Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

29.06.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним кредитний договір № б/н від 12.10.2010 року, укладений між ним та публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»). В обґрунтування позову посилається на те, що спірний кредитний договір не можливо визнати укладеним в письмовій формі з боку відповідача, оскільки у ньому відсутній підпис посадової особи відповідача уповноваженої на укладення спірного договору, відсутній оригінал печатки юридичної особи. Позивач не ознайомлений з Умовами та правилами надання послуг банком, однак його підпису під цим текстом немає. Позивач в судове засідання зявився, позов та його обґрунтування підтримав, просив його задовольнити. Вважає, що не укладав кредитний договір, оскільки не дотримана письмова форма кредитного договору, оскільки він не містить підпису представника відповідача та печатки відповідача. Наслідком недотримання письмової форми укладення договору є його недійсність. Підтвердив, що заяву на видачу 16\~000 грн. підписував, коштами користувався і повернув всі 16000 грн. і навіть більше. В судовому засіданні взагалі заперечував факт укладання між ним та банком будь-якого кредитного договору, наполягаючи на тому, що підписання ним Анкети-заяви не свідчить про укладення договору приєднання, тобто кредитного договору немає, а за відсутності кредитного договору він не зобовязаний сплачувати будь-які проценти, пеню та інші суми. При підписанні заяви позичальника він не підписував будь-яких «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк» і не був ознайомлений з ними. Про те, що його права порушені він дізнався 26.05.2015 року після здійснення останнього платежу, тому проти застосування строку позовної давності за заявою відповідача заперечує. Також стверджує, що при підписанні заяви позичальника він не підписував будь-яких Умов і не був ознайомлений з ними. Представник відповідача в судове засідання зявився, позов та його обґрунтування підтримав в повному обсязі, вказав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір в письмовій формі, оскільки позивачем підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підпис уповноваженого працівника та печатка ПАТ КБ «ПриватБанк» на заяві від 12.10.2010 року міститься. Також пояснив, що Вільногірським міським судом ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору, яке на теперішній час набрало законної сили. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. 12.10.2010 року [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк». Справжність свого підпису в заяві позивач не заперечує. З тексту також випливає, що [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також, Правила надання банківських послуг викладені на сайті банку та [PERSON] погодився ознайомлюватись зі змінами на офіційному сайті банку. Також заява підписана співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» та містить печатку банку, що також не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Будь-яких клопотань з цього приводу до суду не надходило. Позивачем долучена до позовної заяви копія анкети-заяви від 12.10.2010 року із розміщеними на звороті Умовами та правилами надання банківських послуг із його пояснень в судовому засіданні випливає, що з ними він ознайомився нещодавно (а.с. 3, 42). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 12.10.2010 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] станом на 17.04.2016 року утворилася заборгованість 33401,65 грн., яка складається з: - 15490,66 грн. - заборгованість за кредитом; - 14944,24 грн. - заборгованість по процентам; - 900,00 грн. - нарахована комісія; - заборгованість по судовим витратам 2066,75 грн. Представник відповідача в судовому засідання повідомив суду, що рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 14.06.2016 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору в якому також зроблено висновок про те, що кредитний договір між сторонами укладений належним чином, що також вбачається з ухвали Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 15.07.2016 року (а.с. 14). Наказом СП-2010-256 від 06.03.2010 року затверджені «Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк», тобто ті, які діяли на час укладання спірного кредитного договору (а.с. 36, 37). Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] отримав три картки остання з них має термін дії до останнього дня 07.2017 року. Перевипуск карток відбувався у звязку із змінами анкетних даних позивача (а.с. 38-41). Однак, доказів того, що ці картки є кредитними суду не надано. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених \~позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. При укладанні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. [PERSON] у відповідності до вимог ст. 627 ЦК України обрав для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги, і уклав договір на запропонованих вказаним банком умовах. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на Анкеті-заяві. Таким чином, доводи позивача про те, що кредитний договір не був укладений між сторонами у письмовій формі, суд відхиляє, оскільки волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача - на отримання кредиту, а з боку позивача - на повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Позивач до підписання договору, мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Позичальником не надано жодного підтвердження факту того, що при укладенні кредитного договору банком не була надана йому необхідна інформація. Як дієздатна особа, розуміючи значення своїх дій, під час підписання договору кредиту позивач розумів наслідки укладеного та підписаного договору. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Матеріалами справи підтверджується, що сторони договору досягнули згоди щодо всіх істотних умов, що [PERSON] повідомлено всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, свідченням чого є його підпис в Анкеті-заяві від 12.10.2010 року. Банк надав [PERSON] кошти, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а позивач до 26.05.2015 року частково виконував свої зобовязання за договором, сплачуючи кошти на погашення заборгованості, будь-яких спорів щодо умов виконання договору між сторонами не виникало. Постанови ВСУ від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, від 10.06.2015 року у справі № 6-698цс15, 04.11.2015 року у справі 6-1926цс15 на які посилається позивач не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки правові позиції висловлені з приводу застосування строку позовної давності, а питання недійсності кредитного договору з підстав, наведених позивачем, не було у вказаних справах предметом судового розгляду. Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною вимогою для цього. Представником відповідача в письмових запереченнях зазначено про застосування строку позовної давності, однак суд виходить з недоведеності позовних вимог, а тому в їх задоволенні має бути відмовлено саме з цієї підстави. Розглядаючи дану справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, розглянуті усі заявлені клопотання, розяснені наслідки вчинення або не вчинення певних дій. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed