Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

28.03.2017 року ПАТ «[PERSON] Аваль» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/08-112/79087 від 23.05.2008р. (далі - Договір) в сумі 52963,33грн., мотивуючи свої вимоги вказує, що між сторонами укладено Договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 19500,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі 27% річних зі строком повернення до 23.05.2014р. При цьому відповідач зобов'язалась повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов Договору, здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту (ст.5 Договору), а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.13.3 Договору). Позивач виконав свої зобов'язання за договором. Відповідач порушила умови Договору та станом на 03.03.2017р. допустила заборгованість, яка складає 52963,33грн. Добровільно відповідач розрахуватись не бажає, а тому позивач просить стягнути вказану суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача надав суду заяву, в якій позов просив задовольнити у повному обсязі та розглядати справу без його участі. Відповідач у судове засідання надала заперечення, в яких визнала позов частково у розмірі 3064,13грн., вказуючи, останнє перерахування коштів відбулося 28.12.2009 року, цього ж дня, 28.12.2009р., було проведено реструктуризацію боргу, у подальшому, починаючи з січня 2010 року будь-яке погашення боргу не здійснювалося. Вказує, що момент виникнення боргу слід рахувати з 28.01.2010 року, посилаючись на положення ст.ст. 252-255, 256, 257, 261, 267 ч.2 ЦК України, просила застосувати строк позовної давності до кредитної заборгованості, що виникла в період з 28.12.2009р. по 16.03.2014р. та відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог у цій частині. Окрім того, позивач 01.08.2017 р. подала суду письмову заяву, в якій просила врахувати її заперечення на позов та розглянути справу без її участі. Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуєтьтся на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно положень ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23.05.2008р. між Банком та відповідачем укладено Кредитний договір №014/08-112/79087, за умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 19500,00грн. зі сплатою процентів у розмірі 27% річних на строк до 23.05.2014 року, при цьому відповідач зобов'язалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки частинами: шляхом здійснення щомісячних платежів в сумі 549,46грн. згідно Графіку погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (а.с. 12, 13-19, 21- 22, 23-25). У відповідності до розрахунку станом на 03.03.2017р. заборгованість за Кредитним договором становить 52963,33грн., з них: заборгованість за кредитом -19493,95грн. та заборгованість за відсотками - 33469,38грн. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК). Згідно ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.1054 ЦК за кредитним договором, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушила умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов'язання за договором. Щодо письмової заяви та заперечень відповідача. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Підстави переривання строку позовної давності встановлені ст.264 ЦК України. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.1, ч.3 ст.264 ЦК). При цьому слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Наданий банком розрахунок може бути доказом лише розміру заборгованості, однак не є належним доказом, який свідчив би про той факт, що позивачем заявлений позов у межах строку позовної давності. Так, з графіку погашення кредитної заборгованості та Розрахунку заборгованості за вказаним Кредитним договором, складеним 03.03.2017р., вбачається, що останнє погашення заборгованості за кредитом та відсотками відбулося 27.10.2010 року, та з цієї дати ніяких погашень кредиту чи відсотків відповідачем не проводилось. Вказаним також спростовується твердження відповідачки у письмових запереченнях, щодо останнього перерахування коштів в рахунок погашення боргу 28.12.2009р., та виникнення заборгованості саме з цієї дати. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть належати, зокрема, часткова сплата заборгованості. При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем частини боргу в сумі - 3064,13грн. у письмових запереченнях на позов (а.с.51-52), є підставою для часткового задоволення судом позовних вимог у цій сумі, разом з тим, вказане ніяк не перериває строк позовної давність та не свідчить про поновлення строку позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що звернувшись до суду в березні 2017 року, позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки останній платіж було здійснено відповідачем у жовтні 2010 року. Така правова позиція узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах по справам №6-990 цс 15 від 27.01.2016р., по справі за №6-1457 цс 16 від 09.11.2016 року, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для застосування. Відмовляючи частково у задоволенні позову, суд виходить зі сплину строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачем (ч.4 ст.267 ЦК України). На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати розподіляються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене,

Outcome: partial