Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

28.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь борг за договорами позики в розмірі 478 077,00 грн. , неустойки в розмірі 788 029, 96 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн. В позові посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено три договори позики : 11.05.2014 року в розмірі 206 677,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 11.11.2014 року; 12.05.2014 року в розмірі 133 340,00 грн., які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 12.11.2014 року; 21.05.2014 року в розмірі 138 060, 00 грн., які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 21.11.2014 року. Зазначає, що умовами вказаних вище договорів, відповідач зобов'язаний був повернути кошти частинами, згідно встановленого графіку. Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав та отримані кошти в борг по вказаним вище договорам, позивачу не повернув. Позивач посилається, що умовами вказаних вище договорів передбачено відповідальність відповідача за прострочення виконання взятих зобов'язань у формі сплати неустойки у розмірі 1% від позиченої суми за кожен день прострочення. Посилаючись на порушення відповідачем взятих зобов'язань, позивач просив стягнути з відповідача борг за договорами позики у розмірі 788 029, 96 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача неустойку за договором позики від 11.05.2014 року у розмірі 347 217, 36 грн., за договором позики від 12.05.2014 року у розмірі 222 677, 80 грн., за договором позики від 21.05.2014 року у розмірі 218 134, 80 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив на адресу суду листа в якому просить розглядати справу у його відсутності. Крім того, подав до суду свої заперечення проти позову в якому просить відмовити в задоволення вимог позивача. В обґрунтування своїх заперечень посилається на безгрошовість укладених договорів позики та відсутність підстав для стягнення спірної заборгованості саме з відповідача. Вислухавши думку позивача та його представника, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 11.05.2014 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 206 677 ,00 грн. строком до 11.11.2014 року (а.с.8). 12.05.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено другий договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 133 340,00 грн. строком до 12.11.2014 року (а.с.9). 21.05.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено третій договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 138 060,00 грн. строком до 21.11.2014 року (а.с.10). Відповідно до п.1 укладених вище договорів, які були нотаріально посвідчені вбачається, що позивач передав відповідачу у власність обумовлені між ними кошти, а відповідач їх прийняв. Відповідно до вимог ч.2 ст. 1046 ЦК України, вказані договори є укладеними. Факт укладання вказаних вище договорів не заперечується відповідачем по справі. Згідно п.2,3 умов договорів вбачається, що відповідач повинен був повертати отриману суму позики по кожному із договору частинами, згідно встановлено графіку, а позивач повинен був за кожним фактом повернення позики надати власноручну розписку про отримання грошей. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність оригіналів договорів позики у позикодавця та відсутність розписок у відповідача про повернення коштів, свідчить про те, що боргові зобов'язання останнім не виконані. За таких обставин, суд вважає, що договір позики від 11.05.2014 року, 12.05.2014 року та 21.05.2014 року в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження отримання відповідачем у позику від позивача коштів у розмірі 206 677,00 грн., 133 340,00 грн., 138 060, 00 грн., а всього 478 077,00 грн. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та суму отриманих у борг коштів у строк, визначений договорами позики, позивачу не повернув, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за договорами позики від 11.05.2014 року, 12.05.2014 року та 21.05.2014 року в розмірі 478 077,00 грн., підлягають задоволенню. Посилання відповідача на безгрошовість укладених договорів позики, суд вважає безпідставним. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 237 ЦК України представництво є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. З матеріалів справи вбачається, що договір позики від 11.05.2014 року та 21.05.2014 року були укладені безпосередньо позивачем та відповідачем. Договір позики від 12.05.2014 року було укладено представником відповідача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.05.2014 року, тобто в інтересах відповідача ( а.с. 89). Допитаний в судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що укладання договору позики від 12.05.2014 року було здійснено в інтересах відповідача на підставі наданої останньою нотаріально посвідченої довіреності від 11.05.2014 року. Пояснив, що всі інші угоди укладалися безпосередньо відповідачем. Підтвердив, що позивач виконав умови договору в частині надання відповідачу коштів в борг по трьом договорам в повному обсязі. Також підтвердив, що саме на прохання відповідача, як довірена особа (представник) відповідача, дійсно отримав кошти від позивача, та в подальшому передав відповідачці. Пояснив, що жодних зобов»язань перед позивачем, він як фізична особа не має, а всі його дії були узгоджені з відповідачем, вчинені в межах наданих повноважень та за згодою відповідача. Також свідок пояснив, що відповідачем бралися кошти у борг за даними договорами для відкриття підприємницької діяльності та йому відомо, що відповідач свої зобов»язання перед позивачем не виконала. Оцінюючи покази свідка [PERSON], суд вважає його покази такими, що узгоджуються з дослідженими у суді матеріалами справи, а тому суд приймає їх до уваги, при ухваленні даного рішення. Доказів того, що довіреність від 11.05.2014 року, яка була видана відповідачем на представлення її інтересів [PERSON], на момент укладання договору позики від 12.05.2014 року чи 21.05.2014 року була скасована чи визнана недійсною, суду не надано. Доказів того, що договори позики від 11.05.2014 року, 12.05.2014 року та 21.05.2014 року у порядку передбаченому законом визнано недійсними, відповідачем не надано. Посилання відповідача на надані позивачем розписки від 21.05.2014 року ( а.с. 59-61) про порядок передачі отриманих коштів в обґрунтування безгрошовості укладених договорів позики, суд не приймає до уваги. Вказані розписки підтверджують лише факт передачі коштів представнику відповідача, проте не спростовують укладання договорів позики в інтересах та на користь відповідача. Та обставина, що у розписці від 21.05.2014 року ( а.с. 59) позивачем зазначено про відсутність претензій на майбутнє до відповідача, суд вважає нікчемним. За таких обставин, посилання відповідача на безгрошовість укладених договорів позики, відсутності згоди на укладання договору позики представником відповідача, суд вважає необґрунтованим. Також суд вважає, що посилання у розписці від 21.05.2014 року ( а.с. 61) на виконання [PERSON] зобов'язань згідно графіку за червень по поверненню коштів, без зазначення відповідної суми та договору позики, не може бути прийнято судом до уваги в підтвердження часткового виконання грошових зобов'язань відповідачем. Так, в даній розписці не зазначено суму повернутих коштів, на виконання якого саме договору. Крім того, згідно умов договору вбачається, що кошти по договору від 11.05.2014 року, 12.05.2014 року та 21.05.2014 року мали бути повернуті в червні, відповідно 11.06.2014 року, 12.06.2014 року, 21.06.2014 року. Разом з цим, дана розписка датована 21.05.2014 року , тобто в день укладання третього договору та до спливу встановлених графіків за червень місяць. Умовами договору передбачено дострокове повернення коштів, разом з тим, належних доказів, тобто розписки в якій чітко зазначено суму повернутих коштів з посиланням на конкретний договір, відповідачем не надано. Обставини, часткового виконання зобов'язань з боку відповідача заперечувалися також позивачем та свідком по справі. Посилання відповідача на укладання договору іпотеки від 11.05.2014 року в обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову, суд також вважає безпідставним, оскільки укладання договору іпотеки, є одним із способів саме забезпечення виконання грошового зобов'язання, а не виконання обов'язку в натурі. Враховуючи вимоги ст. 3,4 ЦК України, ст.15 ЦК України, спосіб захисту порушеного права обирається позивачем та не може бути поставлено в залежність від волі відповідача. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності боргових зобов'язань перед позивачем за договором позики від 11.05.2014 року, 12.05.2014 року та 21.05.2014 року. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Умовами вказаних вище договорів ( п. 4) передбачено відповідальність відповідача за прострочення виконання взятих зобов'язань у формі сплати неустойки у розмірі 1% від позиченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Таким чином, чинним законодавством передбачено порядок нарахування неустойки саме у разі порушення боржником зобов'язання. Так, умовами укладених договорів позики передбачено, що відповідач повинен був повертати кошти частинами, згідно встановлено графіку та відповідно виходячи з вимог ст. 549 ЦК України внаслідок несплати чергового платежу, відповідач несе зобов'язання щодо сплати неустойки у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання, тобто чергового платежу, а не від всієї суми позичених коштів. За таких обставин, суд вважає, що порядок нарахування неустойки, що передбачено укладеними між позивачем та відповідачем договорами позики, суперечить вимогам чинного законодавства. Приймаючи до уваги вимоги ст. 549 ЦПК України та розмір неустойки, що передбачений умовами договорів позики, суд вважає, що нарахування неустойки має бути здійснено 1% за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання, з урахуванням встановленого графіку, а не від загальної суми отриманих коштів у борг. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки: за договором позики від 11.05.2014 року, за період прострочення з 12.06.2014-26.11.2014 року у розмірі 55 172, 74 грн. (за період з 12.06.2014-26.11.2014 року: 5254,50 х 168 х 1% : 100 = 8827,56 грн.; за період з 12.07.2014-26.11.2014 року: 5254,50 х 138 х 1% : 100 = 7251,21 грн.; за період з 12.08.2014-26.11.2014 року: 5254,50 х 107 х 1% : 100 = 5622,31 грн.; за період з 12.09.2014-26.11.2014 року: 5254,50 х 76 х 1% : 100 = 3993,42 грн.; за період з 12.10.2014-26.11.2014 року: 5254,50 х 46 х 1% : 100 = 2417,07 грн.; за період з 12.11.2014-26.11.2014 року: 180404,50 х 15 х 1% : 100 = 27060,67 грн.); за договором позики від 12.05.2014 року за період 13.06.2014-26.11.2014 року у розмірі 34 261, 60 грн. (за період з 13.06.2014-26.11.2014 року: 3390,00 х 167 х 1% : 100 = 5661,30 грн.; за період з 13.07.2014-26.11.2014 року: 3390,00 х 137 х 1% : 100 = 4644,30 грн.; за період з 13.08.2014-26.11.2014 року: 3390,00 х 106 х 1% : 100 = 3593,40 грн.; за період з 13.09.2014-26.11.2014 року: 3390,00 х 75 х 1% : 100 = 2542,50 грн.; за період з 13.10.2014-26.11.2014 року: 3390,00 х 45 х 1% : 100 = 1525,50 грн.; за період з 13.11.2014-26.11.2014 року: 116390,00 х 14 х 1% : 100 = 16294,60 грн.); за договором позики від 21.05.2014 року за період з 22.06.2014-26.11.2014 року у розмірі 23 049,00 грн. (за період з 22.06.2014-26.11.2014 року: 3510,00 х 158 х 1% : 100 = 5545,80 грн.; за період з 22.07.2014-26.11.2014 року: 3510,00 х 128 х 1% : 100 = 4492,80 грн.; за період з 22.08.2014-26.11.2014 року: 3510,00 х 97 х 1% : 100 = 3404,70 грн.; за період з 22.09.2014-26.11.2014 року: 3510,00 х 66 х 1% : 100 = 2316,60 грн.; за період з 22.10.2014-26.11.2014 року: 3510,00 х 36 х 1% : 100 = 1263,60 грн.; за період з 22.11.2014-26.11.2014 року: 120510,00 х 5 х 1% : 100 = 6025,50 грн.). Тобто, загальна сума неустойки, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 112 438, 34 грн. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial