Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

27 червня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до батька дитини - [PERSON] в якому, з урахуванням уточненого позову від 25.09.2018 року, просить визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з нею, за місцем її реєстрації, а саме: [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З 2013 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 року шлюб між ними було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, приблизно з 2013 року, сторони не проживали разом та не вели спільне господарство. Відповідач з того часу не цікавиться життям сина, його долею, не приймає участі в його вихованні. Син [PERSON], після їх розлучення, постійно проживає з матір'ю, вона створює всі умови для нормального духовного та фізичного розвитку дитини. Зараз позивач має можливість забезпечити дитині повноцінний відпочинок в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, але не має можливості це зробити, оскільки для виїзду неповнолітньої дитини за кордон потрібна нотаріальна згода обох батьків. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього сина, однак отримувала відмову. В зв'язку з прийнятими змінами до Сімейного Кодексу України, а саме у ст.. 157 СК України, позивач вважає, що має можливість самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що перевищує один місяць, з метою лікування, навчання, відпочинку дитини за кордоном. Таким чином, для реалізації можливості відпочинку дитини та розширення її кругозору [PERSON] вимушена звернутися до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини з нею, що в подальшому стане підставою для дозволу на виїзд дитини за кордон в її супроводі. 27 червня 2018 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 25 вересня 2018 року первісний позов [PERSON] до [PERSON] про надання тимчасового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, залишено без розгляду. Представник позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі. Відповідач позов визнав, в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8) та являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим 07 жовтня 2008 року (а.с.9). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 10). Суду подано акт № 5561 від 14.09.2018 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON], [INFO], проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.36). За цією ж адресою зареєстровано місце проживання матері дитини - [PERSON], про що свідчить відмітка у її паспорті (а.с.5). Як зазначає у своєму позові [PERSON], встановлення місця проживання дитини з нею, необхідне їй для реалізації можливості відпочинку дитини та розширення її кругозору, що в подальшому стане підставою для дозволу на виїзд дитини за кордон в супроводі матері. У відповідності до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи викладене, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що в інтересах дитини [PERSON], [INFO], необхідно визначити його місце проживання разом з матір'ю - [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved