовної давності» (а.с.72-73). 01.02.2018 року від представників позивача [PERSON] та [PERSON], надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій останні вказують, що заперечення обставин та правових підстав позову є безпідставними, не вмотивованими та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. Обгрунтовуючи такі доводи, представники позивача покликаються, окрім вказаних у позовній заяві обставин, на те, що згідно відомостей Публічної кадастрової карти України підїзна дорога до земельної ділянки [PERSON] відсутня. Відтак, вважають, що безсумнівним є порушення оскарженим рішенням та виданим на його основі [PERSON] державним актом прав позивача, а тому вони підлягають визнанню незаконними, недійсними та скасуванню. 01.02.2018 року від [PERSON] селищної ради Козівського району Тернопільської області надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні «вимог, викладених у позовній заяві». Обгрунтовуючи таку вимогу, представник цього відповідача покликається на те, що позивач не наводить у позовній заяві достатніх доказів та обґрунтувань щодо незаконності прийняття оскарженого рішення чи його невідповідності Конституції України та законам України. Зазначає також, що в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які пункти, згідно яких [PERSON] мала б право отримати у власність землі загального користування, а саме підїзну дорогу, хоча на це вказує позивач. Вказує також на те, що план меж земельної ділянки відповідача [PERSON], згідно державного акту серії ЯЕ №395827 не суперечить оскарженому рішенню і така ділянка межує по осі А-Б із землею загального користування. Розташування межі А-Б, згідно вказаного державного акту відповідає план-схемі №1 оскарженого рішення, яка визначає розташування підїзної дороги та жодним чином не суперечить їй. Крім того, звертає увагу суду на те, що згідно оспореного державного акту відповідачу [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,148 га, що є суттєво меншим ніж вказано в п.3 оскарженого рішення органу місцевого самоврядування. Наголошує на тому, що сама позивач вказує, що [PERSON] перекопала підїзну дорогу та посіяла на ній сільськогосподарські культури восени 2015 року, що, на думку представника [PERSON] селищної ради Козівського району Тернопільської області, свідчить про те, що до осені 2015 року підїзна дорога існувала і п.3 оскарженого рішення жодним чином не порушує права [PERSON], а натомість може мати місце використання [PERSON] земель, які не передані їй у власність чи користування, або ж позивач таким чином намагається «приховати сплив строку позовної давності», адже п.1 оскарженого рішення безпосередньо стосується позивача і не знати про його прийняття і зміст такого позивач не могла. Також, вказує на те, що покликаючись на неможливість належного доступу до своєї земельної ділянки позивач не зазначає про існування альтернативних шляхів заїзду до земельної ділянки. На підставі вказаного, представник відповідача вважає п.3 оскарженого рішення законним, а доводи позивача такими, що не підтверджені достатніми доказами. При цьому, самі доводи позивача логічно суперечать одні одним та не відображають усіх «моментів», що мають істотне значення (а.с.85-86). Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 01.02.2018 року оголошено перерву у судовому засіданні; встановлено відповідачам термін для подання заперечення на відзив та зобовязано представника відповідача [PERSON] селищної ради Козівського району Тернопільської області подати для огляду і дослідження у судовому засіданні оригінали план-схеми №1 та план-схеми №2, копії яких долучені до позовної заяви, а також, за наявності, генерального плану с. Слобідки Козівського району Тернопільської області (а.с.96). 16.02.2018 року від відповідача [PERSON] селищної ради надійшло заперечення щодо відповіді на відзив на позовну заяву, яке за змістом доводів, викладених у такому аналогічне відзиву цього відповідача від 01.02.2018 року (а.с.98-99). 16.02.2018 року надійшли заперечення також і від відповідача [PERSON]. Додатково, окрім зазначених у відзиві на позовну заяву від 18.01.2018 року, вказує, що на її думку, так як обидва питання, які є предметом розгляду у суді, були предметом розгляду сільської ради і відображені у змісті оскарженого рішення органу місцевого самоврядування, то останнім враховано розміщення дороги з розмірами земельної ділянки, які вказані в оскарженому п.3 рішення [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області від 14.11.2007 року. 06.11.2018 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яким цей представник просив долучити наступні докази: 1. копію акту обстеження комісії для вирішення земельних спорів у межах населеного пункту, щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян від 06.07.2018 року; 2. копію акту комісії [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області від 05.12.2010 року; 3. копія заяви [PERSON] від 31.01.2007 року; 4. копія заяви [PERSON] від 31.01.2007 року. Обгрунтовуючи подане клопотання та необхідність долучення цих доказів до матеріалів справи, представник позивача вказує, що такі отримані [PERSON] після закінчення «підготовчого» провадження у справі в [PERSON] селищній раді Козівського району Тернопільської області (а.с.126-131). 02.01.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про проведення у справі земельно-технічної експертизи (а.с.166). 20.03.2019 року ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про проведення експертизи відмовлено (а.с.184-185). Під час судового розгляду справи по суті представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги і просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представники під час розгляду справи, до судового засідання 27.03.2019 року, проти позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві та запереченні. Проте, у судовому засіданні 27.03.2019 року відповідач [PERSON] визнала усі ті обставини справи, на які покликалася позивач та й позов вцілому, про що подала, через канцелярію суду, відповідну заяву. Відповідач вказала, що правові наслідки визнання позову та закриття з цих підстав провадження у справі їй відомі і зрозумілі. При цьому, судом додатково було розяснено [PERSON] усі наслідки подання нею зазначеної заяви. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Козівського району Тернопільської області під час розгляду справи щодо заявлених позовних вимог заперечив, вказавши, що такі є необґрунтованими та безпідставними, покликавшись на ті обставини, які були викладені ним у відзиві та запереченні. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача [PERSON] та її представників, представника відповідача [PERSON] селищної ради Козівського району Тернопільської області, дослідивши подані учасниками справи документи, в тому числі заяву відповідача [PERSON] про визнання позову, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом беззаперечно встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області №53 від 14.11.2007 року вирішено, серед іншого: «1. Затвердити матеріали інвентаризації земельної ділянки, яка була в користуванні [PERSON] на вул. Львівська, 66 та надати дозвіл [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на облаштування підїзду до присадибних ділянок за рахунок землі не наданих у власність та користування згідно план-схеми №1; 1.1. Зарахувати вказану земельну ділянку до земель загального користування (дорога); 2. Затвердити матеріали інвентаризації земельної ділянки гр. [PERSON], згідно план-схеми №2; 3. Внести зміни в рішення сесії сільської ради від 23.02.2007 №36 п.5 про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,16 га, замість 0,13 га; 4. Гр. [PERSON] замовити виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку, згідно вимог чинного законодавства.» (а.с.7). Саме п.3 зазначеного вище рішення і просила визнати незаконним і скасувати позивач у позовній заяві та її представники під час розгляду справи. Рішенням [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області №36 від 23.02.2007 року, серед іншого вирішено: «1. Вилучити земельну ділянку у гр. [PERSON] для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га на вул. Львівській згідно його добровільної відмови від даної земельної ділянки. 4. Перевести земельні ділянки, площею 1,83 га по вул. Львівській, [PERSON] та масиві «За горою» - в землі запасу сільської ради; 5. Надати у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень площею 0,25 га та ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га гр. [PERSON] площею по вул. Львівській за рахунок земель запасу сільської ради. 8. Вилучити із земельної ділянки для обслуговування житлового будинку гр. [PERSON] за його згодою, 2 м. по ширині земельної ділянки, для встановлення дороги, з метою підїзду до даної території, після отримання добровільної згоди від сусідів щодо встановлення даної земельної ділянки через їхні земельні ділянки.» (а.с.38). Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0995 га, кадастровий №6123086200:02:001:0435 (а.с.10). Як вбачається із матеріалів справи, позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться на вул. Львівська, 70 у с. Слобідка, Козівського району Тернопільської області (а.с.12). Відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,148 га, кадастровий №6123086200:02:001:0077, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.68). На підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, укладеного із [PERSON] [PERSON] належить на праві власності домоволодіння за адресою: вул. Львівська, 66, с. Слобідка, Козівський район Тернопільська область (а.с.69-70). При цьому, як вбачається із матеріалів справи, земельні ділянки позивача та відповідача [PERSON] безпосередньо одна з одною не межують (а.с.21-22). Згідно із копією план-схеми №1 «земельних ділянок гр.гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дороги для облаштування підїзду до цих земельних ділянок», яке є додатком до рішення [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області №53 від 14.11.2007 року земельна ділянка [PERSON] безпосередньо межує лише із земельною ділянкою [PERSON] (а.с.112). Відповідно до копії цієї ж план-схеми №1 між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] існує «дорога для облаштування підїзду до земельних ділянок громадян». Із зясованих судом під час розгляду справи обставин, встановлено також, що не потребує додаткового доказування в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, що [PERSON], покликаючись на пункт 3 оскарженого рішення змінила межі своєї ділянки, обгородивши в тому числі і частину земельної ділянки, яка на план-схемі №1 позначена як «дорога для облаштування підїзду до земельних ділянок громадян». Цю обставину, відповідач [PERSON], як і інші, визнала, подавши 27.03.2019 року відповідну заяву до суду. Вказані обставини справи, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, не заперечуються жодним учасником справи та не виникають у суду обґрунтованого сумніву у їх достовірності, а відтак не потребують додаткового доказування, згідно ч.1 ст.82 ЦПК України. Судом також встановлено, що [PERSON], згідно із копією заяви від 31.01.2007 року, відмовився від земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства площею 0,38 га на вул. Львівській, 66 у с. Слобідка, Козівського району Тернопільської області в звязку із продажем житлового будинку (а.с.129). 26.01.2007 року відповідач [PERSON] подала до [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області заяву про надання їй у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га, а всього 0,38 га в с. Слобідка на вул. Львівській, 66 у звязку із купівлею нею житлового будинку (а.с.130, 143). 26.01.2007 року до [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області із заявами звернулися також [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які просили «поновити дорогу шириною 2 м. для проїзду сільськогосподарської техніки для обробітку їхніх земельних ділянок (в кінці земельних ділянок), за рахунок земель наданих їм у користування для будівництва та обслуговування житлових будинків» (а.с.133) та «при наданні рішення для приватизації земельної ділянки сусідці [PERSON] врахувати дорогу для проїзду сільськогосподарської техніки для обробітку їхньої земельної ділянки поряд із земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON] І.В.…» (а.с.134). Частиною 1 ст.206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 цієї ж статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 4 ст.11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є безпосередньо акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим. [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Таким чином, на переконання суду, єдиною можливою підставою для передачу у власність тій чи іншій особі тієї чи іншої земельної ділянки є заява/клопотання такої особи, подане з додержанням вимог ч.6 ст.118 ЗК України. При цьому, додаткові матеріали та документи вимагати забороняється. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Враховуючи зазначені вище норми, предметом доказування у цій справі, серед іншого, є наявність законних підстав для винесення оскарженого рішення, зокрема п.3 такого, [PERSON] сільською радою Козівського району Тернопільської області, в тому числі наявність заяви/клопотання відповідача [PERSON] про передачу їй у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,16 га, а не 0,13 га. Однак, доказів на підтвердження такої обставини судом під час розгляду справи не здобуто, а представником відповідача [PERSON] селищної ради Козівського району Тернопільської області не надано, я не надано таких доказів і відповідачем [PERSON]. Більше того, судом під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] подавала до [PERSON] сільської ради Козівського району Тернопільської області заяву про передачу їй у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га. Крім того, у судовому засіданні 27.03.2019 року відповідач [PERSON] визнала, серед іншого, і ту обставину (на яку покликалася позивач та її представники), що оскаржене рішення в частині пункту 3 є незаконним так як порушує права позивача. Зважаючи на вищевказані обставини, суд дійшов до висновку про те, що орган місцевого самоврядування, приймаючи 14.11.2007 року пункт 3 рішення №53 та вносячи зміни до свого рішення №36 від 23.02.2007 року (яким передав у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га) по суті надав у власність відповідача [PERSON], замість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,13 га, заяву на отримання якої остання подала 26.01.2007 року, земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,16 га, при цьому не врахувавши, що [PERSON] не подавала заяви/клопотання про передачу їй у власність земельної ділянки саме такої площі, що очевидно і беззаперечно суперечить вимогам ч.6 ст.118 ЗК України. Крім того, суд вважає, що [PERSON] сільською радою Козівського району Тернопільської області не враховано того, що прийняття оскарженого пункту рішення №53 від 14.11.2007 року порушило права власників земельних ділянок, доступ до яких обмежено в результаті дій відповідача [PERSON] та вказаного пункту оскарженого рішення органу місцевого самоврядування. Таким чином, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку, що пунктом 3 рішення [PERSON] сільською радою Козівського району Тернопільської області №53 від 14.11.2007 року порушено норми ч.6 ст.118 ЗК України та права, серед іншого, позивача на вільний доступ до свого майна, а відтак суд вважає обґрунтованим та підставним позов [PERSON] в цій частині і вказаний пункт згаданого рішення підлягає визнанню незаконним і скасуванню. Щодо іншої позовної вимоги [PERSON], а саме визнання недійсним державного акту на земельну ділянку [PERSON], кадастровий №6123086200:02:001:0077, то суд вказує на те, що так як оформлення та реєстрація права власності є похідними діями від прийняття органом місцевого самоврядування оскарженого рішення та перебуває із п.3 такого у безпосередньому взаємозвязку, то й відповідна позовна вимога, у звязку із задоволенням позову в частині визнання незаконним і скасування п.3 рішення №53 від 14.11.2007 року підлягає задоволенню, а відповідний держаний акт визнанню недійсним. Крім того, у звязку із задоволенням позовних вимог [PERSON] на відповідачів слід покласти, на підставі ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, пропорційно на обох відповідачів, стягнувши з кожного по Ѕ частині загальної сплаченої позивачем суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved