Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

28.02.2020 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 27.10.2017 року по 02.05.2019 року позивач перебувала у трудових відносинах з ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС». Позивач одноосібно виконувала обов`язки директора та додатково на 0,5 мінімальної заробітної плати виконувача обов`язки бухгалтера. Згідно наказу № 1-к від 02.05.2019 року позивач звільнилась за ст. 38 КЗпП. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, за період лютий 2018 року - травень 2019 року, була нарахована, але не виплачена мінімальна заробітна плата у розмірі 95 046 грн. Враховуючи вищевикладене просить суд стягнути з ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 95 046 грн. 00 коп. Згідно відзиву на позовну заяву про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні відповідач зазначає, що як зазначено у позовній заяві підтвердженням існування заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з лютого 2018 року по 02.05.2019 року є довідка про заборгованість по заробітній платі, розрахунковий листок за період лютий 2018 року - травень 2019 року. Поряд з цим, до позовної заяви позивач надає копію звітності Товариства за 2 та 9 місяць 2018 року за даними який заробітна плата директору [PERSON] не нараховувалась. Тобто, позивач у позовній заяві сама надала документи, які спростовують обґрунтування частини позовних вимог. Відповідно до звіту ЄСВ відомостей нарахування заробітної плати за період з березня 2018 року по лютий 2019 року, які складались та подавались позивачем до контролюючих органів, свідчать про відсутність нарахування заробітної плати за зазначений період. Також, відповідно до відповіді від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нарахувань заробітної плати [PERSON] , сума нарахованої заробітної плати/доходу за період з 01.02.2018 року по 31.12.2018 року - 0, 00 грн. Звіти за період з січня 2019 року по травень 2019 року Товариство не подавало. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 35-42). 02.03.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 27) 09.04.2020 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та прийнято рішення про розгляд справи за загальними правилами позовного провадження (а.с.80) 20.07.2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. У своїй заяві про збільшення позовних вимог позивачка просить стягнути з ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 95 046 грн.00 коп., середній заробіток для виплати працівникові за час затримки розрахунку, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці в розмірі 90 100 грн. 00 коп., виплатити вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку в розмірі 19 155 грн., а також компенсацію за невикористану відпустку 24 дні в розмірі 5 108 грн., а усього 209 409 грн.(а.с.164). 03.11.2020 року відповідно до Розпорядження вказану судову справу направлено на повторний автоматизований розподіл у зв`язку із відстороненням судді Величко Т.О. від здійснення правосуддя (а.с. 176). 03.11.2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Шум Л.М. (а.с.177). 09.11.2020 року ухвалою суду справу прийнято до провадження судді Шум Л.М. (а.с. 178-179). 27.01.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі (а.с. 229). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 28.10.2017 року [PERSON] призначено на посаду директора ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» відповідно до Протоколу №2 Загальних зборів від 27.10.2017 року (а.с.6) та не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні. 02.05.2019 року [PERSON] звільнено з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП (а.с.6), що також було підтверджено в судовому засіданні відповідачем. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 232 Кодексу законів про працю України у разі порушення трудових прав працівник може безпосередньо звернутись до суду. За змістом вищезазначених правових норм, працівник, який має претензії до роботодавця щодо порушення своїх прав, має право на захист у суді. Конституційний Суд України в рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата, як зазначено в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч.1 ст. 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівника не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю, ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк є ініціатива працівника, який має письмово попередити про розірвання трудового договору власника або уповноважений ним орган, за два тижні. Компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІП та Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до загальних підстав відповідальності за матеріальну та моральну шкоду згідно до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України та п. 5 Постанови Пленуму ВСУ України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» юридичною підставою виникнення відповідальності за заподіяну шкоду є склад цивільного правопорушення, тобто протиправна винна поведінка заподіювача шкоди, який включає в себе наступні невід`ємні елементи: 1) безпосередньо наявність такої шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням її заподіювача; 4) вині останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню шкоди якщо остання була заподіяна не з її вини. Відповідно до ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своєї позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки (а.с. 6), яку позивач долучив, як доказ на підтвердження позовних вимог, існування трудових взаємовідносин між позивачем та відповідачем, проте цей факт не було спростовано відповідачем в судовому засіданні. Також, до позовної заяви позивачем долучено копію Довідки про заборгованість по заробітній платі від 02.05.2019 року видана [PERSON] для себе самої ж (а.с. 7), розрахунковий листок за період лютий 2018 року - травень 2019 року, нарахованої але не виплаченої заробітної плати, виданий [PERSON] для себе самої ж, в якому зазначені відомості про «з/п», «з/п2», «заг. з/п», «ЄСВ», «ПДФО», «ВЗ» (а.с. 8) та аналогічний розрахунковий листок за період лютий 2018 року - травень 2019 року, нарахованої але не виплаченої заробітної плати, виданий [PERSON] для себе самої ж, в якому зазначені відомості про «з/п», «з/п2», «заг. з/п», «ЄСВ», «ПДФО», «ВЗ» (а.с. 9). Суд не приймає до уваги заявлені докази позивача і оцінює їх критично, оскільки вони повність спростовуються іншими доказами, які містяться в матеріалах справи та надані відповідачем, а саме позивач зазначає, що відповідачем підтверджено факт наявності перед нею заборгованості по заробітній платі тим, що ним завірена Довідка про заборгованість по заробітній платі від 02.05.2019 року видана [PERSON] для себе самої ж (а.с. 116), однак як зазначено у судовому засіданні відповідачем, що ним надано копію зазначеної довідки до суду та завірено написом «згідно з оригіналом Д.О. Сосновський, підпис 07.06.2020» та цей напис є лише підтвердженням копії такого документа та завірення його копії при подачі документів до суду та не підтверджує те, що відповідач визнав заборгованість, оскільки напис свідчить про зовсім інші обставини. Дані пояснення суд приймає до уваги, як логічні та послідовні. Долучені до позовної заяви розрахунковий листок за період лютий 2018 року - травень 2019 року, нарахованої але не виплаченої заробітної плати, виданий [PERSON] для себе самої ж, в якому зазначені відомості про «з/п», «з/п2», «заг. з/п», «ЄСВ», «ПДФО», «ВЗ» (а.с. 8) та аналогічний розрахунковий листок за період лютий 2018 року - травень 2019 року, нарахованої але не виплаченої заробітної плати, виданий [PERSON] для себе самої ж, в якому зазначені відомості про «з/п», «з/п2», «заг. з/п», «ЄСВ», «ПДФО», «ВЗ» (а.с. 9) суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до Звітності ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» за 2018 - 2019 рік заробітна плата на зазначеному Товаристві жодній особі не нараховувалась (а.с. 44-56) та згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявна інформація щодо перебування в трудових відносинах [PERSON] з ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» за період з 01.02.2018 по 31.12.2018. Загальна сума нарахованої заробітної плати/доходу за вказаний період - 0,00 грн. Звіти за період з січня 2019 року по травень 2019 року страхувальник ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» не подавав (а.с.61). Отже, твердження позивача повністю спростовуються інформацією, яка була подавалась директором ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» [PERSON] до контролюючих органів. Твердження позивача, що ТОВ «АРТ ЕНД МАРКЕТИНГ ТЕЛЕНТС» не підлягає постановці на облік в Пенсійному фонді України у зв`язку із прийняттям Закону України від 04.07.2013 №406-VІІ (а.с.34), суд відхиляє, оскільки позивач ототожнює різні поняття «облік» та «звітність» підприємства та протирічить сама собі в цьому твердженні, оскільки в наданих нею розрахункових листках самостійно зазначено про сплату «ЄСВ» (а.с. 8,9). Також позивачем, на підтвердження своєї заяви про збільшення позовних вимог, не надано жодного доказу щодо використання або не використання нею щорічної відпустки та необхідності компенсації саме невикористаної відпустки тривалістю 24 дні, не долучено Свідоцтво про народження дитини. Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника». Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення її особистого права, щодо нарахованої але невиплаченої заробітної плати, позивачем не надано до суду будь-яких розрахунків, які б свідчили про заборгованість по заробітні платі та за який період здійснювалася така невиплата, при цьому немає наказу про звільнення. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 417 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню касаційної інстанції. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, прийнято рішення про стягнення з позивача на користь держави судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: approved