Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

27.06.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 19.09.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 15). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.07.2017р. уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 134\~000 грн. зі строком повернення до 25.07.2017р., що підтверджується розпискою. Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 625, 1049 ЦК України, просив стягнути з відповідачки суму позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 159 741,40грн., 3% річних у розмірі 7\~709,58 грн., а всього 167\~450грн. 98коп. Представник позивача Сисоєв Є.О. (діє на підставі ордера від 21.11.2019р. - а.с. № 24) в наданій суду заяві від 10.02.2020р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглядати без його участі та без фіксування процесу технічними засобами, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. № 30). Відповідачка в судові засідання, які призначалися на 21.11.2019р. та 10.02.2020р., двічі поспіль не з`явилася. Про дати судових засідань була повідомлена належним чином, а саме за адресою, яка була зазначена самою відповідачкою в договорі позики від 14.07.2017р., як адреса місця проживання (а.с.№ 10). Двічі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 18, 26). Окрім того, судом було надіслано «SMS-повідомлення» та на офіційному сайті «Судова влада України» розміщене оголошення про виклик відповідачки в судове засідання на 21.11.2019р. та 10.02.2020 р., на які відповідачка також не відреагувала (а.с. № 20, 21, 28, 29). З урахуванням положень п. 4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України, відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату та час слухання справи. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 14.07.2017р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів в сумі 134\~000 грн., зі строком повернення до 25.07.2017р., про що відповідачкою (позичальником) складена розписка (а.с. № 10). Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачка не виконала умови договору позики і не повернула позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Як видно з розписки, нею підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (14.07.2017р. в сумі 134 000 грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачкою грошей у борг. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 14.07.2017р. в розмірі 134 000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного договором у гривні, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. З огляду на те, що відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, то позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України були розраховані інфляційні втрати у розмірі 25\~741,40 грн. за період з 31.07.2017р. по 25.06.2019р. та сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 159\~741, 40 грн. (1 921грн.* 134\~000 грн.=159 741,40грн.). З даним розрахунком погоджується і суд в повному обсязі (а.с. № 4). Як вбачається з розрахунку, сума трьох відсотків за період з 25.07.2017р. по 25.06.2019р. становить 7\~709,58 грн. (134\~000 грн. *0,03*700/365= 7\~709,58 грн.). З даним розрахунком погоджується і суд в повному обсязі (а.с. № 4). Таким \~чином з\~ відповідачки\~ на\~ користь\~ позивача\~підлягає стягненню\~сума \~основного боргу\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~в розмірі\~134\~000\~грн.,\~ інфляційні\~втрати за\~період \~з 31.07.2017р. по 25.06.2019р. у розмірі 25\~741,40 грн., 3% річних за період з 25.07.2017р. по 25.06.2019р. у розмірі 7709,58грн., а разом 167 450грн. 98коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1 674 грн.50коп. (а.с.№2). На підставі\~ викладеного,\~

Outcome: approved