Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

26 червня 2017 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість, що виникла внаслідок не виконання договору про надання споживчого кредиту № 11170739000 від 15 червня 2007 року, а саме: 2559,76 доларів США заборгованість по відсоткам, нарахованих за час користування кредитними коштами за строк з 01.02.2015 по 31.05.2017, 1341 грн. 23 коп. заборгованість по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 06.02.2017 по 20.06.2017, 16844 грн. 51 коп. - заборгованість по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 20.06.2016 по 20.06.2017 та 7081 грн. 24 коп. 3% річних. 03 жовтня 2017 року [PERSON] подав зустрічний позов, у якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11170739000 від 15 червня 2007 року з тих підстав, що він не отримував на свій поточний рахунок кошти від банку в сумі 25800 доларів США, а отже спірний договір є неукладеним (недійсним) згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України і банк не надав до позовної заяви доказів, що підтверджують факт перерахування на рахунок відповідача вказаних коштів. У судове засідання представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову банку заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що матеріалами справи не підтверджується надання [PERSON] кредиту в сумі 25800 доларів США, оскільки відсутній оригінал платіжного доручення про перерахування цих коштів на рахунок відповідача. Крім того, розрахунок заборгованості, наданий банком зроблено невірно та неправомірно зараховано кошти на виконання рішення суду не за призначенням. Також, представник відповідача просив задовольнити вимоги відповідача за зустрічним позовом і визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 15 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11170739000, відповідно до якого відповідач отримав кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 25800 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення до 14 червня 2018 року (а/с 5-17). Крім того, 26 серпня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11170739000 від 15 червня 2009 року, згідно якої сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту за договором та виклали п.п. 2.1. договору в іншій редакції (а/с 18-21). Так, відповідно до п.п. 2.1. договору, у забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним договором банком прийнято: іпотека нерухомості, згідно договору іпотеки № 30007Z198 від 15 червня 2007 року; порука, згідно договору поруки № 30007Р184 від 15 червня 2007 року та порука, згідно договору поруки № 2400085 від 26.08.2009 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11170739000 від 15.06.2007 року по кредиту та процентах у розмірі 10887,65 дол. США (Десять тисяч вісімсот вісімдесят сім доларів США 65 центів), що станом на 03.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 175802,84 грн. та пеню у розмірі 3090.68 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - двохкімнатну квартиру № 93 загальною площею 44,7 кв.м, житловою площею 30,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] з метою погашення заборгованості на користь Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання [PERSON] умов кредитного договору № 11170739000 по кредиту та процентах у розмірі 10887,65 дол. США, що станом на 03.02.2015 року за курсом НБУ 16.146996 грн. за 1 дол. США еквівалентно 175802,84 грн. та по пені у розмірі 3090.68 грн., встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої субєктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання кредиту, додаткової угоди до нього, договорів поруки та договору іпотеки. Як зазначено позивачем, на виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2015 року на рахунок банку 29 січня 2017 року надійшли кошти в сумі 447 грн. 24 коп., 894 грн. 48 коп., 179340 грн. 76 коп., а всього 180682 грн. 48 коп. Згідно положень ст. 534 Цивільного кодексу України та п. 1.1, 1.6 договору, вказані кошти були зараховані банком у сумі 1788 грн. 96 коп. на погашення судового збору, залишок суми у гривнях було конвертовано у долари за курсом 25,877397 грн. за 1 долар США на момент конвертації та 09 лютого 2016 року погашено проценти в сумі 277,72 долари США і кредит в сумі 6652,68 доларів США. Залишилися не погашеними кредит у сумі 3957,25 доларів США та пеня у сумі 3090 грн. 68 коп., що були стягнуті рішенням суду. Відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту № 11170739000, укладеного між сторонами, за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,0% річних. По закінченню цього терміну та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. даного договору. За користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється в розмірі 19,50% річних (такий розмір процентної ставки застосовується до простроченої заборгованості клієнта по основній сумі боргу). Період нарахування процентів згідно умов цього договору починається з дня фактичного надання кредиту, а в наступному з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору (п. 1.3. договору). Згідно з п. 7.1. договору про надання споживчого кредиту № 11170739000, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні та в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості. Позивачем вказано, що оскільки сума боргу по кредиту не була погашена у повному обсязі, то відповідно до п. 1.3 договору на непогашену суму кредиту нараховуються проценти до повернення коштів у власність банку у повному обсязі та нараховується пеня відповідно до п. 7.1 договору. Станом на 20 червня 2017 року залишаються невиконаними у повному обсязі зобовязання відповідача за договором, а саме: 3957,25 доларів США основна сума кредиту, що була стягнута за рішенням суду від 18.06.2015, 3090 грн. 68 коп. - пеня, що стягнута за рішенням суду від 18.06.2015, 2559,76 доларів США відсотки, нараховані за час користування кредитними коштами за строк з 01.02.2015 по 31.05.2017, 1341 грн. 23 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 06.02.2017 по 20.06.2017, 16844 грн. 51 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 20.06.2016 по 20.06.2017. Крім того, оскільки кошти, що стягнуті за рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2015 року, яке набрало законної сили 16 жовтня 2015 року, фактично зараховані на погашення кредиту та процентів лише 09 лютого 2016 року, а тому позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 3% річних від цієї суми за час з 16.10.2015 по 20.06.2017 в розмірі 7081 грн. 24 коп. Згідно ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 598 передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України визначено, що якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначив у п. 17 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. У постанові від 15 листопада 2010 року № 3-11гс10 Верховний Суд України зазначив, що аналіз ст. 625 Цивільного кодексу України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. Таким чином, вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» підлягають задоволенню. Проте, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. [PERSON] у своєму зустрічному позові вказує, що він не отримував на свій поточний рахунок кошти від банку в сумі 25800 доларів США, а отже спірний договір є неукладеним (недійсним) згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України і банк не надав до позовної заяви доказів, що підтверджують факт перерахування на рахунок відповідача вказаних коштів. Одночасно, відповідач не заперечує, що він уклав з банком спірний договір, проте вказує, що банк не виконав взятих на себе зобовязань, оскільки не перерахував на його поточний рахунок доларів США. Згідно положень статей 6, ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. За загальним правилом ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 Цивільного кодексу України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення\~\~ договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статей 1 та 3 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно-наслідкового звязку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, № 6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та № 6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. [PERSON] підписанням договору засвідчив, що з його умовами згоден та зобовязується їх виконувати. Доводи представника відповідача щодо того, що [PERSON] не отримав коштів від банку у доларах США спростовуються рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2015 року, яким встановлено, що [PERSON] отримав від банку грошові кошти у доларах США і вказане рішення відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення. Також, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позову, вбачається, що відповідач з липня 2007 року сплачував кошти на погашення кредиту у доларах США. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] з підстав, зазначених ним у позові і у межах заявлених ним вимог, не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved