Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

27 липня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області, який в остаточній редакції містить вимоги про скасування наказу № 108 від 05 липня 2016 року Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області, поновлення позивача на посаді завгоспа Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області, стягнення з Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05 липня 2016 року по 12 серпня 2016 року у розмірі 2185 гривень 15 копійок, стягнення з Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 10000 грн. В обґрунтування свої вимог позивач зазначила, що наказом відповідача від 05.07.2016 року вона була звільнена з роботи. Наказ про звільнення вона отримала 06.07.2016 року. Вважає наказ про своє звільнення незаконним так як вона була звільнена під час відпустки. Крім того вона є одинокою матірю з дитиною інвалідом, а звільнення даної категорії за ініціативою власника заборонено. Її середньоденна заробітна плата становить 75,35 грн., у звязку з чим вона вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 12.08.2016 року. Незаконне звільнення призвело до її душевних та моральний переживань, вона залишилася без роботи і грошей, з дитиною-інвалідом на руках. У неї з дитиною навіть немає грошей для того щоб придбати продукти харчування та ліки для дитини. Її звільнення призвело до втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає необхідним стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 10000 грн. В судове засідання позивач, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.17). Представник позивача в судовому засідання підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Надала суду пояснення стосовно правового обґрунтування позовних вимог і вважає їх законними та обґрунтованими. Визнала у судовому засіданні обставини, що були підставою для застосування до позивача дисциплінарних заходів, однак вважає такий захід дисциплінарного стягнення, як звільнення незаконним, оскільки він був застосований під час відпустки позивача і без урахування тієї обставини, що позивач є одинокою матірю на вихованні якої перебуває дитина-інвалід. Представник відповідача та одночасно третя особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволені, надавши суду пояснення відповідно до яких він є директором Іверьської [PERSON] ступенів. Вважає, що наказ про звільнення позивача винесений відповідно до закону, оскільки наказ про надання відпустки позивачу був скасований після винесення наказу від 29 червня 2016 року за № 105 про звільнення позивача, який у подальшому був скасований т.я. позивач перебувала на лікарняному. Вважає, що оскаржуваний наказ відповідає вимогам КЗпП України, оскільки норми ст.. 184 КЗпП України не дозволяють одинокій матері на утриманні якої перебуває дитина-інвалід злісно порушувати трудову дисципліну. Звільнення позивача було узгоджено ним і з профспілковим комітетом, незважаючи на те, що позивач вийшла з профспілки і з трудовим колективом, який одноголосно погодився зі звільненням позивача. Суд вислухавши представника позивача, представника відповідача та третю особу, встановив наступне. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). За вимогами п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України , трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до частини 3 зазначеної статті, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до вимог ст.. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 140 КЗпП України передбачено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту (ст. 141 КЗпП України). Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил (ст.. 142 КЗпП України). За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (ст.. 147 КЗпП України). Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ст.. 147 КЗпП України). Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст.. 148 КЗпП України). До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV\~цього Кодексу) (ст. 150 КЗпП України). Стаття 184 КЗпП України передбачає гарантії при прийнятті на роботу і заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Відповідно до вимог ч. 3 зазначеної статті , звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. У районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу) (ст. 231 КЗпП України). Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав (ст.. 232 КЗпП України). Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ст.. 233 КЗпП України). Як встановлено судом в судовому засіданні, відповідно до наказу від 01.11.2003 року за № 59 позивач була переведена з посади лаборанта на посаду завгоспа, з дозволом розроблювати 0,5 ставки лаборанта (а.с.76-77). Наказом відділу освіти Олександрівської районної державної адміністрації за № 83 від 26.08.2015 року [PERSON] призначений директором Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеню (а.с.16). Трудовим колективом Іверська [PERSON] ступенів були затверджені Правила внутрішнього розпорядку школи (а.