Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

28 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа» про розірвання трудового договору та зобов'язання виконання певних дій. В обґрунтування позову посилається на те, що він з 12.02.2009 року працював на Комунальному комерційному підприємстві Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа». У зв'язку з загостренням ситуації в м. Донецьку та реальною загрозою життю позивача 01.04.2015 року позивач оформив відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 02.04.2015 по 04.12.2017 року, та виїхав в м. Дніпро, де вже перебувала його сім'я - дружина та донька. З урахуванням того, що проведення АТО продовжується, підприємство, на якому працює позивач, не перемістилося на підконтрольну Україні територію, позивач прийняв рішення про звільнення за власним бажанням. Однак він не має можливості письмово повідомити відповідача про свій намір звільнитися, оскільки «Укрпошта» зупинила приймання і доставку поштових відправлень на територіях Донецької та Луганської областей, які не контролюються українською владою. Під час особистого відвідування відповідача, позивачу запропонували звільнитися за правилами та нормами ДНР, але цю пропозицію він відхилив. При даних обставинах позивач не має можливості працевлаштуватися на іншу роботу на законних підставах, в зв'язку з чим змушений звертатися з позовом до суду. З урахуванням викладеного, позивач просить суд розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 12.02.2009 року між ним та відповідачем. Зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки відповідача про його звільнення у відповідності до ч.3 ст. 38 КЗпП України. Стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 24 січня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом [PERSON] до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа» про розірвання трудового договору та зобов'язання виконання певних дій в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність, та задовольнити заявлені вимоги, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю та відзиву на позов не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2018 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. [PERSON] з 12.02.2009 року був прийнятий на роботу до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськ-тепломережа» на посаду інженера по зварюванню 1 категорії у виробничу службу технічного нагляду, що підтверджується трудовою книжкою ТН № 203734. Згідно наказу № 23 від 01.04.2015 року [PERSON] надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 02.04.2015 року по 04.12.2017 року. [PERSON] зареєстрований як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 10 липня 2017 року, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Дніпропетровську ради. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року № 1275-р, м. Донецьк віднесене до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Статтею 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Донецьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З 27 листопада 2014 року приймання поштових відправлень на/з територію(ї) міста Донецьк Донецької області припинено відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», що підтверджує доводи позивача про неможливість направлення у встановленому законом порядку заяви про звільнення суб'єкту призначення. Відповідно до положень ч. 1ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Оскільки з наданих документів вбачається, що трудові відносини між заявником та Комунальним комерційним підприємством Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа» фактично припинились, заявником вживались заходи щодо оформлення звільнення з роботи належним чином, проте він не має можливості припинити трудові відносини з незалежних від нього підстав, в порядку передбаченому зазначеними вище законодавчими актами, що позбавляє права набути статус безробітного чи влаштуватися на інше місце роботи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При пред'явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved