Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

28 жовтня 2013 року позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики, що складається із суми повернення позики в розмірі 10000 грн. та виплати процентів за користування позикою в розмірі 24000 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. та понесені позивачем судові витрати у справі в сумі 440 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що 21.08.2010 року вона уклала з відповідачами договір позики, відповідно до якого останні позичили в неї 10000 грн. на строк 6 місяців, зобов'язавшись повернути їх до 21.02.2011 року та сплачувати проценти за користування позиченими грошима по 1000 грн. у місяць до повного погашення позички. Як зазначає позивач, відповідачі з часу укладення договору позики по 21.08.2011 року сплачували щомісячно проценти за користування грошима в сумі 1000 грн. У вересні 2011 року вони нічого не сплатили, а в жовтні сплатили 1500 грн. Після цього відповідачі перестали сплачувати проценти за користування позичкою, а основну суму позики не сплатили взагалі. Не дивлячись на те, що позивач неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою погасити борг, останні не приймають ніяких заходів щодо його погашення, посилаючись на відсутність коштів. Оскільки на думку позивача, при укладенні договору сторони обумовили розмір процентів, які повинні сплачувати відповідачі, з урахуванням положень ст.625 ЦПК України вважає, що відповідачі в солідарному порядку повинні повернути їй позику в сумі 10000 грн. та не сплачені проценти за користування позикою з листопада 2011 року по листопад 2013 року в сумі 24000 грн. Вважає, що діями відповідачів їй заподіяна моральна шкода, так як через невиконання ними обов'язку повернення позики позивач втратила спокій, постійно нервує, втратила нормальні стосунки з оточуючими її людьми, почуває себе ошуканою і приниженою. Таке відношення з боку відповідачів порушує спосіб життя позивача, як людини похилого віку. Позивачу доводиться прикладати зусилля для налагодження нормального способу життя, оскільки часто хворіє та вимушена витрачати додаткові кошти на лікування, а тому вважає, що вони повинні сплатити їй моральну шкоду, розмір якої оцінює в 10000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що 21.08.2010 року [PERSON] і [PERSON] позичили у неї 10000 грн., які зобов'язалися повернути 21.02.2011 року, про що склали відповідну розписку. При цьому вони зобов'язалися 21 числа кожного місяця сплачувати проценти за користування позикою в сумі 1000 грн. Грошові кошти брали на покупку автомобіля, тому домовилися, що в разі неможливості погасити борг, продадуть цей автомобіль або житловий будинок. Однак, 21.02.2011 року відповідачі не повернули позичені кошти в сумі 10000 грн., а сплатили лише проценти за користування позиченими коштами по 1000 грн. щомісяця, а саме 21.09.2010 року, 21.10.2010 року, 21.11.2010 року, 21.12.2010 року, 21.01.2011 року 21.02.1011 року. Оскільки станом на 21.02.2011 року у відповідачів не було коштів повернути позику в сумі 10000 грн., домовилися, що вони будуть продовжувати сплачувати проценти за користування позикою, але додаткової угоди не укладали. 21.03.2011 року, 24.04.2011 року, 25.05.2011 року, 22.06.2011 року, 21.07.2011 року, 21.08.2011 року відповідачі сплачували в рахунок сплати процентів за користування позикою згідно умов договору позики в сумі 1000 грн., а 21.10.2011 року - 1500 грн., проте з листопада 2011 року по листопад 2013 року проценти відповідачами не сплачувалися, сума позики не повернута. На неодноразові звернення з вимогою погасити заборгованість, відповідачі не погашають її, мотивуючи відсутністю коштів. Сваритися з боржниками позивач не має наміру, але зараз перебуває в скрутному матеріальному становищі, через що потребує повернення грошей. Відповідачі в судовому засіданні позов визнали частково. Підтвердивши викладені позивачем обставини укладення договору позики, вказали, що згідно умов цього договору їх борг перед позивачем становив 16000 грн., тобто 10000 грн. позики та 6000 грн. проценти за користування позикою протягом 6 місяців за період з 21.08.2010 року по 21.02.2011 року. Так як за час дії договору позики вони повернули позивачу 13500 грн. в зазначені нею дні, вважають, що на сьогоднішній день заборгували тільки 2500 грн. Пояснили, що вчасно не змогли повернути борг через скрутне матеріальне становище. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 21.08.2010 року [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що проживають за адресою: [ADDRESS], власноручно написали розписку про те, що вони позичили у [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч) грн. на строк 6 місяців, тобто до 21.02.2011 року. Крім того, зобов'язалися кожного місяця 21 числа повертати процентну суму 1000 грн. При закінчення дії договору 21.02.2011 року відповідачі зобов'язані повернути процентну суму 1000 грн. і всб позичену суму 10000 грн. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Цивільні обов'язки згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Ст.626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім є договір, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Положеннями ст.ст.638,639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник відповідно до вимог ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого договором розміру процентів за весь час прострочення. З огляду на викладене, суд вважає, що між сторонами укладено односторонній договір в письмовій формі, визначений на їх розсуд, після досягнення згоди з усіх істотних умов договору щодо предмету та строків його виконання, тому повинен бути виконаний в повному обсязі. При цьому судом встановлено, що відповідачами не виконані умови договору позики щодо повернення позивачу 21.02.2011 року суми позики в розмірі 10000 грн., тому вони повинні сплачувати проценти за користування позиченими коштами в сумі 1000 грн. щомісяця до повного погашення позики, що за період з листопада 2011 року по листопад 2013 року становить суму 24000 грн. Таким чином, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню, а саме на суму 34000 грн., що складається із суми повернення позики в розмірі 10000 грн. та виплати процентів за користування позикою в розмірі 24000 грн. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, розмір якої визначається в залежності від характеру правопорушення, якщо інше не встановлено договором або законом. Доказів, які б свідчили, що стягнення моральної шкоди передбачено домовленістю сторін, позивачем не надано. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки понесені позивачем судові витрати у справі документально підтверджені, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням положень ч.1 ст.88 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial