Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

26 серпня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (а. с. 2-9). В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 03 вересня 2012 року по 01 серпня 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та наказом № 101-к від 25 липня 2014 року була звільнена з посади секретаря директора у зв'язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Дане звільнення, на думку позивача, є незаконним, оскільки відбулось в порушення ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки [PERSON] є одинокою матір'ю, яка сама виховує дитину віком до 14-ти років; в порушення ч. 1 ст. 43 КЗпП України та ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення відбулось без згоди профспілкової організації; без дотримання тримісячного терміну від дня звернення до профспілкової організації з інформацією про звільнення до дати намічуваного звільнення; а також в порушення ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України позивача не було персонально попереджено про звільнення з 01 серпня 2014 року. Тому [PERSON] просила суд визнати накази № 35 від 22 травня 2014 року «Про скорочення штату працівників» та № 101-к від 25 липня 2014 року «Про припинення трудового договору» незаконними та скасувати їх; зобов'язати відповідача поновити позивача на роботі з 02 серпня 2014 року на посаді секретаря директора; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 серпня 2014 року по день ухвалення рішення по даній справі та моральну шкоду у сумі 2 436,00 грн.; покласти на заступника директора Жиленка О.О., який на час підписання зазначених наказів виконував обов'язки директора, та заступника начальника адміністративного відділу з юридичних питань Сап’яну С.А. як на службових осіб винних у незаконному звільненні, солідарний обов'язок покрити шкоду в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 серпня 2014 року по день ухвалення рішення по даній справі, виходячи із розрахунку середнього заробітку за один календарний день 126,92 грн., заподіяну відповідачу у зв'язку з оплатою [PERSON] часу вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням (а. с. 2-9). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та на їх задоволені наполягала. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, приходить висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» з 03 вересня 2012 року по 01 серпня 2014, та наказом підприємства № 101-к від 25 липня 2014 року Про припинення трудового договору (контракту) була звільнена з посади секретаря директора за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 35 від 22 травня 2014 року, попередження про звільнення від 30 травня 2014 року, прот. № 53 від 01 липня 2014 року профспілкового комітету; з даним наказом працівник ознайомлена 28 липня 2014 року. Викладене підтверджується матеріалами справи (а. с. 14, 15-17). Відповідно до наказу ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» № 35 від 22 травня 2014 року було прийнято рішення про скорочення штату робітників інституту, в тому числі й секретаря директора з 01 серпня 2014 року (а. с. 20), про що [PERSON] була попереджена у письмовій формі під підпис 30 травня 2014 року (а. с. 58, 61). У судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що посилання в зазначеному попередженні на наказ № 26 від 24 квітня 2014 року є помилковим, оскільки попередження про майбутнє звільнення працівників відповідача проводилось також на підставі наказу № 26 від 24 квітня 2014 року. Судом встановлено, що позивачка є матір'ю малолітнього (на день звільнення) [PERSON], [INFO], офіційний шлюб з батьком якого - [PERSON], був розірваний 09 лютого 2005 року (а. с. 18, 19). Даний факт послугував причиною для ненадання згоди профспілковим комітетом на звільнення [PERSON] з посади секретаря директора ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» як матері одиначки, яка має сина віком до 14 років (а. с. 23). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з положеннями ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Приймаючи до уваги норми даної статті суд критично оцінює посилання позивачки на те, що вона є одинокою матір'ю, яка самотужки виховувала та забезпечувала, на час звільнення, дитину віком до 14-ти років, оскільки у сенсі цієї статті одинока мати - це особа, яка не перебуває у шлюбі, у відомостях про дитину відсутні відомості про батька або запис про батька зроблений зі слів матері, та утримує та виховує дитину сама, тощо, з матеріалів справи (а. с. 51, 53) вбачається, що [PERSON] жодного разу за час праці в інституті не зверталась із заявами про встановлення їй статусу одинокої матері; доказів ухилення батька її дитини від виконання батьківських обов'язків, в тому числі щодо утримання та виховання сина, позивачем надано не було. Відповідно до п. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Враховуючи, що ненадання згоди профспілковим комітетом на звільнення [PERSON] з посади секретаря директора ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» обґрунтовано статусом позивачки матері одиначки, яка має сина віком до 14 років, та приймаючи до уваги викладене вище щодо критичної оцінки посилань [PERSON] на ст.. 184 КЗпП, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень [PERSON] про порушення відповідачем при звільненні позивача п. 1 ст. 43 КЗпП України, оскільки з огляду на не встановлення останній статусу одинокої матері згода профспілкової організації на її звільнення не є обов'язковою. Крім того, службовою запискою від 25 травня 2014 року за підписом в.о. директора ДП «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» Жиленка О.О., адресованої голові профкому Ярошенко Н.В., спростовуються посилання [PERSON] на порушення відповідачем при звільненні позивача вимог ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якою передбачений обов'язок роботодавця, який планує звільнення працівників, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформації щодо цих заходів, оскільки з тексту даної записки вбачається, що відповідач попередив профспілкову організацію про заплановані звільнення, в тому числі секретаря директора, з 01 серпня 2014 року (а. с. 55). Також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної цивільної справи посилання [PERSON] на порушення відповідачем при звільненні позивача вимог п. 1 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки про майбутнє звільнення [PERSON] було попереджено письмово та з тестом такого попередження остання була ознайомлення під підпис (а. с. 58). Таким чином суд приходить до висновку щодо недоведеності, необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, в тому числі щодо відшкодування моральної шкоди, вимога про що носить похідний характер від інших вимог позивача, у задоволенні яких було відмовлено. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідним судові витрати по даній справі віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed