Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

26 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, згідно якого просив визнати недійсним Кредитний договір №401/П/2006-978 від 21 квітня 2006 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», з моменту його вчинення. Позовні вимоги мотивує тим, що 21 квітня 2006 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» укладено Кредитний договір №401/П/2006-978, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу у тимчасове користування грошові кошти у сумі 26 698 євро строком на 72 місяці. Позивач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, оскільки відповідачем при укладенні договору не дотримано вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, кредитний договір не містить жодних відомостей про загальну вартість кредиту для споживача, разом з тим, пункт 1.3.2 Кредитного договору, яким встановлено плату за управління кредитом, є нікчемним, оскільки обслуговування кредиту не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 березня 2018 року відкрито провадженні у справі. Відповідач 26 квітня 2018 року через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, у відповідності до якого не погодився з вимогами позивача з тих підстав, що підпис позичальника на оригіналі кредитного договору є письмовим підтвердженням ознайомлення його з усією інформацією, що вимагає законодавство при укладенні відповідного договору. Крім того, станом на дату укладення договору законодавцем не встановлено вимоги про те, що детальний розпис сукупної вартості кредиту повинен бути викладений окремим документом. Що стосується посилань про нікчемність пункту 1.3.2 Кредитного договору, яким встановлено плату за управління кредитом, то Постанова ННБУ № 168 від 10 травня 2007 року прийнята вже після підписання спірного договору, а відтак вони не заслуговують на увагу. Представник позивача в судовому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підставі, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що поданий позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 21 квітня 2006 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» укладено Кредитний договір №401/П/2006-978, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу у тимчасове користування грошові кошти у сумі 26 698 євро строком на 72 місяці. Цільове призначення кредиту - придбання транспортного засобу марки BMW, моделі 118і Е87, 2005 року випуску. Згідно п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Позивач придбавав транспортний засіб для власних потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльність або виконанням обов'язків найманого працівника, відтак до правовідносин, що виникли на підставі Кредитного договору застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вказує, що перед укладенням договору йому не було повідомлено інформацію, передбачену ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування». З аналізу тексту примірника Кредитного договору можна зробити висновок, що підпис позичальника на оригіналі кредитного договору є письмовим підтвердженням отримання позичальником свого примірку цього договору, ознайомлення позичальника у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також надання позичальнику іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Крім того, підпис позичальника на цьому Договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування фізичних осіб ПАТ «КБ «Надра». Позивач зазначає, що ПАТ «КБ «Надра» не зазначив детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, завідомо встановив несправедливу комісію за супроводження кредиту. Слід зазначити, що до прийняття Постанови № 168 Управління Національного банку «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року, тобто до укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, не було обов'язковою умовою зазначення загальної вартості кредиту. Детальний розпис загальної вартості кредиту не був обов'язковою умовою при укладенні кредитного договору та не є підставою для невиконання зобов'язань сторонами даного договору. Поінформованість позивача про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, валюту та процентної ставки випливає з того, що оскаржуваний Договір кредиту, підписаний на кожному аркуші Позивачем, що засвідчує домовленість сторін про умови кредитного договору. Згідно кредитного договору було погоджено з Позивачем суму щомісячного мінімального платежу, спрямованого на погашення кредиту та сплати відсотків, комісій, в якому чітко зазначено строки сплати щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зі спірного кредитного договору вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто саме укладення Кредитного договору №401/П/2006-978 від 21 квітня 2006 року означає, що [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра» досягли згоди з усіх істотних умов Кредитного договору. Що стосується посилань позивача на нікчемність пункту 1.3.2 Кредитного договору, яким встановлено плату за управління кредитом, то Постанова ННБУ № 168 від 10 травня 2007 року, прийнята вже після підписання Кредитного договору 401/П/2006-978. Підстави, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним, відсутні, оскільки всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, а підпункт 1.3.2 кредитного договору передбачає плату за управління кредитом, а не за обслуговування кредиту; позивач підписав договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним. Крім того, відповідно до положень заяви-анкети Позичальника, позивач засвідчив факт згоди з умовами кредитування Банку і, зокрема, засвідчив своїм підписом, що Банк перед укладанням кредитного договору надав у письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. До того ж, Позичальник підтвердив підписом, що йому роз'яснено існуючи особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Підписанням даної анкети-заяви клієнта позивач також підтвердив, що з умовами кредитування ознайомлений, доручає Банку відкрити відповідні рахунки до обраної платіжної картки чи обраного тарифного пакету, а також підтвердив свою згоду з умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у ВАТ «КБ «Надра» і тарифами Банку, обов'язок їх виконувати. Крім того, підписанню Кредитного договору передувало ознайомлення з проектом Договору позичальником. Факт підписання проекту Кредитного договору означає, що сторони погодили всі умови, передбачені ним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач, ознайомившись з умовами кредитування у ПАТ «КБ «Надра», обрав найбільш прийнятні для себе умови кредитування, валюту кредитування та спосіб погашення шляхом сплати ануїтетних платежів, що знайшло своє відображення в укладенні договору кредиту, відтак позовні вимоги є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed