Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

28 січня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Корпоративного недержавного Пенсійного фонду Національного банку України про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення. Під час слухання справи як третю особу було залучено - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Брагіну Наталію Вікторівну. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір іпотеки від 29.09.2014 року, який зареєстрований в реєстрі за №1934, укладений між [PERSON] в особі представника [PERSON] та Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України; скасувати державну реєстрацію права власності Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України від 30.07.2015 номер запису 10984257 на нежитлове приміщення в літ «А», загальною площею 211,1 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] приміщення №40. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.09.2014 року між відповідачем та позивачем від імені якої діяла [PERSON] за довіреністю від 13.08.2014 року був укладений договір іпотеки нежитлових приміщень №40 по [ADDRESS] загальною площею 211,1 кв.м. та №41 по [ADDRESS] загальною площею 19,2 кв.м. Іпотекою забезпечувались грошові зобов'язання за облігаціями ТОВ «Ріал Істейт Бізнес Груп» у кількості 30 399 шт. номінальною вартістю 3039900 грн.. Як зазначає позивач, їй стало відомо, що 30.07.2015 року за відповідачем було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення, що були передані в іпотеку. На думку позивача договір іпотеки має бути визнаний недійним на тій підставі, що він вчинений під впливом обману так як позивач не мала наміру передавати приміщення в іпотеку. Довіреність була видана лише для здачі приміщень в оренду. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що у випадку, якщо договір підписаний уповноваженою особою, то представник не є стороною договору іпотеки, а тому позивач не може бути введений в оману. В позовній заяві не обґрунтовані вимоги щодо введення позивача в оману. Таким чином, оскільки не обґрунтовані вимоги в частині визнання договору іпотеки недійсним, відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення. Третя особа в судове засідання не з'явилась, не направила представника, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. А тому у відповідності до положень чст.169 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ч.1 ст.230 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] набула право власності на нежитлові приміщення, в літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення 40 загальною площею 211,1 кв.м. та на нежитлове приміщення в літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приміщення 41, загальною площею 19,2 кв.м. на підставі договорів купівлі-продажу від 04.12.2013 року. Договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чужовською Наталією Юріївною та зареєстровані в реєстрі за №№5382, 5386. В цей же день право власності було зареєстровано. 13.08.2014 року [PERSON] надала довіреність [PERSON], зокрема на розпорядження усім нерухомим майном, укладати всі передбачені законом угоди щодо управління та розпорядження майном (за ціну та на умовах на свій розсуд), заставляти (передавати в іпотеку) в забезпечення її зобов'язань перед кредитними установами, виступати майновим та/або фінансовим поручителем за зобов'язаннями будь-яких осіб. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрована в реєстрі за №1122. 29.09.2014 року між Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України (далі - Іпотекодержатель) та [PERSON] в особі представника [PERSON] (далі - Іпотекодавець) був укладений договір іпотеки. За умовами договору іпотеки у забезпечення виконання зобов'язань Боржника щодо погашення та належній сплаті відсоткового доходу за облігаціями Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодежателю нежитлові приміщення, в літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], приміщення 40 загальною площею 211,1 кв.м. та нежитлове приміщення в літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приміщення 41, загальною площею 19,2 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1935. Позивач зазначає, що під час підписання договору іпотеки вона була введена в оману. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб'єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним немає. Крім того, Постанова Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в пункті 20 роз'яснює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Представник позивача в судовому засіданні не довів, що правочин був вчинений під впливом обману. Крім того, позивач не заявляла вимоги щодо недійсності довіреності на підставі якої [PERSON] підписала оспорюваний договір.. А тому враховуючи встановлене в судовому засіданні, позивачем не доведено, що правочин був вчинений під впливом обману, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача. Частина 6 статті 154 ЦПК України передбачає, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. А тому, оскільки судом не встановлено підстав для задоволення заявлених вимог позивача, суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed