Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

26 травня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить суд зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виселитись з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що вона з 1987 року є орендарем квартири [ADDRESS] , в якій проживає та зареєстрована і на даний час. Вказала на те, що спільно з нею в квартирі без її дозволу зареєстрований та проживає її син [PERSON] , разом із своєю дружиною [PERSON] та їх сином [PERSON] . Хоча відповідач [PERSON] і є сином позивача, однак не є членом її сім`ї, не має з ним спільного господарства. [PERSON] проживає без реєстрації та без дозволу наймача, тобто її, чим обмежують її права у використанні квартири. Окрім того, пояснила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] постійно вчиняють сварки, застосовують фізичне та психологічне насильство, яке проявляється у заподіянні тілесних ушкоджень, побоїв, погроз у розправі, нецензурних висловлюваннях. Син відповідачів [PERSON] також поводить себе зневажливо з нею та ображає її нецензурними словами. Такими діями відповідачі роблять спільне проживання в квартирі не можливим, в зв`язку з чим просила суд зобов`язати їх виселитись з квартири. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він та його малолітній син [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Оскільки він зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] то вона проживає разом із ним та сином у вказаній квартирі. З народження та по теперішній час він прописаний та проживає у вказаній квартирі, та є сином позивача, а відповідно і членом її сім`ї. Таким чином на його думку, він його дружина та син є також членами сім`ї квартиронаймача, та мають такі ж права як і наймач, оскільки несуть солідарну з позивачем відповідальність за користування спірною квартирою. Вказав суду на те, що оскільки він є наймачем квартири [ADDRESS] , то відповідно до ЖК України його дружина та син є членами сім`ї квартиронаймача та мають повне право на проживання в такій квартирі, як і позивачка. Щодо посилання позивачки на те, що її син зареєстрований в її квартирі без її згоди, то повідомив те, що після народження сина він як його батько та наймач квартири, провів його реєстрацію без згоди позивача та відповідно і дозвіл на вселення отримувати у [PERSON] він не мав. Із твердженням позивачки про те, що він як її син не є членом її сім`ї, він не згідний, оскільки він є членом її родини, був зареєстрований та вселений у спірну квартиру з її дозволу та має права і обов`язки, як наймач відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України. Він неодноразово пропонував позивачці сплачувати комунальні послуги навпіл,однак вона відмовляється та приховує від нього квитанції за комунальні послуги. Ті квитанції, які він встигає отримати справно сплачує так як і сплатив за повірку лічильника води, а тому жодними діями він чи члени його родини не створюють перешкод у користуванні квартирою позивачу та відповідно підстав для задоволення позову немає. Представник позивача, адвокат Сухомудренко Б.В., в судовому засіданні позов підтримав та просив задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. Вказав суду і на те, що у разі якщо до відповідача [PERSON] було застосовано заходи попередження або громадського впливу і які не дали результату то така особа може бути виселення, навіть за умови, що вона є членом сім`ї квартиронаймача. Оскільки до відповідачів неодноразово застосовувались працівниками Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області заходи впливу, а саме профілактичні бесіди, та складались протоколи про адміністративні правопорушення, однак результатів це надало, вважає, що суд повинен захистити права позивача та виселити відповідачів примусово без надання їх іншого житла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що вона жодних дій які б створювали перешкоди у користуванні квартирою позивачу не створює, сварки та бійки не провокує, а проживає там разом із чоловіком та їх спільним сином, оскільки [PERSON] є членом сімї позивачки та таким же квартиронаймачем як вона. На відміну він неї та відповідача [PERSON] позивач постійно провокує сварки, бійки та створює несприятливі умови для їх проживання та весь час викликає поліцію. Вказує на те що вона є власником квартири та вони там жити не будуть і намагається всілякими способами їх звідти виселити. Проти виселення категорично заперечує, оскільки вважає, що вона як член сім`ї квартиронаймача має повне право на проживання там разом із своїм неповнолітнім сином. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] , адвокат Холодняк В.М. в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні в зв`язку з необґрунтованістю. Пояснив, що відповідач [PERSON] так як і позивач [PERSON] є належними квартиронаймачами квартири [ADDRESS] . В дані квартирі він проживає та був зареєстрований з дозволу позивача. Після одруження у 2018 році [PERSON] з відповідачем [PERSON] та народженням їх спільного сина [PERSON] , вони як члени сім`ї квартиронаймача заселились до спірного житла та продовжують там проживати і по даний час. Відповідач [PERSON] після народження сина [PERSON] , як квартиронаймач спірної квартири, зареєстрував свого сина у квартирі [ADDRESS] , оскільки відповідно до норм ст. 65 ЖК України на вселення неповнолітніх дітей до їх батьків згоди не потрібно. Пояснив суду і те, що а ні відповідач [PERSON] ,, а ні [PERSON] не чинять перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою та проживанні там. Навпаки позивач чинить перешкоди відповідачам та всілякими методами намагається виселити їх з квартири та позбавити відповідача [PERSON] права на свою частку у квартирі. Позивач постійно вчиняє сварки, втручається в особисте життя відповідачів, постійно викликає поліцію та вчиняє бійки, що підтверджується наданими до суду доказами та відеозаписами. Просив суд відмовити повністю у задоволені позову, оскільки відповідач [PERSON] є таким же квартиронаймачем як і позивач [PERSON] , а відповідачі [PERSON] та малолітній [PERSON] є членами сім`ї квартиронаймача, а тому відповідно до норм ЖК України мають законне право на проживання у спірному житлі. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, оскільки відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі на законних підставах та є таким же квартиронаймачем як і позивач [PERSON] . Окрім того, з наданих до суду доказів, вбачається, що сама позивачка вчиняє сварки та провокує конфлікті ситуації, не вбачає підстав для виселення відповідачів. Окрім іншого виселення малолітньої дитини не можливе. Вказав на те, що працівники служби у справах дітей не одноразово перевіряли умови проживання малолітнього [PERSON] та встановили, що відповідачі [PERSON] , та [PERSON] належним чином виконуюють свої батьківські обов`язки та створили всі належні умови для виховання свого сина. Окрім того службою було проведено огляд вказаного позивачем будинку в с. Тернівка, Смілянського району та встановлено, що він не придатний для проживання. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як вбачається з копії ордеру на житлове приміщення № 027340 квартира [ADDRESS] позивач [PERSON] отримала в найм разом з членами її сім`ї: чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] (а.с.12). З виписки про реєстрацію вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , був зареєстрований чоловік [PERSON] , який [INFO] помер, син [PERSON] , син [PERSON] та онук [PERSON] - відповідачі у справі (а.с.13). Як на підтвердження своїх тверджень про те, що відповідачі не законно проживають у квартирі [ADDRESS] позивач надала до суду акти сусідів. З дослідженого судом акту сусідів від 30 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] , зареєстрована по [ADDRESS] , однак вже 3 роки там не проживає, а проживає не законно в квартирі [ADDRESS] з 25 жовтня 2015 року по даний час (а.с.14). З дослідженого судом акту сусідів від 25 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] де і проживає, але має присадибну ділянку в центрі с. Тернівка і хату (а.с.15). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст. 77 ЦПК України вказує на те, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оглянувши надані позивачем, як докази, на підтвердження своїх позовних вимог, акти сусідів, суд не бере їх до розгляду, як докази, оскільки вони не містять в собі інформації щодо предмету доказування та не стосуються суті спору. Статтею 47 Конституції України передбачено право кожного на житло і закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Позивач, як на підставу свого позову, вказувала суду на те, що вона є єдиною наймачкою квартири [ADDRESS] , відповідно до ордеру виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів, який судом досліджувався вище. Відповідно вона має право на розпорядження своєю власністю та має право вимагати усунення порушення її прав, як власника квартири, які створює їй її син [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх спільний син [PERSON] . Вказала суду позивач і на те, що відповідачі роблять спільне життя з ними не можливим, вчиняючи постійні сварки, ображаючи її не цензурною лексикою та застосуюючи як фізичне так і психологічне насильство. На підтвердження цих фактів позивач надала до суду копії пояснень [PERSON] від 09 липня 2018 року, (а.с.21,24,25), копію пояснення [PERSON] від 09 листопада 2018 року (а.с.22,26), відповідно до яких вони надали пояснення працівнику поліції що жодних сварок із [PERSON] вони не вчиняють, а виселитись не можуть, оскільки не мають коштів. З відповіді Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області від 03 жовтня 2018 року, 18 січня 2018 року, 29 листопада 2018 року, 16 березня 2018 року, 6 липня 2018 року, вбачається, що за результатами перевірки не виявлено даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення в діях [PERSON] та [PERSON] . З вказаними особами було проведено профілактичні бесіди з метою недопущення в подальшому вчинення неправомірних дій (а.с.27,28,29,30,31). З дослідженої судом, копії постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/621/18 від 17 травня 2018 року вбачається, що провадження по адміністративній справі про притягнення [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с.35-36). Як вбачається з довідки ОСББ «Мир» № 343 від 13 серпня 2019 року (а.с.86) в квартирі [ADDRESS] зареєстровані 3 особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 квітня 2018 року вбачається що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 5 квітня 2018 року. Від даного шлюбу мають сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 лютого 2016 року (а.с.88). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні як на підставу своїх заперечень посилався на те, що він зареєстрований та почав проживати у спірній квартирі з дозволу матері [PERSON] , відповідно він як квартиронаймач має такі ж права як і його мати на проживання у вказаній вище квартирі. Крім того вказував суду на те, що він здійснює оплату частини комунальних платежів за утримання квартири. Окрім того, як заперечення проти позову вказав на те, що а ні він, а ні дружина [PERSON] не вчиняють сварок та не створюють конфліктних ситуацій з позивачкою, оскільки вона сама провокує їх весь час на сварки та бійки, з метою їх виселення з квартири. На підтвердження своїх тверджень відповідач надав до суду копії фіскальних чеків, відповідно до яких він сплачував комунальні послуги. З даних копій вбачається, що [PERSON] здійснював оплату за послуги з газопостачання (а.с.89), електроенергію (а.с.89 зворот, 90), водопостачання (а.с.91), теплопостачання (а.с.92), вивіз побутових відходів (а.с.93), квартплату (а.с.94) та здійснив повірку лічильника води (а.с.95,96). Окрім того, суд дослідив надані позивачем докази на підтвердження того, що на його думку саме позивач створює неможливі спільні умови проживання та вчиняє сварки та бійки, зокрема. Згідно з висновками Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області від 2 квітня 2017 року, 28 листопада 2017 року, 6 червня 2018 року, 14 березня 2018 року, обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] не виявлено, з нею проведено профілактичну бесіду (а.с. 98-102). Висновком спеціаліста в галузі судово - медичної експертизи № 524 від 13 грудня 2018 року встановлено у [PERSON] забиття правої кисті. Дане ушкодження могло бути спричинене за механізмом повідомленим останнім (а.с.103). Окрім іншого, відповідач надав до суду DVD - диск, в якому на його думку відображені події, які провокує сама позивач. Суд, оглянувши в судовому засіданні відеозаписи, надані відповідачем, встановив, що на них дійсно зображені позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] і [PERSON] , які перебуваючи в житловому приміщенні (кімнаті та кухні) сваряться та ображають один одного нецензурною лайкою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює з 2016 року в ОСББ «Мир», який обслуговував будинок, в якому знаходиться квартира позивача. Пояснила, що на момент отримання документів від паспортного столу, відповідач [PERSON] вже був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Малолітні діти реєструвались за заявою батьків, оскільки батько був зареєстрований в спірній квартирі то згода [PERSON] не отримувалась для здійснення реєстрації малолітнього сина. Вона особисто реєстрацію громадян не здійснювала та в її повноваження не входили такі функції, як і отримувати згоди для реєстрації інших квартиронаймачів а чи власників квартир. Їй не відомі обставини реєстрації ані відповідача [PERSON] а ні його малолітнього сина. Вказала і на те, що з приводу сварок та бійок між сторонами нічого пояснити не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з позивачкою ще з молодості та знає її ситуацію в родині. Вказала на те, що їй відомо про те, що [PERSON] не надавала дозволу на проживання у її квартирі відповідачам. Її син [PERSON] привів до своєї матері свою дружину [PERSON] та почав там проживати спільно, без отримання будь - якого на це дозволу. Після приїзду невістки в квартирі розпочались сварки, вони її ображають нецензурною лайкою та підіймають на неї руку. Позивач просить невістку дотримуватись порядку в квартирі та підтримувати чистоту на що остання висловлюється нецензурною лайкою у бік позивачки. Коли розпочинаються сварки та бійки [PERSON] телефонує до неї та вона особисто по телефону все це чує. На запитання головуючого свідок повідомила, що позивач їй телефонує досить часто, бувало що і по 10 разів на день, вона з нею розмовляла та чула сварки. Щодо цього приводу особисто говорила з дільничним та пояснювала йому, що винні саме відповідачі, а не позивач. Свідком всіх подій вона особисто не була та не бачила як відповідачі б`ють [PERSON] , однак впевнена, що те, що вона чула по телефону відбувалось саме в спірній квартирі та саме з вини відповідачів. На запитання представника позивача, адвоката [PERSON] свідок повідомила, що вона чула як [PERSON] бив [PERSON] по голові та животу. Вказала на те, що [PERSON] категорично заперечує щоб відповідачі проживали разом із нею та ніколи не дозволяла їм вселитись в квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знає позивачку більше 30 років, оскільки вони разом отримували ордери на квартири та є сусідами. Позивач проживає на першому поверсі, а їх квартира розташована на 4 поверсі. Вони дуже часто проводили разом час, святкували дні народження та інші події, мали дуже дружні стосунки. На даний час вони не проживають в будинку де розташована квартира позивача, а там проживають її діти. Вказала суду на те, що після того як до позивачки переїхав проживати її син [PERSON] з невісткою в родині почались сварки, [PERSON] часто їй телефонувала та плакала, розповідаючи про те як відповідачі її ображають. Бачила вона і те, що до [PERSON] приїжджала швидка медична допомога. На запитання головуючого свідок пояснила, що їй відомо про те, що ордер на квартиру отримувала позивач та її чоловік, а син [PERSON] тоді ще не народився. Дозволу на проживання у квартирі як сину [PERSON] так і його дружині [PERSON] не давала, просила їх постійно переїхати на квартиру, оскільки вони не можуть спільно проживати, однак вони категорично відмовляються. Пояснила, що сварки та бійки розпочались після того, як до квартири позивачки переїхала проживати її невістка [PERSON] , з якою вони не знайшли спільної мови. На запитання представника відповідачів адвоката Холодняка В.М. свідок пояснила, що вона була у спірній квартирі лиш тоді коли невістка переїхала проживати до позивачки, після чого більше там не перебувала. Вона бачила, що на кухні був безпорядок, в кімнату де проживали відповідачі вона не заходила. Їй відомо, що відповідач сплачував частину комунальних послуг. Вона не бачила жодних тілесних ушкоджень на позивачці, оскільки вона її досить давно не бачила, а лиш інколи спілкується з нею по телефону. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] є дружиною сина позивача, а відповідач [PERSON] є онуком позивача. Вказані факти не заперечуються сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Ч. 2,4 статті 3 Сімейного Кодексу України, вкзано на те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1,4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку повинні бережно відноситись до жилого будинку. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані приймати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території проведення ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Щодо позовної вимоги про виселення [PERSON] , який є малолітнім, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.4, ч.5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради в судовому засіданні заперечував проти виселення малолітньої дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Ст. 310 ЦК України зазначає, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. На підставі вказаного, суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги про виселення малолітнього [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ст.29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Як на підтвердження застосування до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , заходів запобігання та громадського впливу позивач надала до суду відповіді Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області (а.с.27-31), з яких вбачається, що працівниками Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області в діях [PERSON] та [PERSON] ознак кримінального правопорушення не встановлено. Копію постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/621/18 від 17 травня 2018 року, з якої вбачається, що провадження по адміністративній справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 закрите, у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення (а.с.35-36). Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. [PERSON] зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї квартиронаймача [PERSON] , оскільки доводиться їй сином. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї [PERSON] та проживають разом із ним з його дозволу. Між тим, матеріали справи не містять будь-яких доказів саме систематичного порушення правил співжиття, які свідчать про те, що стосовно відповідачів [PERSON] та [PERSON] повноважними органами застосовувалися заходи попередження або громадського впливу і це не дало позитивних результатів та при цьому відповідачами повторно порушувалися правила співжиття. Таким чином, судом не встановлена систематичність порушення [PERSON] і [PERSON] правил співжиття з [PERSON] , що робить неможливим для неї проживання з ними в одному будинку. Також слід зазначити, що за умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Окрім того, суд зазначає, що покази свідків сприймає критично, оскільки вважає, що вони не є належними, допустимими та достовірними, оскільки жоден із допитаних свідків в судовому засіданні, особисто не був присутній під час вчинення відповідачами дій, які є предметом спору у даній справі, нічого особисто не бачив, а лише знають певні факти зі слів позивача. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини, на які посилається позивач, як на підставу для виселення відповідачів (порушення правил співжиття, неможливість спільного проживання, через сварки, конфлікти та фізичне і психологічне насильство), мають бути доказані письмовими доказами, а не показами свідків. Окрім іншого, як на підставу для виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] пощивач вказує і на те, що у відповідача [PERSON] є у власності будинковолодіння [ADDRESS] , де до цього часу зареєстрована [PERSON] , а тому він має можливість проживати у вказаному будинку та відповідно має інше місце проживання. Оглянувши в судовому засіданні ухвалу суду № 703/351/16-ц від 03 березня 2016 року, судом встановлено, що за відповідачем [PERSON] визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] . З відповіді Тернівської сільської ради № 403 від 05 липня 2019 року вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.67). З оглянутого в судовому акту обстеження умов проживання від 23 березня 2020 року вбачається, що будинковолодіння [ADDRESS] перебуває в аварійному стані (а.с.195). Суд, зазнчає, що наявність у відповідача у власності іншого житла не є підставою для його вислення з спірної квартири. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 80 ЦПК України вказує на те, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, заслухавши позицію сторін та їх представників, представника третьої особи, пояснення свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для інших осіб спільне проживання з ними в одній квартирі, у зв`язку з чим до [PERSON] і [PERSON] вживалися заходи попередження або громадського впливу, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів, передбачених ст.157, 116 ЖК України та, відповідно, про відмову у задоволенні позовних вимог про їх виселення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з тим, що позов [PERSON] до задоволення не підлягає, відповідно і вимоги про стягнення з відповідачів судових витрат до задоволення не підлягають. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] заявили вимоги про стягнення з позивачки [PERSON] витрат понесених на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу відповідач [PERSON] надав до суду договір про надання правничої допомоги від 13 серпня 2019 року (а.с.109), акт виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 13 серпня 2019 року (а.с.110), квитанцію № 28-19 від 23 серпня 2019 року (а.с.111), відповідно до якої [PERSON] сплатив адвокату Холодняку В.М. 700 грн., попередній розрахунок суми судових витрат (а.с.112) та розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс під час розгляду справи в суді. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3700 грн. витрат понесених на правову допомогу. На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу відповідач [PERSON] надала до суду договір про надання правничої допомоги від 2 вересня 2019 року (а.с.140), квитанцію від 12 вересня 2019 року (а.с.114), відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Холодняку В.М. 500 грн. та попередній розрахунок суми судових витрат (а.с. 142) та розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс під час розгляду справи в суді. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3500 грн. витрат на правову допомогу. Керуюючись ст. 109 ЖК УРСР, ст. 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved