Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

27.12.2019 р. до Воловецького районного суду Закарпатської області звернулися позивачі [PERSON] та неповнолітні: [PERSON] та [PERSON] (законний представник в інтересах неповнолітніх [PERSON] ) до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Воловецька селищна рада Воловецького району Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/3 житлового будинку за [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , підтвердженням чого є Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 57643372 від 19.04.2016 року. В цьому будинку також зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який за місцем реєстрації не проживає з 2002 року, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов. Відповідач житлом не користується, матеріальної допомоги на утримання житла не надає, в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації. У зв`язку з цим, наявність реєстрації відповідача [PERSON] перешкоджає позивачам, як власникам будинку, [PERSON] , та її неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] , вільно розпоряджатись своїм майном. На підставі наведеного, просять суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком за [ADDRESS] Позивачка [PERSON] , яка також є законним представником в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, проте від неї надійшла до суду заява, в якій просить розглянути справу без її участі, та ухвалити рішення про задоволення позову в повному обсязі, покликаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час, день та місце судового засідання повідомлявся шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади, про причини своєї неявки суд не повідомив. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач відзив щодо позову не подав. Відповідно до вимог ч. 1 п. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзиву на позов і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що власниками житлового будинку [ADDRESS] є позивачі [PERSON] та її неповнолітні дочки: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 905273821215. (а.с.10-11). З Акта обстеження житлового будинку [ADDRESS] , складеного 23.12.2019 року, вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за вищевказаною адресою, проте не проживає в цьому будинку з 2002 року. Цей факт підтверджується сусідами [PERSON] (мешканця [ADDRESS] ), [PERSON] (мешканця [ADDRESS] ), [PERSON] (мешканки [ADDRESS] ) та депутатом виборчого округу Парфенюк Б.В. (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Позивач є власником житлового будинку, а тому має право володіти, користуватись і розпоряджатись цим будинком на власний розсуд. Водночас вона має право на захист свого права власності. Суд дійшов висновку, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в житлового будинку [ADDRESS] , порушує права [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як власників будинку, на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користується ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі досліджених доказів та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що право власності [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , підлягає судовому захисту відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку, що належить позивачам на праві приватної власності, оскільки був відсутній в цьому будинку без поважних причин понад один рік. Суд зазначає, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов`язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку.

Outcome: approved