Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

28 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «УБМ-П» на його користь заборгованості по заробітній платі з врахуванням індексу інфляції та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи в загальній сумі 32345 грн.80 коп., та 32345 грн., на відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що працював у відповідача з 31 травня 2011 року по 30 вересня 2013 року і був звільнений з роботи за власним бажанням. На момент звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі на загальну суму 15652 грн., яку при звільнені добровільно не виплатив. Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 32345 грн., яка полягає у погіршені загального стану здоров'я та те ,що він є одним працездатним членом сім»ї та має на утримані неповнолітніх дітей 2 та 12 років. Разом з поданням позову позивач подав заяву про поновлення строку позовної давності, суд визнав п причини позову поважними та вважає можливим поновити строку позовної давності. Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи без його участі. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток, до суду не з'явився, заперечень проти позову та заяв про розгляд справи без його участі не надав, тому суд, з підстав ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України обов'язок доказування покладено на сторони. На підставі записів трудової книжки [PERSON] судом встановлено, що позивач згідно наказу відповідача №34-к від 31 травня 2011 року прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів,працював у відповідача, та згідно наказу відповідача №189-к від 30 вересня 20113 року позивач з роботи звільнено за власним бажанням (а.с.6). Згідно листа судового експерта Ліхтіної Л.Р., середня заробітна плата за період ,що передував звільненню становить 1854,87 грн., розмір компенсації за період затримки розрахунку становить 16693,8 грн., (а.с.9-10) Відповідач у встановленому порядку не спростував позовні вимоги позивача, тому суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.117 КЗпП підстав для покладення на відповідача відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні. При цьому, на користь позивача належить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи, що відповідачем не надано до суду відомості про середньомісячну заробітну плату позивача, а також, що представники відповідача не ставлять під сумнів розрахунки позивачки щодо сум середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд погоджується з доводами позивача, а відтак з відповідача на користь позивач належить стягнути заборгованість по заробітній платі середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 23 765,84 грн., за з врахуванням індексу інфляції та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальній сумі 32345,грн. 80 коп. Позивачем також заявлено вимоги до «ТОВ УБМ-П» про відшкодування моральної шкоди, яка йому завдана внаслідок тривалої невиплати заробітної плати. Моральну шкоду позивач оцінює в 32345 грн. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями /бездіяльністю/ вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди суд приймає до уваги те, що позивач дійсно пережив моральні страждання внаслідок неправомірних дій відповідача по невиплаті заробітної плати. Проте, позивачем необґрунтовано вказаний розмір моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у життєвих і соціальних стосунках, час та зусилля необхідні для їх відновлення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу слід визначити в сумі 5000 грн. В решті позовних вимог слід відмовити. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Таким чином, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору.

Outcome: partial