с.68-70), розділ VІІ яких передбачає відповідальність за порушення трудової дисципліни. Директором Іверська [PERSON] ступенів 16 червня 2016 року затверджена посадова інструкція завідуючого господарством (а.с.22-24), яка того ж дня отримана позивачем. Наказом директора Іверська [PERSON] ступенів від 29 червня 2016 року за № 105 [PERSON], завгоспа Іверської [PERSON] ступенів було звільнено 01 липня 2016 року за систематичне невиконання та порушення трудової дисципліни без поважних причин, обовязків покладених на неї посадовою інструкцією, колективним договором і правилами внутрішнього розпорядку, згідно ст.. 40 п. 3 КЗпП України (а.с.3-4). Відповідно до пояснень представника відповідача у судовому засіданні разом з даним наказом ним був підписаний наказ про скасування наказу про надання відпустки позивачу. Наказ від 29 червня 2016 року за № 105 про звільнення позивача, у подальшому був скасований т.я. позивач перебувала на лікарняному. Однак будь-яких доказів на підтвердження зазначених пояснень представник позивача суду не надав. Наказом директора Іверська [PERSON] ступенів від 05 липня 2016 року за № 108 [PERSON], завгоспа Іверської [PERSON] ступенів було звільнено 05 липня 2016 року за систематичне невиконання та порушення трудової дисципліни без поважних причин, обовязків покладених на неї посадовою інструкцією, колективним договором і правилами внутрішнього розпорядку, згідно ст.. 40 п. 3 КЗпП України (а.с.5-6). Позовна заява [PERSON] була направлена до суду 19.07.2016 року (а.с.10). [PERSON] є одинокою матірю (а.с.74-75), яка має на утриманні неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.73), яка є дитиною-інвалідом (а.с.2,59,71-72). Графіком надання відпусток працівникам Іверської ЗОШ на 2016 рік, що погоджений з головою профспілкового комітету та затверджений директором ЗОШ 13.01.2016 року, передбачено, що [PERSON], завгосп, має право на основну відпустку та соціальну терміном 24+10 з 04.07.2016 по 06.08.2016 року (а.с.60 п.15). За довідкою Фінансово-господарського обєднання закладів та установ освіти Олександрівської районної ради Донецької області від 07.07.2016 року за № 78, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 75 грн. 35 коп. (а.с.61). Суд на підставі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статею 58 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Розглянувши вимоги позивача про скасування наказу № 108 від 05 липня 2016 року Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області, поновлення позивача на посаді завгоспа Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області та стягнення з Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05 липня 2016 року по 12 серпня 2016 року у розмірі 2185 гривень 15 копійок, суд дійшов до висновку, що вони підлягають задоволенню, оскільки представник відповідача та третя особа [PERSON] як уповноважений орган Іверської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Олександрівської районної ради Донецької області, директор школи, за своєю ініціативою видав наказ про звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, не зважаючи на ті обставини, що позивач є одинокою матірю і має на утриманні дитину- інваліда і її звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається відповідно до гарантій передбачених частиною 3 статті 184 КЗпП України. Суд відхиляє доводи відповідача про правомірність скасування наказу про надання позивачу відпустки, з огляду на те, що його доводи не ґрунтуються на нормах КЗпП України та не були підтверджені у судовому засіданні належними та допустимими доказами. У звязку з цим суд дійшов до висновку, що відповідачем було видано наказ про звільнення відповідача у період її відпустки, в супереч вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України. У звязку зі звільненням позивача без законної підстави вона повинна бути поновлена на попередній роботі. Одночасно суд приймає рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в розмірі 2185,15 грн. з розрахунку: 75,35 х 29 = 2185,15, де 75,35 - середньоденна заробітна плата [PERSON]; 29 кількість робочих днів з 05.07.2016 року по 12.07.2016 року. Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні представником позивача були визнані обставини, які потягнули необхідність застосування відповідачем до позивача заходів дисциплінарного впливу. На підтвердження неодноразових порушень позивачем трудової дисципліни відповідач надав письмові докази (а.с.26-49,64-67) які не досліджувалися судом на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, оскільки обставини на підтвердження яких вони були надані, були визнані сторонами та не підлягають доказуванню. Отже суд дійшов до висновку, що відповідача були підстави для застосування до відповідача стягнення за порушення трудової дисципліни, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди. При цьому суд вважає, що поновлення позивача на попередній роботі і стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є належним і достатнім способом для захисту порушеного права позивача. На підставі зазначеного, ст.. 36, 40, 139-141,147-150, 184, 232-233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.. 1167 ЦК України та

Outcome: partial