Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

27.09.2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання за нею права власності на\~ житловий будинок,\~ розташований за адресою м. Новий Буг вул.Першотравнева, 62 за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначено, що 03 червня 2004 року між нею та відповідачем, було укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого по вул. Першотравнева, 62 в м. Новому Бузі Миколаївської області. Договір було укладено у простій письмовій формі, без його нотаріального посвідчення. Даний будинок на праві власності належав батькові відповідачки - [PERSON], який на день підписання договору вже помер, а відповідачка як єдина спадкоємиця зобовязалася оформити спадщину. Таким чином позивачка вважала, що заволоділа будинкам зі свідомої згоди особи, яку сприймала як особу, яка уповноважена розпоряджатися будинком та лише згодом дізналася, що договір де-юре не є укладеним, тому що він не був нотаріально посвідчений. Позивач вважає, що весь цей час, а саме з червня 2004 року по теперішній час добросовісно, відкрито і безперервно володіє житловим будинком як власник. Позивачка намагалася вирішити питання набуття права власності на будинок в досудовому порядку, шляхом направлення листів відповідачці з відповідним проханням, але вони залишились без відповіді. У звязку з чим звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. Позивачка [PERSON] в судове засідання зявилась, позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок №62 по вул.Першотравнева в м.Новий Буг Миколаївської області. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. В письмових заперечення зазначила, що з позовом не згодна та вважає його таким, що задоволенню не підлягає. Підтвердила, що дійсно після смерті її батька, який помер 02 грудня 2002 року, відкрилася спадщина та вона є єдиний спадкоємець спадкового майна. Те, що вона до цього часу належним чином не оформила спадок не є підставою позбавляти її цього права. Спадкове майно до цього часу належить її батькові і не є безхозною річчю. Зазначила, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Крім того наголосила, що позивачка не заволоділа чужим майном, а лише отримала його від відповідачки в користування. Тому права власності на це майно не набула. Представник відповідача в судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Новобузької міської ради Миколаївської області в судове засідання не зявився, проте надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника міської ради та відсутності заперечень, щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та допитавши свідків, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] належав на праві власності житловий будинок разом з надвірними спорудами, який знаходиться в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Першотравнева, 56 ( нумерацію будинку змінено на №62 ), що підтверджується фотокопією договору купівлі-продажу від 25.05.1977 року, копією технічного паспорту на будинок та довідкою Новобузької філії КП ММБТІ від 03.05.2014 року №34 (а.с.32-33, 34-37). Згідно інформації за вих..№1494/04-09 від 08.10.2016 року наданої на запит суду Новобузьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області (а.с.54) та фотокопії свідоцтва про смерть серії 1-ФП №143225 від 11.12.2002 року, [PERSON], [INFO], помер 09.12.2002 року в м.Новий Буг Миколаївської області, про що складено відповідний актовий запис №277 від 11.12.2002 (а.с.58). Після смерті спадкодавця [PERSON] станом на 05.10.2016 року Новобузькою державною нотаріальною конторою Миколаївської області спадкова справа не заводилася та відповідно до інформаційної довідки №45314549 від 05.10.2016 року в Спадковому реєстрі інформація про заведені спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відсутня (а.с.55-56). 03.06.2004 року відповідачка (донька позивача) та позивачка склали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого відповідачка [PERSON] продає позивачці житловий будинок її померлого батька [PERSON], що розташований по вул.Першотравнева, 62 в м.Новий Буг Миколаївської області, за одну тисячу гривень та зобовязується прийняти спадщину з послідуючою передачею права власності позивачці - [PERSON] (а.с.8). Як видно із актів обстеження від 26.01.2010 року, 15.01.2014 року та 09.07.2009 року складених комісією в складі депутата Новобузької міської ради Миколаївської області\~ [PERSON], у будинку за адресою Миколаївська область м. Новий Буг по вулиці Першотравнева, 62 з 2004 року фактично проживає [PERSON], яка прописана по вул.Червона площа, 7 в м.Новий Буг Миколаївської області.(а.с.38,29,39). З фотокопій розрахункових книжок по оплаті за водопостачання та споживання електроенергії, актів пломбування лічильника, ордеру на проведення дворового водопроводу, договору про користування електричною енергією, актів перевірки приладу обліку та інших довідок встановлено, що позивачка користується послугами та сплачує комунальні платежі, а також проживає за адресою [INFO] починаючи з 2004 року (а.с.12-28). Позивачка направляла на адресу відповідачки рекомендованого листа з проханням оформлення на неї права власності на зазначений вище житловий будинок, що підтверджується листом від 13.03.2014 року та поштовим повідомленням про його вручення (а.с.9-11), але відповідачка жодних дій направлених на\~\~ виконання\~ вказаних вимог не вчинила. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]П та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що позивачка [PERSON] дійсно проживає в будинку розташованому по вул.Першотравнева, 62 в м.Новий Буг Миколаївської області з 2004 року, а саме після того як домовилася з відповідачкою [PERSON] про купівлю зазначеного будинку та віддала їй за нього обумовлену суму коштів. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі статтею 220 Кодексу, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий є нікчемним. Юридична необізнаність особи не є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За розясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. В даному випадку спірне майно перебувало у володінні власника майна, а позивачка користується спірним майном на підставі письмової угоди купівлі-продажу, тобто за волею власника. Так, добросовісність [PERSON] на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається [PERSON] Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Відтак, підстав для визнання права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] саме за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-26282св14 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, а саме, що не завжди суди беруть до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності. Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed