Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

27.03.2015 року [PERSON] від імені якого діє представник за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Марфин Банк», про тлумачення умов кредитного договору. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 17 квітня 2008 року між ВАТ «Морський транспортній банк», яке згодом змінило своє найменування на ПАТ «Марфин Банк» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту № 187/RN у сумі 62\~400 долари США під 11,9% річних на строк до 16 квітня 2018 року. На день підписання договору домовленість сторін про порядок визначення грошового еквівалента в іноземній валюті була іншою ніж порядок застосований кредитором у період з 28 жовтня 2008 року по 31 грудня 2009 року у розрахунках еквівалента в іноземній валюті, оскільки дії Правління НБУ щодо визначення розміру офіційного валютного курсу у вказаний період, суперечили нормативно-правовим актам НБУ, за яких межи коливання офіційного валютного курсу не могли перевищувати межи обмінного валютного курсу, який на той час щорічно визначався у відповідних рішеннях Ради НБУ. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача до судового засідання зявився, позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову, суду надав заяву про уточнення позову, в якій вважає за необхідне уточнити позов наступним: згідно ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визнання не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Представник відповідача до судового засідання зявився, позовні вимоги не визнавав, заперечував проти задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту № 187/RN у сумі 62\~400 долари США під 11,9% річних на строк до 16 квітня 2018 року. 12 листопада 2010 року банк змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Марфин Банк» не змінюючи реєстраційного коду підприємства. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК - договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст. 203 ЦК України, під час підписання договору, сторони, виявляють власне волевиявлення та вільну внутрішню волю щодо розуміння умов договору в тій редакції, в якій вони були викладені, про що свідчать підписи сторін на кожному аркуші договору. Згідно правової позиції Пленуму Верховного Суду України, висвітленої у п. З постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (ст. 213 ЦК України, ст. 37 ЦПК України) в порядку позовного провадження. Тобто лише при наявності спору суд може вирішувати питання про тлумачення правочину. Таким чином, за відсутності спору між сторонами, тлумачення умов договору не допускається, так як це буде суперечити ст. 213 ЦК України та ст. 37 ЦПК України. У свою чергу, частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. У випадку порушення зазначеного та не надання доказів на підтвердження обставин свого позову і наявності спору, що є обовязком позивача, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, виключається можливість задоволення такого позову. Відповідно до п. 2.2.2., 2.2.3., 2.2.4 кредитного договору позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту, відсотків та комісій в порядку, сумах і в строки, передбачені п. 1.1. кредитного договору, відповідно до якого щомісяця у період з 26 по 30 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 887 доларів США 51 цент для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, щомісячної комісії. Відповідно до ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Договором встановлений порядок погашення кредиту - у доларах США, а також п. 3.9. кредитного договору позичальнику надане право при погашенні заборгованості придбати готівкову валюту кредиту у будь-яких пунктах обміну чи має право звернутися до банку з проханням придбати валюту кредиту у валюто-обмінних пунктах банку за обмінним курсом, який встановлюється банком з урахуванням ринкової ситуації на валютному ринку на момент здійснення операцій купівлі-продажу. Оскільки в кредитному договорі чітко і недвозначно визначені ціна договору, порядок та умови розрахунків, то відповідно до ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» положення п. 13 ч. З цієї статті не застосовуються. Положення закону про несправедливі умові кредитних договорів взагалі невірно використані позивачем, оскільки предметом ст. 18 є визнання недійсними умови договорів, що обмежують права споживача. Окрім того, позовна заява не відповідає ст. 119 Цивільного процесуального кодексу України. У відповідності до вимог ст. 119 ч. 2 п. П. З, 5, 6 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Як зазначає Пленум ВС України у постанові № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені доказів, що підтверджують кожну обставину. Позивач просить суд на підставі ст. 213 ЦК України витлумачити зміст кредитного договору, визначивши, що у період з 28 жовтня 2008 року по 31 грудня 2009 року у розрахунках платежів за кредитним договором у цей період повинен застосовуватися офіційний валютний курс НБУ, але не викладені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не викладає саме у чому полягає порушення або невизнання прав позивача, що спричинило звернення до суду. Надані позивачем докази не відповідають ані фактичним обставинам справи ані позовним вимогам, оскільки йдеться про тлумачення умов договору для розрахунків за період з 28.10.2008 року по 31 грудня 2009 року водночас як розрахунки за той період були проведені і на сьогодні у тлумаченні вказаних умов немає необхідності оскільки відсутні спори між сторонами кредитного договору стосовно розрахунків за вказаний період, а також минув строк загальної позовної давності, у зв'язку з чим до цієї заяви додається заява щодо застосування строків позовної давності. Таким чином, враховуючи вищенаведене, можна зробити висновок про відсутність спору між сторонами та відсутність предмету позову. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed