Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

27.07.2020 року позивачі звернулися до суду з даним позовом мотивуючи тим, що їм на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрований [PERSON] . Відповідач не проживає у квартирі більше року, не знявся з реєстраційного обліку в добровільному порядку, житлом не цікавляться, комунальні послуги не сплачує, в зв`язку з чим вони не мають можливості оформити субсидію та розпорядитись житлом на власний розсуд. Таким чином, відповідач порушує їх права, як власників, щодо утримання та розпорядження майном. Мирним шляхом вирішити спір не можливо, оскільки невідомо фактичне місце проживання відповідача, тому просили в судовому порядку визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . 02.09.2020 року судом постановлено ухвалу, якою прийнято позову заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши покази свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є співвласниками квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області 15.12.1994 року, зареєстрованого 26.12.1994 року у міжрайонному бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 103/р-12234 ( а.с.12). Згідно із довідкою про місце проживання та склад сім`ї від 27.02.2020 року за № 1706/08, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ( а.с.11), у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 23.01.2015 року [PERSON] , з 30.10.2007 року [PERSON] , з 10.11.1993 року [PERSON] , з 14.07.2009 року [PERSON] , з 30.10.2007 року [PERSON] , з 06.01.2016 року [PERSON] . З акту № 18/2020 від 11.03.2020 року ( а.с.10) вбачається, що з числі зареєстрованих у вказаній квартирі 5 осіб за місцем проживання відсутній [PERSON] з вересня 2009 року по теперішній час та фактичне місце проживання його невідоме. Також, допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] зазначили, що відповідач являється сином [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] не проживає більше року без поважних причин, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі немає, фактичне місце його проживання невідоме. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , як члени сім`ї співвласника майна, більше року не проживає у вказаному житловому приміщенні без поважних причин, його особистих речей у приміщенні немає, участі в утриманні житла та у зобов`язаннях перед третіми особами він не приймає, належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням до суду не надано, як і не подано відзив на позов з доказами в спростування доводів позивачів. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Outcome: approved