Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

28 березня 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення авансового платежу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09 лютого 2018 року він домовився з відповідачем про придбання автомобіля «Fiat Doblo» за ціною від 1500 до 2500 доларів США. Вказаний автомобіль відповідач мав доставити йому з Європи в десятиденний термін. Вказує, що він сплатив відповідачу 600 євро в якості завдатку на придбання автомобіля, однак через свою юридичну необізнаність на підтвердження отримання коштів відповідач надав йому розписку про отримання позики на вказану суму коштів. Також зазначає, що наступного дня відповідач в телефонному режимі повідомив, що йому для виконання домовленості з приводу купівлі автомобіля, необхідно ще 200 євро. Погодившись на такі вимоги відповідача, його син переказав кошти на картковий рахунок дружини відповідача в сумі 6700 гривень. В подальшому, коли [PERSON] не виконав свого зобов`язання і не доставив йому автомобіль, він повідомив відповідача про відмову від покупки автомобіля та запропонував йому повернути йому завдаток до травня 2018 року. Впродовж листопада-грудня 2018 року, на його неодноразові вимоги повернути кошти, відповідач переказав на картковий рахунок його дружини кошти в сумі 5550 грн. Решта коштів відповідачем не повернута й досі. Позивач зазначає, що оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між ним та відповідачем укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передані ним кошти є авансом, який підлягає поверненню. Зобов`язання з приводу придбання автомобіля в обумовлені строки з вини відповідача виконано не було, отримані кошти в сумі 21 088 грн відповідач йому добровільно не повертає, в зв`язку з чим він змушений звернутись до суду з таким позовом. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] авансовий платіж в сумі 21 088,00 грн. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2019 року відкрито провадження в справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 20 травня 2019 року судом закінчено підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, заявою від 20 травня 2019 року просить розгляд справи здійснювати без його участі, позов підтримує з підстав, які зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи. Відповідачем у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 509 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставам виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд встановив, що [PERSON] 09 лютого 2018 року отримав грошові кошти від позивача [PERSON] в розмірі 600 євро, що підтверджується розпискою від 09 лютого 2019 року, за змістом якої [PERSON] отримав позику від [PERSON] на вказану суму коштів (а.с.7). Надавши письмову розписку, [PERSON] засвідчив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 600 євро в рахунок подальшого укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Згідно з платіжним дорученням №96747176082753227513 від 10 лютого 2018 року [PERSON] шляхом безготівкових розрахунків перерахував 6700 грн (а.с.8). За поясненнями позивача вказані кошти були передані відповідачу також в рахунок вартості автомобіля, який він бажав придбати в [PERSON] . В подальшому позивач відмовився від укладення договору купівлі-продажу автомобіля та поставив вимогу до відповідача про повернення авансового платежу. Однак станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач повернув позивачу лише 5550 грн. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зміст розписки, наданої відповідачем від 09 лютого 2018 року, не містить умов отримання позичальником в борг коштів та зобов`язання повернути позику, а тому може засвідчувати лише факт отримання коштів відповідачем від позивача. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Разом з тим, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продажу транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Згідно з вимогами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонам. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було бути виконано на підставі договору купівлі-продажу автомобіля. Цивільним Кодексом України визначено, що аванс це певна грошова сума або інші цінності, які боржник передає кредитору у рахунок майбутніх платежів (ч.2 ст. 570 ЦК). Аванс, як і завдаток, є доказом, який посвідчує факт наявності зобов`язання (доказова функція), а також зараховується в рахунок майбутніх платежів (платіжна функція), але не може бути визнаним одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. Сторона, яка видала аванс, має право вимагати його повернення практично у всіх випадках невиконання договору, а сторона, яка отримала аванс, ні за яких умов не може бути зобов`язана до його повернення у більшому розмірі. Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами в справі укладено не було, а сторони лише домовилися, що такий договір буде укладений у майбутньому, то передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 600 євро, що еквівалентно 19938 грн, та 1150 грн (6700 грн - 5550 грн) є авансом, який підлягає поверненню позивачу, так як відповідачем не надано доказів виконання своїх зобов`язань за договором. Отже, враховуючи факти викладені в позовній заяві, пояснення позивача, відсутність відзиву на позов, та враховуючи розписку, написану відповідачем, кошти, передані позивачем відповідачу є авансом. За вказаних обставин, відповідно до ст. 570 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму авансу, на підставі чого суд дійшов висновку про підставність позовних вимог та задоволення позову. Крім того, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). В зв`язку з висновками суду про задоволення позову сплачений судовий збір в розмірі 768,40 підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved