Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

28.04.2015 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу №52к від 01.12.2014 року. В обґрунтування вимог позовної заяви посилаються на завідомо неправдиві документи, складені посадовими особами ПАТ «НДІ ЕМП», в записах яких зазначені особи, які не мають відношення до товариства, участі у його роботі не приймають, належним чином не працевлаштовані, а заробітна плата нараховується та систематично виплачується. Зокрема, в записі №4422 від 01.12.2014 року значиться про поновлення на посаді директора з економіки, заступника голови правління [PERSON] (наказ №52к від 01.12.2014 року), якого було звільнено з роботи 03.11.2014. Перебуваючи незаконно на підприємстві, [PERSON] ставить підпис на документах, якими обмежує права та законні інтереси позивачів щодо виконання ними своїх посадових обов'язків, чиниться морально - психологічний тиск, позивачів намагаються звільнити, скорочують робочий час, зменшують заробітну плату. Вважають, що в.о. голови правління ПАТ «НДІ ЕМП» [PERSON] не маг правових підстав і повноважень виносити наказ №52к від 01.12.2014 року та поновлювати [PERSON] на посаді. В подальшому позивачі збільшили позовні вимоги і просили скасувати наказ №52к від 01.12.2014 року та наказ №83 від 01.12.2014 року, а дії [PERSON] і [PERSON], які посвідчили та виконали зазначені накази, просили визнати незаконними. Позивачі посилалися на те, що спори про поновлення на роботі розглядаються виключно судами, а тому [PERSON] не міг виносити оскаржувані накази. Позивачі та їх представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Посилалися на заборону в чинному законодавстві щодо відміни наказів та можливість їх скасування лише в судовому порядку. Посилалися на порушення прав держави вказаними наказами. А також стверджували про незаконне призначення [PERSON] і рейдерське захоплення підприємства. Проте, пояснити які їх права зазначеними наказами порушуються і в чому полягає порушення їх прав позивачі не змогли суду пояснити. [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] і ПАТ «НДІ ЕМП» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність і необґрунтованість. Зазначили про відсутність порушення прав позивачів оскаржуваними наказами, а тому просили суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що Наказом ПАТ «НДІ ЕМП» №71 від 03.11.2014 «по особовому складу про звільнення» [PERSON] звільнено з 03.11.2014 за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а. с. 14). Наказом ПАТ «НДІ ЕМП» №83 від 01.12.2014 «про відміну наказу №71 від 03.11.2014 р.» на підставі акту службової перевірки від 01.12.2014 р. у зв'язку з незаконністю наказу про звільнення [PERSON] було відмінено наказ №71 від 03.11.2014 р. «по особовому складу про звільнення» (а. с. 123). Наказом ПАТ «НДІ ЕМП» №52к від 01.12.2014 «з особового складу» на підставі наказу №83 від 01.12.2014р. «про відміну наказу №71 від 03.11.2014 р.» було відмінено наказ №71 від 03.11.2014 р. «по особовому складу про звільнення» та поновлено на посаді Директора з економіки - заступника голови правління [PERSON] з 05.11.2014 р.(а. с. 90). Встановлено, що позивачі не обіймали посаду, на якій було поновлено [PERSON], ніхто із них не звільнявся з вказаної посади і не поновлювався на ній. На час звільнення [PERSON] обов'язки директора з економіки були тимчасово покладені на заступника начальника відділення 1400 - [PERSON] (на період дії вакансії, без виплати різниці в окладах), що підтверджується наказом ПАТ «НДІ ЕМП» № 43к від 06.11.2014 р. (а. с. 75). На час розгляду справи жоден із позивачів не є працівником ПАТ «НДІ ЕМП», оскільки Наказом № 8/3к від 17.02.2015 року [PERSON] звільнено з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП (а. с. 52), Наказом № 8/7к від 10.03.2015 року [PERSON] звільнено з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП (а. с. 54), Наказом № 8/9к від 12.05.2015 року [PERSON] звільнено з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП (а. с. 64). Спір виник з тих підстав, що наказом №52к від 01.12.2014 року поновлено на посаді директора з економіки, заступника голови правління [PERSON] Наказ про поновлення на посаді позивачі вважають незаконним та просять його скасувати. Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження. Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, позивачі повинні довести обставину порушення, невизнання або оспорювання їхніх прав, свобод чи інтересів оскаржуваними наказами і діями відповідачів. Проте, в порушення зазначеного позивачами не доведено порушення їх прав у даних правовідносинах. Суд вважає за необхідне звернути увагу на постанову Верховного Суду України від 15 липня 2014 року по справі № 21-273а14, яка хоч і розглядалася за правилами КАС України, проте містить висновки щодо подібних правовідносин. В зазначеному судовому рішенні зазначається, що «Згідно з частиною другою статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть. Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії. Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Таким чином, відсутність у будь-кого (крім [PERSON]), в тому числі і заявника, прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженим Указом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом». Оскаржувані накази є актами індивідуальної дії, а тому породжують права і обов'язки для визначеного (обмеженого) кола осіб, до яких позивачі не відносяться, а тому суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивачів у даній справі. У позивачів не виникало прав чи обов'язків (вони відсутні) у зв'язку з оскаржуваними наказами і діями відповідачів, їх права у даній справі не порушені, тобто, відсутні передумови для виникнення суб'єктивного права на захист, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed