Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

27 грудня 2019 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування фіктивними, визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач просить визнати недійсними внаслідок їх фіктивності договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , визначити, що [PERSON] належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності подружжя на зазначене нерухоме майно. Позивач посилається на те, що відповідачами були укладені договори дарування з метою зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення з них на її користь боргу за договором позики. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, наголосивши на тому, що оспорювані договори були укладені виключно з метою ухилення від сплати боргу, обумовлені договорами наслідки не настали, тому ці договори є фіктивними і мають бути визнані недійсними. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причину неявки не повідомили, відзиву на позов не надійшло. Позивач та її представник не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Тому суд проводить заочний розгляд справи відповідно до положень ст.280 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус Іщик М.В. пояснив, що позовні вимоги є безпідставними, позивач не навів жодної умови недійсності правочину, передбаченої законом, нотаріусом при посвідченні договору не було допущено порушень, укладення договору дарування між родичами першого ступеня споріднення не суперечать закону. Крім того позивачем при передачі грошових коштів у борг не був укладений договір позики, не було передано в заставу будинок для забезпечення виконання зобов`язань за договором. У провадженні суду перебувала цивільна справа № 185/2309/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] \~ про стягнення боргу за договором позики. Матеріали справи оглянуті у судовому засіданні. У зазначеній справі судом було постановлено ухвалу від 01 квітня 2019 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить [PERSON] , [PERSON] в межах суми позовних вимог, а саме, в межах 850 000 гривень. 12 квітня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою від 27 серпня 2019 року було задоволено заяву [PERSON] , скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 01 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми, якою накладено арешт на майно, яке належить [PERSON] , [PERSON] в межах суми позовних вимог, а саме: в межах 850 000 гривень. 17 грудня 2019 року у справі № 185/2309/19 ухвалено рішення, яким позовні вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики 850 500 (вісімсот п`ятдесят тисяч п`ятсот) гривень. З матеріалів цивільної справи № 185/2309/19 видно, що відповідач [PERSON] та її представник адвокат Ткач Т.В. приймали участь у розгляді справи і таким чином були обізнані про те, що до них пред`явлено вимогу про повернення боргу за договором позики у розмірі 850\~000 грн. [PERSON] 26 листопада 2019 року подав заяву про розгляд справи 185/2309/19 за позовом [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики у його відсутність. За змістом цієї заяви [PERSON] позовні вимоги визнає. Рішення суду у справі № 185/2309/19 не було оскаржене і набрало законної сили. 28 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 61941257 з виконання зазначеного рішення (а.с.164). 05 грудня 2019 року були укладені спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких [PERSON] за нотаріально посвідченою згодою чоловіка [PERSON] безоплатно передала у власність своєму сину [PERSON] належні їй на праві власності житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1212400000:02:004:0089, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.12, 64-65, 71). У тексті оспорюваних договорів міститься вказівка на те, що нерухоме майно, яка є предметом договору дарування, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Також 05 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 1212400000:02:004:0064 (а.с.89-90, 99). Про визнання недійсним цього договору позовних вимог не заявлено. На день укладення оспорюваних договорів у провадженні суду перебувала цивільна справа № 185/2309/19 про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] , [PERSON] , рішення по суті позову не було ухвалено. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, \~які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. З матеріалів справи видно, що оспорювані договори дарування укладені між близькими родичами, цими договорами [PERSON] за згодою чоловіка [PERSON] було відчужене належне їй на праві власності нерухоме майно під час перебування у провадженні суду цивільної справи про стягнення з неї та її чоловіка боргу у розмірі 850\~500 грн на користь [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку ухвалення судом рішення про стягнення з них боргу та виконання цього рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Тому суд приходить до висновку, що дії відповідачів під час укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки були спрямовані на фіктивний перехід права власності на це майно до [PERSON] , який не є стороною у справі № 185/2309/19 про стягнення боргу за договором позики, з метою приховати нерухоме майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. При цьому згідно пункту 8 договору дарування житлового будинку, у відчужуваному житловому будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , при цьому обдаровуваний [PERSON] не заперечує, щоб вони і надалі були зареєстровані та мали право користування ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин, знаючи заздалегідь, що він не буди виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена змістом укладеного правочину (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договорів дарування фіктивними є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця відповідно до положень статті 443 ЦПК України, тому у частині визначення частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя у позові слід відмовити. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки боржником по виконавчому провадженню про стягнення боргу на користь позивача є відповідач [PERSON] і оспорювані договори дарування були укладені з метою ухилення від повернення цього боргу, суд вважає за можливе покласти судовий збір саме на відповідача [PERSON] . \~ \~ Сума\~судових витрат,\~понесених позивачем\~ на\~сплату судового\~збору,\~підтверджується дублікатами\~квитанцій (а.с.1-3,\~32)\~ \~пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимог\~складає 1536\~грн 80\~коп (за\~дві немайнові\~позовні вимоги\~про визнання\~недійсними договорів\~дарування),\~384\~грн 20\~коп (заява\~про забезпечення\~позову),\~всього \~1921\~грн.

Outcome: partial