Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

27.12.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності в порядку спадкування, у якій просила визнати частково недійсним з дати видання та змінити Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ВО «Екватор» 21.04.1994 року на квартиру [ADDRESS] ,\~виключивши з\~переліку осіб\~ членів\~сімї,\~які мають\~право власності\~на цю\~квартиру громадянина\~ [PERSON] ,\~визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] . Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Корнешовою Т.В. від 26.01.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Біцюк А.В. від 29.01.2018року\~постановлено розгляд\~справи проводити\~в порядку\~загального позовного\~провадження. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Біцюк А.В. від 22.10.2018 року залучено до\~участі в\~справі в якості співвідповідача Миколаївську міську раду в особі управління комунального майна. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Біцюк А.В. від 04.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Гаврасієнко В.О. справу прийнято до провадження, призначено до судового розгляду. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач зазначила, що 21.04.1994 року виробничим об`єднанням «Екватор» було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача. [INFO] [PERSON] померла та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частки квартири [ADDRESS] , однак спадкова справа після її смерті не заводилась, фактично прийняв спадщину після її смерті її чоловік [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частки квартири [ADDRESS] , у тому числі і на частку, яку він фактично успадкував після смерті своєї дружини, але не встиг оформити за життя. Батьки позивача останні роки свого життя проживали фактично за адресою позивача в м. Санкт-Петербург Російської Федерації, де і померли. Відповідач по справі [PERSON] на момент приватизації спірної квартири був неповнолітнім. Відповідач [PERSON] мати відповідача [PERSON] , а також його батько на момент приватизації були громадянами Російської Федерації і таким чином [PERSON] не міг мати право на безоплатне отримання у власність державного майна України у вигляді житла. Рішення про приватизацію групо порушує права позивача як спадкоємця, оскільки було прийнято з порушеннями чинного законодавства України, оскільки приватизація проведена тільки за згодою та заявою двох мешканців квартири, надані недостовірні відомості щодо громадянства заявників, не надана згода неповнолітньої особи, відсутній висновок опікунської ради щодо приватизації належної частини квартири неповнолітньої дитини, місце проживання особи, яка подала заяву щодо приватизації фактично було в іншій державі. Фактично був порушений порядок проведення приватизації, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року. Враховуючи те, що приватизація квартири [ADDRESS] проведена згоди її батьків та з порушенням права на приватизацію житла, вважає, що розпорядження про приватизацію є незаконним, а свідоцтво про право власності на вказану квартиру таким, що підлягає скасуванню. Про те, що приватизація квартири буда проведена на ім`я відповідача [PERSON] позивач дізналась при зверненні до нотаріальних органів з метою відкриття спадкової справи після смерті батька [PERSON] у 2016 році. За життя ні мати ні батько не залишали заповіту, бо пояснювали, що квартира буде належати їй та сестрі в рівних частках. У позивача відсутній правовстановлюючий документ на спірну квартиру, вона своєчасно звернулась до нотаріальних органів із заявою при прийняття спадщини, але постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою. 16.08.2017 року до суду надійшли аналогічні за змістом відзиви відповідачів, у якому вони просили в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що оспорюваний позивачем документ був складений на підставі Договору про приватизацію квартири [ADDRESS] , який був укладений 21.04.1994 року муж ВО «Екватор» з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] , інтереси якого за довіреністю на тимчасове опікунство представляла його бабуся [PERSON] , з іншої сторони. Починаючи з 1984 року [PERSON] мешкав протягом декілька років у квартирі [ADDRESS] . Він обслуговувався у Дитячій міській лікарні №2 та ходив до дитячого садочку у м. Миколаєві. На час приватизації [PERSON] був десятилітньою дитиною, тому його інтереси представляла його бабуся [PERSON] . [PERSON] був ветераном Великої вітчизняної війни, а [PERSON] є ветераном труда тому вони мали право на безоплатну приватизацію квартири. Таким чином, приватизувавши квартиру на трьох [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вони не порушили законодавство України, тим паче [PERSON] проживав у даній квартирі, тому квартира була отримана ними у власність на законних підставах. Також зазначили, що [PERSON] не є належним відповідачем, так як вона не приймала участі у приватизації. Крім того, ні одна із сторін договору приватизації з 1994 року не оспорював дійсність даної угоди. Строк позовної давності закінчився у 1997 році. Позивач не мала права на приватизацію квартири, так як не приживала ніколи у квартирі та на момент приватизації була громадянкою Російської Федерації, тому позивач не є тією особою, яке може пред`явити вимоги по договору приватизації, який не порушує її права. Позивачу завжди було відомо про приватизацію, після смерті матері вона мала право оформити спадкові права, але цього не зробила, хоча в неї є копії всіх документів на квартиру. Представник позивача адвокат Балабан Н.І. до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідачів адвокат Біоносенко О.Л. до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутність. Представник відповідача Управління комунального майна Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. 21 квітня 1994 року виробничим об`єднанням «Екватор» видано свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , загальна площа якої становить 52,2 кв.м. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 16289 від 30.05.1994 року. Як зазначено у довідці ПП «ЖЕК-10» № 1697 від 09.08.2016 року, яка видана [PERSON] , в [ADDRESS] , з 14.05.1968 по день смерті [INFO] проживав постійно та був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , разом з ним на час смерті ніхто не був зареєстрований. У позовній заяві позивач зазначає, що Рішення про приватизацію групо порушує права позивача як спадкоємця, так як було прийнято з порушеннями чинного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР (далі - УРСР) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Згідно зі частиною першою статті 2 та статті 3 Закону № 2482-XIIдо об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 2482-XIIякщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Як визначено частиною другою статті 8 Закону № 2482-XII, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону № 2482-XII є визнання приватизації недійсною. Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Згідно із пунктами 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону № 2482-XII. Згідно статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, визначених частиною третьою статті 71 ЖК УРСР. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, частини першої статті 17 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім`ї. Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації. Таким чином, позивачі як особи, що мали право на користування відповідним жилим приміщенням, разом з іншими членами сім`ї також були наділені правом на отримання квартири у спільну власність шляхом приватизації. У Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2010 від 10 червня 2010 року із системного аналізу наведених у рішенні положень Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та Житлового Кодексу України зроблено висновок, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Тобто одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленій санітарній нормі. При розгляді справи встановлено, що 21 квітня 1994 року виробничим об`єднанням «Екватор» видано свідоцтво про право власності на житло квартиру № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , яке посвідчує, що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , загальна площа якої становить 52,2 кв.м. Із матеріалів справи встановлено, що жодних порушень діючого законодавства при видачі свідоцтво про право власності на житло 21 квітня 1994 року допущено не було. Щодо посилань відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14. Тому суд вважає необґрунтованими твердження відповідачів щодо необхідності застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем строку загальної позовної давності, оскільки згідно статті 81 ЦПК України та статтей 261, 267 ЦК України учасниками справи не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин для цього та відповідно не спростовано твердження позивача, що вона дізналася про порушення її прав в 2016 році. Також судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Із повідомлення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської К.Т. вих. №12/01-16 від 17.01.2017 року вбачається, що за даними алфавітних книг спадкових справ та Інформаційної довідки зі спадкового реєстру, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Проте із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 32180829 від 30.10.2012 року вбачається, що Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою 30.10.2012 року заведено спадкову справу номер у нотаріуса 686/2012 після смерті [PERSON] . Як вбачається із спадкової справи №84/2016 [PERSON] помер [INFO] та після його смерті у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини звернулись його доньки [PERSON] та [PERSON] . Також судом встановлено, що постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської К.Т. відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] та роз`яснено судовий порядок оформлення спадкових справ. Підставою для відмови стало те, що спадкоємцем не подані необхідні документи для видачі Свідоцтва про право на спадщину, а також відсутня державна реєстрація права власності на вказану квартиру. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті,той з подружжя,який його пережив,та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1ст. 1297 ЦК України). Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.23 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання частково недійсним з дати видання та зміни Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане ВО «Екватор» 21.04.1994 року на квартиру [ADDRESS] ,\~виключення з\~переліку осіб\~ членів\~сім`ї,\~які мають\~право власності\~на цю\~квартиру громадянина\~ [PERSON] ,\~визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] . Вивчивши матеріали справи, суд позбавлений можливості дійти висновку про порушення відповідачами прав позивача. Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed