Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

28 листопада 2011 р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу за договорами позики від 12 квітня 2007 р. та від 12 грудня 2007 р., укладеними між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що за договором від 12 квітня 2007 р. він передав [PERSON] суму у розмірі 151 000 гривень, що еквівалентна 30 000 доларів США по курсу НБУ. За договором від 12 грудня 2007 р. він передав [PERSON] грошову суму у розмірі 353 000,00 гривень, що еквівалентна 70 000 доларів США за курсом НБУ. У визначені договорами строки відповідач [PERSON] суму боргу не повернув. Вказував, що з урахуванням офіційного курсу НБУ на час звернення до суду 100 000 доларів США дорівнює 798 970,00 гривень. Відповідача [PERSON] вважав поручителем на підставі пункту 9 зазначених вище договорів позики. Посилаючись на вимоги ст.ст. 532, 526, 553, 554, 1049 Цивільного кодексу України просив стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості (том 1 арк. справи 2-4). Ухвалою від 7 грудня 2011 р. провадження у справі було відкрито. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2011 р. позовні вимоги [PERSON] були задоволені, внаслідок чого з [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно грошовий борг за договором позики від 12 квітня 2007 р. в сумі 239 691,00 гривень, грошовий борг за договором позики від 12 грудня 2007 р. в сумі 559 279,00 гривень, а також судовий збір в розмірі 2 955,00 гривень, а всього - 801 925,00 гривень (том 1 арк. справи 16-17). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 р. у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення було відмовлено (том 1 арк. справи 83) Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 р. заочне рішення суду першої інстанції скасовано в частині солідарного стягнення грошових сум з [PERSON] на користь [PERSON] та ухвалено в цій частині рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині заочне рішення залишено без змін (том 1 арк. справи 129-131). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 р. заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2011 р. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 р. в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу з [PERSON] за договором позики від 12 квітня 2007 р. скасовані, а справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (арк. справи 148-149). Таким чином, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2011 р. в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошового боргу за договором позики від 12 грудня 2007 р. в сумі 559 279,00 гривень, а також рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог до [PERSON] на даний час не скасовані та є такими, що набрали законної сили. 20 травня 2015 р. до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з [PERSON] суму боргу за договорами позики від 12 квітня 2007 р. та від 12 грудня 2007 р. з урахуванням індексу інфляції в загальному розмірі 5 142 501,84 гривень, 3% річних від простроченої суми у розмірі 437 423 гривень та плати за користування позикою в розмірі 1 454 769 гривень. 9 липня 2014 р. позивач уточнив розрахунок суми позовних вимог, в якому зазначив, що: за договором від 12 квітня 2007 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення становить 1 657 296,76 гривень, 3% річних за період прострочення становить 140 907,51 гривень, плата за користування позикою становить 106 303,95 гривень; за договором від 12 грудня 2007 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення на дату уточнення позовних вимог становить 3 474 797,62 гривень, 3% річних за період прострочення становить 298 397,33 гривень, плата за користування позикою становить 220 557,22 гривень (том 1 арк. справи 212). Як вбачається з заяви позивача про уточнення позовних вимог, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу в сумі 798 970 гривень, що була еквівалентна 100 000 доларів США на момент звернення з позовною заявою до суду. З урахуванням того, що на даний час кус долара до гривні значно збільшився, позивач вважає, що стягненню підлягає основний борг в розмірі 2 245 000,00 гривень, що еквівалентно 100 000 доларів США на момент уточнення позовних вимог. Оскільки сума боргу залишається неповернутою, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України має право стягнути борг з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних. Крім того, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Оскільки у договорах від 12 квітня 2007 р. та від 12 грудня 2007 р. не встановлено, що вони є безпроцентними, тому вважає, що він має право на отримання також плати за користування позикою у вигляді процентів в розмірі облікової ставки НБУ (том 1 арк. справи 174-175). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2015 р. закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошового боргу за договором позики від 12 грудня 2007 р. в сумі 559 279,00 гривень. У судовому засіданні позивач та його представники підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Також позивач пояснив суду, що строк позовної давності не є пропущеним, т.я. відповідач та його брат [PERSON], який на час укладання договорів позики поручився за виконання відповідачем боргових зобов'язань, віддавали йому певні невеликі суми, однак не на погашення основного боргу, а в якості компенсації за те, що в майбутньому цей борг буде сплачено. При цьому жодних письмових розписок не складалось. Вказав, що також з метою забезпечення сплати боргу [PERSON] здійснив переоформлення корпоративних прав на фірму, яка йому належала, на осіб, яких вказав позивач, що може підтвердити свідок [PERSON] Відповідач у судовому засіданні, яке відбулось 12 серпня 2015 р., проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснив суду, що дійсно він брав у борг в [PERSON] суму у розмірі 100 000 доларів США з метою вкладення їх у бізнес, під умовою, що якщо він не зможе цю суму погасити, виплату боргу зробить його брат [PERSON]. Він частково погасив суму боргу шляхом здійснення певних виплат декількома платежами у період з 13 грудня 2007 по 12 грудня 2008 р.р., однак скільки саме не пам'ятає, оскільки письмові розписки не оформлювались. Приблизно ці суми складають 25 294,55 доларів США, з яких 10 000 доларів США віддавав його брат [PERSON]. Вважає, що на даний час закінчився строк позовної давності, з огляду на що підстави для задоволення позову відсутні. Також пояснив, що він не приймав участі при укладенні договору між [PERSON] та його братом [PERSON] щодо забезпечення виплати боргу. Просив відмовити у задоволенні позову. В судові засідання, призначені на 8 вересня 2015 р., 23 вересня 2015 р., 2 жовтня 2015 р. відповідач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вважав за можливе закінчити з'ясування обставин по справі та перевірку їх доказами за його відсутності, з урахуванням наданих ним особисто у судових засіданнях заперечень проти позову. Представники відповідача у судових засіданнях заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, які наявні в матеріалах справи, та відповідно до яких позивачем пропущено строки позовної давності, а також зроблено невірний розрахунок сум інфляції, 3% річних та плати за позику. 2 вересня 2015 р. від них надійшла заява про припинення представництва за довіреністю у зв'язку з не проведенням відповідачем оплати за надані послуги. Суд вважав за можливе закінчити з'ясування обставин по справі та перевірку їх доказами за їх відсутності, з урахуванням наданих ними письмових заперечень проти позову. Заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 12 квітня 2007 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 151 000 гривень, що відповідає на момент передачі коштів 30 000 доларів США за курсом НБУ на строк 12 місяців. Умовами договору (п. 3) визначено обов'язок позичальника повернути суму, не менше еквівалентної 30 000 доларів США на час повернення позики (том 1 арк. справи 5). На підтвердження отримання коштів [PERSON] видав [PERSON] розписку (том 1 арк. справи 7). 12 грудня 2007 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 353 000 гривень, що відповідає на момент передачі коштів 70 000 доларів США за курсом НБУ на строк 12 місяців. Умовами договору (п. 3) визначено обов'язок позичальника повернути суму, не менше еквівалентної 70 000 доларів США на час повернення позики (том 1 арк. справи 6). На підтвердження отримання коштів [PERSON] видав [PERSON] розписку (том 1 арк. справи 8). У порушення умов вказаних договорів позики, відповідач [PERSON] в установлений строк суми боргу не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з аналізу вищевказаних норм права випливає, що в разі порушення умов договору позики та неповернення суми позики у визначеній в договорі строк, з позичальника підлягає стягненню, окрім суми основного боргу, також інфляційні втрати, 3% річних та проценти від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України (плата за позику). У судовому засіданні відповідач [PERSON], не оспорюючи наявність боргових зобов'язань, заперечував проти позову з підстав пропуску позовної давності за договором від 12 квітня 2007 р., а також вказував на те, що частину боргу він повернув позивачеві, проте факт повернення не був оформлений розпискою чи будь-яким іншим письмовим документом, і тому неможливо встановити, яка саме сума була повернута. З приводу стягнення боргу за договором від 12 грудня 2007 р. зазначив, що цей борг вже було стягнуто заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2011 р., а щодо стягнення інфляції, 3% річних та плати за позику вважав, що спливли строки позовної давності. Згідно з вимогами частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною першою статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом частин першої-третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на пропуск строку позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики від 12 квітня 2007 р. (в тому числі, основного боргу, інфляції, 3% річних та плати за позику) та за договором позики від 12 грудня 2007 р. (в тому числі, інфляції, 3% річних та плати за позику) з таких підстав. Відповідно до положень частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на положення статей 527, 533, 549 - 552, 625, 627, 1046 - 1048 ЦК України суд зазначає, що позовна давність на час пред'явлення первинних позовних вимог (28 листопада 2011 р.) за договором позики від 12 квітня 2007 р. не спливла, оскільки переривалася вчиненням відповідачем дій з виконання обов'язку за договором, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання відповідно до умов договору. Суд вважає, що передача боржником частини заборгованих сум, а також вчинення дій з приводу переоформлення корпоративних прав на підприємство, що належало відповідачеві та його брату [PERSON], з метою підтвердження наміру виконати боргові зобов'язання, що також не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні та підтверджено показами свідків [PERSON] (пояснила, що відповідач дійсно сплачував невелику суму за своїми борговими зобов'язаннями) та [PERSON] (пояснив, що в квітні 2010 р. за домовленістю між сторонами на його ім'я була переоформлена фірма «АТМ», що належала [PERSON], брату відповідача, з метою підтвердження наміру повернути борг), договором поруки від 15 березня 2010 р., є належним виконанням договору, і ці дії переривають перебіг позовної давності. Також не є пропущеним і строк позовної давності для заявлення вимог про стягнення боргу за договором позики від 12 грудня 2007 р., строк виконання якого настав 12 грудня 2008 р., оскільки до суду позивач звернувся з даним позовом 28 листопада 2011 р. Уточнення позивачем позовних вимог (а саме їх збільшення на суму індексу інфляції, 3% річних та плати за користування позикою) відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України є диспозитивним право позивача, яке він вправі реалізувати протягом усього часу судового розгляду. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача та його представників в частині пропуску позивачем строків позовної давності. З приводу доводів відповідача щодо стягнення основного боргу за договором від 12 грудня 2007 р. суд зазначає, що вказаним рішенням суду дійсно було стягнуто з [PERSON] суму за договором позики від 12 грудня 2007 р. в розмірі 559 279,00 гривень. Тобто, судом вже було здійснено стягнення з відповідача суми позики у гривнях, що на час прийняття судом рішення було еквівалентно 70 000 доларам США. З огляду на це, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2015 р. закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошового боргу за договором позики від 12 грудня 2007 р. в сумі 559 279,00 гривень. Таким чином, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу за договором позики від 12 грудня 2007 р. в розмірі 559 279,00 гривень, що на час ухвалення рішення становило еквівалент 70 000 доларам США, задоволенню не підлягають. Проте, виходячи з вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, відповідач на користь позивача має сплатити за договором позики від 12 грудня 2007 р. інфляційні втрати, 3% річних та проценти, передбачені статтею 1048 ЦК України. За змістом уточненої позовної заяви та розрахунку позовних вимог, позивач вважає, що ці суми мають становити: сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення 2 915 518,62 гривень, 3% річних за період прострочення 298 397,33 гривень, плата за користування позикою становить 220 557,22 гривень. Разом із тим, наведений позивачем розрахунок вказаних сум суд вважає не у повній мірі обґрунтованим, оскільки в ньому враховано суму основного боргу, яка вже була стягнута за рішенням суду в розмірі 559 279,00 гривень. Крім того, здійснюючи розрахунок, позивач здійснив переведення суми боргу (в тому числі, і інфляційних втрат, і 3% річних та процентів на підставі статті 1058 ЦК України) у долари США за курсом 5,05 гривень за долар США, а потім отриману суму доларів США помножив на 22,12 (курс долара США до гривні станом на час уточнення позовних вимог), - що не передбачено вимогами діючого законодавства. Суд зазначає, що стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Наведені вище висновки суду узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 2 липня 2014 р. у справі № 6-79цс14, які є обов'язковими для суду в силу вимог статті 360-7 ЦПК України. Таким чином, з урахуванням наведених вище норм права, та враховуючи, що рішенням суду було стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу саме у гривнях, суд доходить висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню такі суми боргу за договором позики від 12 грудня 2007 р.: 1) інфляційні втрати за період з 13 грудня 2008 р. по 19 травня 2015 р. (згідно з уточненими позовними вимогами) у розмірі 724 825,58 гривень (559 279 гривень х 229,6% (сумарний індекс інфляції за наведений вище період) / 100% = 1 284 104,58 гривні (сума боргу з урахуванням інфляції); 1 284 104,58 грн. - 559 279 грн. = 724 825,58 грн.) Для розрахунку сумарного індексу інфляції брались до уваги офіційні індекси інфляції за спірні періоди 2008-2015 р.р., опубліковані в газеті «Урядовий кур'єр», а саме: Місяці/роки20082009201020112012201320142015 Січень 102,9%101,8%101,0%100,2%100,2%100,2%103,1% Лютий 101,5%101,9%100,9%100,2%99,9%100,6%105,3% Березень 101,4%100,9%101,4%100,3%100,0%102,2%110,8% Квітень 100,9%99,7%101,3%100,0%100,0%103,3%114,0% Травень 100,5%99,4%100,8%99,7%100,1%103,8%102,2% Червень 101,1%99,6%100,4%99,7%100,0%101,0% Липень 99,9%99,8%98,7%99,8%99,9%100,4% Серпень 99,8%101,2%99,6%99,7%99,3%100,8% Вересень 100,8%102,9%100,1%100,1%100,0%102,9% Жовтень 100,9%100,5%100,0%100,0%100,4%102,4% Листопад 101,1%100,3%100,1%99,9%100,2%101,9% Грудень102,1%100,9%100,8%100,2%100,2%100,5%103,0% Всього за рік:102,1%112,3%109,1%104,6%99,8%100,5%124,9%140,1% 2) 3 % річних від простроченої суми за період з 13 грудня 2008 р. по 19 травня 2015 р. (згідно з уточненими позовними вимогами) у розмірі 107 979,15 гривень (559 279 гривень х 3 / 100 % / 365 днів у році х 2 349 днів прострочення = 107 979,15 гривень); 3) плата за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного Банку України на підставі статті 1048 ЦК України за період з 13 грудня 2008 р. по 19 травня 2015 р. (згідно з уточненими позовними вимогами) у розмірі 349 591 (триста сорок дев'ять тисяч п'ятсот дев'яносто одну) гривню 52 копійки, розрахунок якої здійснено наступним чином за формулою: сума боргу / 100 % х облікову ставку НБУ (за відповідний рік) / 365 днів у році х кількість днів прострочення = сума процентів (плата за позику) періодиоблікова ставка НБУ, %Кількість днів простроченняплата за позику, грн з 13.12.2008 по 14.06.200912,0018433 832,55 з 15.06.2009 по 11.08.200911,00589 775,89 з 12.08.2009 по 07.06.201010,2530047 117,34 з 08.06.2010 по 07.07.20109,50304 366,98 з 08.07.2010 по 09.08.20108,50334 298,02 з 10.08.2010 по 22.03.20127,7559170 181,86 з 23.03.2012 по 09.06.20137,5044451 024,63 з 10.06.2013 по 12.08.20137,00646 864,58 з 13.08.2013 по 14.04.20146,5024524 401,42 з 15.04.2014 по 16.07.20149,509313 537,62 з 17.07.2014 по 12.11.201412,5011922 792,54 з 13.11.2014 по 05.02.201514,008518 234,03 з 06.02.2015 по 03.03.201519,50267 768,62 з 04.03.2015 по 19.05.201530,007735 395,47 всього 2349349 591,52 Що стосується договору позики від 12 квітня 2007 р., то за змістом уточненої позовної заяви та розрахунку позовних вимог, позивач вважає, що з відповідача слід стягнути суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1 657 296,76 гривень, 3% річних за період прострочення 140 907,51 гривень, плату за користування позикою 106 303,95 гривень. Проте, суд також знаходить наведений позивачем розрахунок вказаних сум таким, що не є цілком обґрунтованим, з огляду на таке. За вказаним договором відповідачем не була сплачена (повернута) основна сума позики 151 000 гривень, що відповідало на момент передачі коштів 30 000 доларів США за курсом НБУ на строк 12 місяців. Умовами договору (п. 3) визначено обов'язок позичальника повернути суму, не менше еквівалентної 30 000 доларів США на час повернення позики (том 1 арк. справи 5). Отже, в даному випадку на користь позивача підлягає стягненню саме сума основного боргу, еквівалентна 30 000 доларам США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2015 р. (дата уточнення позовних вимог, станом на яку позивач просив здійснити стягнення) становить 663 558,00 гривень (згідно інформації з офіційного сайту НБУ (http://www.bank.gov.ua/control/uk/curmetal/detail/currency?period=daily) станом на 19 травня 2015 р. 100 доларів США складало 2 211,86 гривень; 30 000 х 2 211,86 / 100 = 663 558,00 грн.). Разом із тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Зазначена правова позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10. Отже, оскільки суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики від 12 квітня 2007 р., еквівалентної 30 000 доларів США, тому індекс інфляції на вказану суму нарахуванню не підлягає. На відміну від цього, за договором позики від 12 грудня 2007 р. суд вище дійшов висновку про необхідність застосування індексу інфляції, оскільки сума основного боргу вже була стягнута за рішенням суду, розмір стягнення було судом визначено у гривні за курсом валют, що діяв на час розгляду справи. Тому, з огляду на те, що після прийняття судом рішення пройшов тривалий час, за який курс долара збільшився, а гривня, відповідно, знецінилась, суд вважав за можливе стягнути з відповідача інфляційні втрати, що узгоджується з наведеними вище положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Проте, вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та плати за позику на підставі статті 1058 ЦК України за договором позики від 12 квітня 2007 р. суд знаходить обґрунтованими, однак, при визначенні суми до стягнення в уточненому розрахунку позивач здійснив переведення суми боргу (в тому числі, і 3% річних та процентів на підставі статті 1058 ЦК України) у долари США за курсом 5,05 гривень за долар США, а потім отриману суму доларів США помножив на 22,12 (курс долара США до гривні станом на час уточнення позовних вимог), - що не передбачено вимогами діючого законодавства. Розраховуючи 3% річних від простроченої суми боргу суд виходить з того, що сума основного боргу становить еквівалент 30 000 доларам США, кількість днів прострочення складає 2 593 дні (з 13 квітня 2008 р. по 19 травня 2015 р. відповідно до заявлених вимог). Отже, 3% річних від суми боргу складає еквівалент 6 393,70 доларам США (30 000 х 3 / 100 % / 365 днів у році х 2 593 днів прострочення = 6 393,70 доларів США), що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2015 р. складає 141 419,69 гривень (6 393,70 х 2 211,86 / 100 = 141 419,69 грн.) Розрахунок плати за позику на підставі статті 1058 ЦК України за договором від 12 квітня 2007 р. за період з 13 квітня 2008 р. по 19 травня 2015 р. здійснюється судом, виходячи з вищеприведеної формули: сума боргу / 100 % х облікову ставку НБУ (за відповідний рік) / 365 днів у році х кількість днів прострочення = сума процентів (плата за позику): періодоблікова ставка НБУ, %Кількість днів прострочення у періодіПлата за позику, екв.у доларах США з 13.04.2008 по 29.04.200810,0017139,73 з 30.04.2008 по 14.06.200912,004114 053,70 з 15.06.2009 по 11.08.200911,0058524,39 з 12.08.2009 по 07.06.201010,253002 527,40 з 08.06.2010 по 07.07.20109,5030234,25 з 08.07.2010 по 09.08.20108,5033230,55 з 10.08.2010 по 22.03.20127,755913 764,59 з 23.03.2012 по 09.06.20137,504442 736,99 з 10.06.2013 по 12.08.20137,0064368,22 з 13.08.2013 по 14.04.20146,502451 308,91 з 15.04.2014 по 16.07.20149,5093726,17 з 17.07.2014 по 12.11.201412,501191 222,61 з 13.11.2014 по 05.02.201514,0085978,08 з 06.02.2015 по 03.03.201519,5026416,71 з 04.03.2015 по 19.05.201530,00771 898,63 ВСЬОГО 2 59321 130,89 Отже, розмір плати за позику відповідно до статті 1058 ЦК України за період з 13 грудня 2008 р. по 19 травня 2015 р. становить суму, еквівалентну 21 130,89 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 травня 2015 р. складає 467 385,70 гривень (21 130,89 х 2 211,86 / 100 = 467 385,70 грн.) Підсумовуючи вищевикладене, суд позовні вимоги [PERSON] задовольняє частково та стягує з [PERSON] такі суми: за договором позики від 12 квітня 2007 р. - суму основного боргу 663 558,00 гривень, що еквівалентно станом на 19 травня 2015 р. 30 000 доларам США; 3% річних за період з 13 квітня 2008 р. по 19 травня 2015 р. у розмірі 141 419,69 гривень, що еквівалентно станом на 19 травня 2015 р. 6 393,70 доларів США; плату за позику в розмірі облікової ставки НБУ за період з 13 квітня 2008 р. по 19 травня 2015 р. у розмірі 467 385,70 гривень, що станом на 19 травня 2015 р. еквівалентно 21 130,89 доларів США; за договором позики від 12 грудня 2007 р. інфляційні втрати у розмірі за період з 13 грудня 2008 р. по 19 травня 2015 р. у розмірі 724 825,58 гривень; 3% річних від простроченої суми за період з 13 грудня 2008 р. по 19 травня 2015 р. у розмірі 107 979,15 гривень; плату за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного Банку України за період з 13 грудня 2008 р. по 19 травня 2015 р. у розмірі 349 591,52 гривень. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно до задоволених вимог, у розмірі 699,00 гривень (том 1 арк. справи 173).

Outcome: partial