Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

28 лютого 2017 року до суду звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] в сумі 55 065 (п'ятдесят п'ять тисяч шістдесят п'ять) грн. 48 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», змінено найменування на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з невиконанням умов вищевказаного Договору, у [PERSON] виникла заборгованість, яка станом на 31.01.2017 становить:55 065 (п'ятдесят п'ять тисяч шістдесят п'ять) грн. 48 коп., яка складається з: -3944, 70 грн. - заборгованість за кредитним договором; -44474, 59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; -3785, 93 грн. - заборгованість за пенею та комісією; відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: -250, 00 грн. - штраф (фіксована частина); -2610, 26 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та вирішити питання судових витрат. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні, вважали, що позивачем пропущено строк позовної давності, про що зазначено у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представнків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 14 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір б/н відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 30 квітня 2009 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» перейменовано на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 17 липня 2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача до позовної заяви, розмір заборгованості [PERSON] перед банком нарахований станом на 31.01.2017 р. становить 55065, 48 грн. з яких: 3944, 70 грн. - заборгованість за кредитом, 44474, 59 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3785, 93 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 2610, 26 грн. - штраф (процентна складова). На виконання вимог ухвали суду від 23 червня 2017 року банком надано виписку по карткових рахунках, з якої вбачається, що останній раз відповідач користувався кредитними коштами 25 жовтня 2013 року. Разом з тим, платіж у сумі 14 грн. 07 коп. на погашення вищевказаної суми заборгованості здійснено відповідачем 12 червня 2014 року шляхом списання коштів для погашення простроченої заборгованості по картці 55**22. Як пояснив представник позивача, таке списання здійснено банком автоматично з рахунку відповідача «Бонус плюс». Представник позивача зазначає, що у зв'язку з цим строк позовної давності перервано, оскільки відповідач доручив, шляхом підписання Умов та правил надання банківських послуг, списання його коштів із інших карткових рахунків. Однак суд не погоджується з таким твердженням позивача, виходячи з наступного. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У контексті положень принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За змістом правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Разом з тим, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, підписуючи Анкету-заяву, а також, що ці умови не змінювалися. Позивачем до позову додано заяву [PERSON] про його бажання оформити на своє ім'я кредит, Умови та правили надання банківських послуг, які не містять дати їх затвердження та розрахунок заборгованості за договором. Умови та правила надання банківських послуг не містять дати їх затвердження, щоб можна було зробити висновок про їх відповідність та наявність на час укладання договору - на 14.11.2007 р., коли ще позивач існував у формі Закритого акціонерного товариства «ПриватБанк». А тому, враховуючи, що з дня видачі кредиту по день звернення до суду пройшло дев'ять років, встановити з якими саме Умовами ознайомлено відповідача неможливо. Будь-яких інших Умов та правил надання банківських послуг позивачем не надано. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16. Із вищевказаного суд дійшов висновку, що списання 12 червня 2014 року коштів ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості здійснено без волевиявлення позичальника [PERSON], оскільки останній не був належним чином ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, які діяли на момент підписання Заяви від 14.11.2007, а іншого доручення на списання коштів позичальник банку не надавав. Ураховуючи, що згідно з розрахунком банку останній раз відповідач користувався кредитними коштами 25 жовтня 2013 року, право вимоги щодо їх повернення виникало щомісяця, зокрема, за останньою операцією - з 25 листопада 2013 року, суд приходить до висновку , що звертаючись до суду 28.02.2017 з вимогою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитом позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed