Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

28 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач з 2002 року в будинку не проживає, однак зареєстрований, що позбавляє його, як власника, права вільно розпоряджатись будинком та змушує нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Позивач у судове засідання не з'явилась. 18 січня 2019 року подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву заяв і клопотань від нього не надходило. За відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані докази, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. Згідно з договором купівлі-продажу від 29.07.1981 року вказаний вище будинок був придбаний позивачем. Право власності на підставі цього договору зареєстроване Олександрійським МБТІ за реєстраційним номером № 4077/18. Копії вказаних документів додані до позовної заяви. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Новопразької селищної ради № 1606 від 12.11.2018 року [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований в [ADDRESS], але з 2002 року на території Новопразької селищної ради не проживає. Відповідно до акту обстеження фактичного проживання [PERSON], зареєстрованого за вказаною вище адресою, у складі комісії: серетаря селищної ради [PERSON], керуючої справами виконавчого комітету [PERSON], інспектора-паспортиста [PERSON], діловода селищної ради [PERSON], в присутності свідків [PERSON], [PERSON], встановили, що про обстеженні будинку [ADDRESS]Лесик І.В., який зареєстрований у зазначеному вище будинку там не проживає з 2002 рок. Особистих речей [PERSON] в будинку не виявлено. Відповідно до вказаного вище акту обстеження в будинку зареєстровані та проживають: власник - [PERSON], [INFO], дружина власника - [PERSON], [INFO], син власника - [PERSON], [INFO], невістка власника - [PERSON] , [INFO], онука власника - [PERSON], [INFO], онук власника - [PERSON], [INFO] За приписами ч. ч. 1, 2 п. 3 ч. 3, ч. 5 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених пп. 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи надані позивачем докази, виходячи зі змісту наведених норм права і з урахуванням вимог ст. ст. 76, 81 ЦПК України, а також те, що відповідач не надав суду доказів, які б вказували на те, що він проживає у зазначеному вище будинку або відсутній у ньому з поважних причин, або за ним відповідно до закону зберігається право користування жилим приміщенням, суд вважає доведеним те, що відповідач втратив право користування будинком. Тому позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved