Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

27 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали по [ADDRESS] . Тато [PERSON] помер [INFO] , а мама померла [INFO] , про що свідчать записи у свідоцтвах про смерть серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , відповідно. Окрім цього зазначаю, що [INFO] помер також і один із наших братів - [PERSON] (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] додається). Померла [PERSON] на випадок смерті заповідального розпорядження не зробила, від так відкрилася спадщина за законом і належними спадкоємцями майна померлої були сторони у справі, тобто я і мої сестри [PERSON] і [PERSON] .. Позивач та відповідачі свого часу своєчасно звернулися до державного нотаріуса Радехівської нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, у результаті чого 07.11.1995 року на ім`я спадкоємців на частину спадкової маси було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (копія Свідоцтва додається). Поряд з цим у склад спадкового майна не увійшло право власності на земельні ділянки загальною площею 0,8170 га, визначені у Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 036099, оскільки такий виданий 29.12.1999 року, тобто після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла, як зазначено вище 10.04.1995 року. Позивач зауважує, що хоча він і є належним спадкоємцем майна померлої [PERSON] , проте, із-за відсутності належних правовстановлюючих документів на вказані вище земельні ділянки (Державний акт на право власності на земельні ділянки виданий після смерті власника таких), не може реалізувати свої майнові права спадкоємця, у позасудовому порядку, а тому вимушена звернутися з позовом до суду. Зазначаю, що відповідачами у справі я зазначив, як можливих і єдиних претендентів на спадкову масу, своїх сестер - [PERSON] та [PERSON] .. Так, Державний акт на право приватної власності на землю видавався виключно громадянам, власникам земельної ділянки, підписувався і реєструвався у відповідній раді за місцем знаходження земельної ділянки, однак зареєструвати на померлу людину державний акт не можливо, як і не можливо видати такий не його власнику. Просить суд, визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на земельну ділянку загальною площею 0,8170 га, яка складається з трьох земельних ділянок площами 0,1176 га, 0,2460 га та 0,4535 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, які належали [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 036099. виданого 29.12.1999 року, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.1-4). Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.43). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , скерували до суду клопотання, в яких позовні вимоги визнали повністю, просять розгляд справи проводити без їхньої участі, просять прийняти рішення про задоволення вимог(а.с.39-41). Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , батьками якого є [PERSON] , [PERSON] (а.с. 8) [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , батьками якої є [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12). 10 січня 1981 року [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] уклали шлюб, у зв`язку з чим останній присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 10 січня 1981 року(а.с.13). [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , батьками якої є [PERSON] , [PERSON] (а.с. 15). 05 грудня 1998 року [PERSON] [INFO] та [PERSON] 05 березня 1966 р.н. уклали шлюб, у зв`язку з чим останній присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданого 05 грудня 1998 року(а.с.16). 21 червня 1951 року [PERSON] [INFO] одружився з [PERSON] [INFO] про, що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] видане 5 вересня 1951 р, якій присвоєно прізвище « [PERSON] »(а.с. 17,18,20). [PERSON] (мати позивача) померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Дмитрівською сільською Радою Радехівського району Львівської області, серія [NUMBER] від 11 квітня 1995 року (а.с.19). [PERSON] (батько позивача) помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Дмитрівською сільською Радою Радехівського району Львівської області, серія [NUMBER] від 17 червня 1988 року (а.с.21). [PERSON] [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Дмитрівською сільською Радою Радехівського району Львівської області, серія [NUMBER] від 15 жовтня 1988 року (а.с.22-23). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Луців І.П. державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області, вбачається, що спадкоємцями майна після смерті гр. [PERSON] ( [INFO] - дата смерті) є: [PERSON] - дочка, [PERSON] -син, [PERSON] - дочка, в рівних частинах кожний. Спадкове майно на яке видане свідоцтво складається із: житлового цегляного будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] (нр. тридцять чотири). В цілому цей жилий будинок складається з трьох жилих кімнат площею 79,3 кв. метри, кухні, кладовки, двох коридорів, господарських будівель - літньої кухні, сараю цегляного, вбиральні цегляної, який належав померлій на підставі Свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого виконкомом Дмитрівської сільської Ради народних депутатів Радехівського району Львівської області 12 червня 1989 року, зареєстрованого в Червоноградському міжміському бюро технічної інвентаризації 12 червня 1939 року в реєстрову книгу під №267(а.с.24-24 зворот). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії IІІ-ЛВ №036099, виданого 29 грудня 1999 року головою Радехівської районної Ради народних депутатів на підставі рішення ХІІ сесії ІІІ демократичного скликання Радехівської районної Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5068, вбачається, що земельна ділянка, площею 0,8170 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с. 25-25 зворот). Відповідно до довідки №787 від 09.12.2019 року виданої виконкомом Дмитрівської сільської ради, Радехівського району, Львівської області про те, що спадкодавець, [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] і з нею на день смерті були зареєстровані наступні особи: син - [PERSON] - [INFO] ; невістка - [PERSON] - [INFO] ; внук - [PERSON] - [INFO] ; внучка- [PERSON] - [INFO] (а.с. 26). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1278 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, є те, що він позбавлений у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення. Узагальнюючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що у позивача немає іншого способу захисту порушених прав, суд робить висновки, що позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved