Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

27 травня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дак-Енергетика» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених вимог, [PERSON] посилався на те, що 20 грудня 2017 року відповідно до наказу № Ктр-109/ОС від 12.12.2017 року, його було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дак-Енергетика» на посаду маляра дільниці МО виробничого відділу. Позивач зазначив, що 03 травня 2019 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку), але при звільненні з роботи йому в належні строки не була виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 20 546,65 грн. Зазначена сума відповідачем сплачена 12 липня 2019 року вже під час розгляду даної справи. [PERSON] зазначив, що у зв`язку з затримкою сплати заборгованості по заробітній платі у передбачені законом строки, він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В зв`язку з наведеним, [PERSON] , посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просив суд: стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17 388,00 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн., а всього - 27 388,00 грн. Ухвалою суду від 28 травня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву посилався на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що в період розгляду даної справи в суді відповідач здійснив повний розрахунок по заробітній платі шляхом перерахування коштів на банківську карту позивача у розмірі: 21 червня 2019 року в сумі 1799,01 грн. та 12 липня 2019 року в сумі 18 715,89 грн., всього на суму 20 514,90 грн., що відповідає сумі заборгованості по заробітній платі. Вказує на те, що відповідачем вчасно не було проведено повний розрахунок з позивачем у зв`язку зі скрутним становищем ТОВ «Дак-Енергетика» та відсутністю грошових коштів на рахунках підприємства, затримка по виплаті заробітної плати тривала лише 69 днів, що вважає її незначною. Крім того, сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями по невчасно виплаченої заробітної плати та наслідками, в той час як вважає зазначений її розмір позивачем в сумі 5 000,00 грн. завищеним, ув`язку з чим просить суд зменшити моральне відшкодування до розміру розумного та обґрунтованого, виходячи з обставин справи. З приводу стягнення витрат на правничу допомогу зазначив, що позивачем не надано належних доказів на понесення ним зазначеної суми в розмірі 5 000,00 грн. Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що відповідач визнав факт затримки сплати заборгованості по заробітній платі позивачу у передбачені законом строки, в той час як заперечує проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що суперечить вимогам закону. З приводу моральної шкоди відповідач у відзиві з одного боку заперечує проти її задоволення, в той час як з іншого боку - просить зменшити її розмір до стягнення. Зазначену позицію відповідача позивач розцінює як визнання позову частково в цій частині. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, представник позивача надав усі необхідні докази, що підтверджують його повноваження представляти інтереси позивача, зокрема докази, які підтверджують витрати позивача на правничу допомогу. З огляду на наведене, просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, останній просив суд розглядати справу за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити вимоги. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Дак-Енергетика» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином,причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дак-Енергетика» з 20 грудня 2017 року (наказ № Ктр.-190/ОС від 19.12.2017 року) та 03 травня 2019 був звільнений з займаної посади маляра дільниці МО виробничого відділу за власним бажанням у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятого віку на підставі ст.38 КЗпП України згідно наказу № Ктр.-24/ОС від 03.05.2019 року, що підтверджується відомостями, занесеними до трудової книжки серії [NUMBER] від 10 квітня 2001 року. Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що при звільненні, з [PERSON] не був проведений розрахунок по виплаті заробітної плати. На дату звернення позивача з зазначеним позовом заборгованість по заробітній платі складала 20 514,90 грн., що підтверджується розрахунковими листками за жовтень-грудень 2019 року, за лютий-травень 2019 року. В той же час, судом встановлено та не заперечується сторонами, що 12 липня 2019 року заборгованість по заробітній платі у зазначеному вище розмірі сплачена в повному розмірі, а саме: 21 червня 2019 року в сумі 1799,01 грн. та 12 липня 2019 року в сумі 18 715,89 грн., всього на суму 20 514,90 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2189 від 21.06.2019 року та № 2520 від 12.07.2019 року. В зв`язку з тим, що заборгованість по заробітній платі відповідачем сплачена в повному обсязі 12 липня 2019 року, суд не вирішує питання щодо її стягнення. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу виплат в день звільнення. Так, відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з п. 5 розділу IV цього Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 365/470/17, яка відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до п. 6 ч. 5Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як доказ нарахованої, але не сплаченої станом на дату звільнення суми заборгованості по заробітній платі, позивачем надано копії розрахункових листків, які суд приймає в якості належного доказу, оскільки розрахунково-платіжна відомість працівника (розрахунковий листок) є одним із первинних бухгалтерських документів, визначених наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», поряд з табелем обліку використання робочого часу та розрахунково-платіжною відомістю (зведеною). Отже, суд, обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, бере до уваги розрахункові листки за березень-квітень 2019 року, згідно яких нарахована заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню складає 9 324,00грн., з яких: нарахована заробітна плата (без утримання податків й інших обов`язкових платежів) за березень 2019 року - 5040,00 грн., за квітень 2019 року - 4284,00 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів у березні 2019 року - 20 днів, у квітні 2019року - 17 днів. З урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, середньоденний заробіток позивача становить 252,00 грн. (5040,00 грн. + 4284,00 грн. / (20 днів +17 днів). Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення даного рішення, тобто з 04 травня 2019року по день фактичного розрахунку - 12 липня 2019 року складає 48 робочих днів, з яких: у травні 2019 року - 20 робочих днів, у червні 2019 року - 18 робочих днів, у липні 2019 року - 10 робочих днів. Сума середнього заробітку за заявлений період затримки розрахунку при звільненні становить 12 096,00 грн. (252,00 грн. х 48 робочих днів). В той же час, суд не погоджується з розрахунком, наведеним позивачем в позовній заяві, згідно якого середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 17 388,00 грн. з тих підстав, що для його обчислення взято 69 календарних днів, в той час як Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року передбачено робочі дні. З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 12 096,00 грн. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., суд виходить з наступного. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» № 5 від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу заподіяна моральна шкода через неправомірні дії відповідача у зв`язку з невиплатою заробітної плати при звільненні, що призвели до моральних страждань та вимагали від працівника додаткових зусиль для організації свого життя В той же час, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру правовідносин. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача в сумі 500,00 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Позивачем на підтвердження вимог в цій частині надано договір разом з додатковою угодою про надання правової допомоги, акт наданих послуг, розрахунок гонорару та часу, витраченого на виконання робіт, в тому числі квитанцію № 304337 від 20.05.2019 року про сплату вартості послуг адвоката на суму 5 000,00 грн. В свою чергу, відповідач заперечував проти заявлених вимог позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в зазначеній сумі, оскільки вважає її завищеною. На підставі ч. 3 ст. 137 ЦПК України, враховуючи складність справи та виконання адвокатом послуг з урахуванням витраченого ним часу на здійснення певних робіт, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 2 500,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати у розмірі 768,40 грн. На підставі викладено та

Outcome: partial