Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

29.01.2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на квартиру в рівних частках. В обґрунтування позову зазначили, що 26.06.2000 року [PERSON] , який діяв від свого імені та представляв інтереси членів своєї сім`ї [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] , який діяв від свого імені та представляв інтереси членів своєї сім`ї [PERSON] та [PERSON] з другого боку, уклали договір міни нерухомого майна, згідно якого позивачі обміняли належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] на належну відповідачам квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір міни був зареєстрований 26.06.2000 року Южноукраїнською філією Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н» за № 80. Оскільки договір міни не був посвідчений нотаріально, позивач [PERSON] вказує, що позбавлений можливості укласти договір-дарування 1/3 частки квартири на користь сина [PERSON] та реалізувати своє право власності. Просять про задоволення позову. В судове засідання сторони не з`явились, просили розглянути справу без їх участі та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, відвідачі [PERSON] та [PERSON] визнали позов у повному обсязі, про що звернулись до суду з відповідними заявами. Відповідач [PERSON] повідомила свою позицію телефоном. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 45), суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.06.2000 року [PERSON] , який діяв від свого імені та представляв інтереси членів своєї сім`ї [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] , який діяв від свого імені та представляв інтереси членів своєї сім`ї [PERSON] та [PERSON] з другого боку, уклали договір міни нерухомого майна, згідно якого позивачі обміняли належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] на належну відповідачам квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір міни був зареєстрований 26.06.2000 року Южноукраїнською філією Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н», за № 80 (а.с. 11). Згідно до ч. 1 ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Як зазначено в ст. 716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не заперечить суті забов`язання. Ст. 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. Згідно реєстраційного посвідчення виданого Южноукраїнським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] в цілому зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору міни зареєстрованого 26.06.2000 року Южноукраїнською філією Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н», за № 80 (а.с. 12). Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. При укладанні договору міни від 17.02.1999 року сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. У відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР та п.4 Постанови\~ Пленуму\~ Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному договорі міни сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором міни нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, а саме передали один одному предмети нерухомого майна. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. На сьогоднішній момент позивачі та відповідачі володіють і користуються спірним нерухомим майном належними їм квартирами, ведуть господарство, сплачують необхідні платежі та мають намір розпоряджатися належним їй майном. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України (2003), якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У зв`язку з тим, що сторони за договором міни нерухомого майна повністю виконали свої обов`язки по цьому договору, однак відповідачі не мають можливості його нотаріально посвідчити, то суд вважає необхідним вказаний договір визнати дійсним. Так як договір міни нерухомого майна є правочином, тому суд вважає що сторони на законних підставах набули права власності на нерухоме майно, а тому позов про визнання договору міни дійсним, підлягає задоволенню. Окрім того, позивачі просять визнати за ними право власності на нерухоме майно квартиру\~ [ADDRESS] по 1/3 частині. за кожним. Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 зазначеної статті визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. За такого, позовна заява в частині визнання за позивачами права власності на спірну квартиру у розмірі 1/3 частини, за кожним, також підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачами не ставиться питання про відшкодування судового збору то, судовий збір сплачений при зверненні до суду (а.с. 1), відшкодуванню на їх користь не підлягає.

Outcome: approved