Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

28 грудня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що зареєстрована і проживає у квартирі по [ADDRESS] з 06 квітня 2004 року. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24 червня 2020 року № 664 «Про житлові питання» вирішено надати дозвіл [PERSON] на переоформлення договору найму житлового приміщення двокімнатної квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача мами на склад сім`ї - одна особа. Розпорядженням директора Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою від 25 вересня 2020 року № 112-р передано квартиру [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] 25 вересня 2020 року позивачу видано свідоцтво про право власності на дану квартиру. Для внесення відповідних відомостей в Державний реєстр нерухомого майна позивач звернулася в Управляння реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, де їй було повідомлено, що провести дії по реєстрації квартири на неї немає можливості, оскільки постановою слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 11 лютого 2012 року накладений арешт на дану квартиру. З даної постанови вбачається, що слідчим накладено арешт на 1/4 частину вказаної квартири обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , вартістю 80 000,00 грн. Однак [PERSON] ніколи не мав у власності частку в цій квартирі, хоча був зареєстрований в ній до 17 вересня 2019 року. Позивач вважає дану постанову слідчого необґрунтованою та прийнятою без з`ясування всіх обставин справи. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2019 року за позовом [PERSON] визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . На підставі даного рішення суду [PERSON] знято з реєстрації за цією адресою. Крім того, вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 307 ч.3, 307 ч.2, 306 ч.2, 309 ч.2 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді семи років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі. Проте у [PERSON] станом на день винесення вироку не було у власності нерухомого майна, зокрема, квартири [ADDRESS] . Оскільки судом при винесенні вироку не було вирішено питання про зняття арешту з квартири, що накладений постановою слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області від 11 лютого 2012 року, тому вона змушена звертатися до суду з даним позовом. За таких обставин позивач просить постановити рішення, яким скасувати арешт та звільнити з під арешту 1/4 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , що накладений на підставі постанови про накладення арешту на майно слідчим СУ УМВС України в Івано-Франківській області підполковником міліції Камінським І.П. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 грудня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 18 лютого 2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що УМВС України в Івано-Франківській області діяло відповідно до чинного законодавства та жодних порушень законодавства, що регулює дані правовідносини, не здійснювало, просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю (а.с.44-47). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином. Суд, вислухавши представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області підполковником міліції Камінським І.П. від 11 лютого 2012 року накладений арешт на 1/4 частину квартири обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , вартістю 80 000,00 грн (а.с.3). Згідно копії вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року, що набрало законної сили 27 листопада 2013 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 307 ч.3, 307 ч.2, 306 ч.2, 309 ч.2 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді семи років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі (а.с.4-17) Відповідно до копії витягу з рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24 червня 2020 року № 664 «Про житлові питання», вирішено надати дозвіл [PERSON] на переоформлення договору найму житлового приміщення двокімнатної квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача мами на склад сім`ї- одна особа (а.с.18). Як вбачається з копії розпорядження директора Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою від 25 вересня 2020 року № 112-р, передано квартиру за адресою: [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] (а.с.19). 25 вересня 2020 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2019 року, що набрало законної сили 17 жовтня 2019 року, визнано [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] (а.с.21-22). Листом № 19486/108/24/-2020 від 01 грудня 2020 року Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області повідомило Стецюк С. про те, що надати будь-які копії документів з кримінальної справи № 323252 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 307 ч.3, 307 ч.2, 306 ч.2, 309 ч.2 Кримінального кодексу України, не представляється можливим (а.с. 23). Згідно відповіді Обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 01 квітня 2021 року № 180/01-21 на запит адвоката Стецюк С.С. від 24 березня 2021 року № 70, за наявною в Обласному комунальному підприємстві «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» інформацією, право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.58). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] накладений арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно від 11 лютого 2012 року слідчого СУ УМВС України в Івано-Франківській області Камінського І.П. (а.с.59). 01 квітня 2021 року за № 27472 Івано-Франківським міським відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у відповідь на запит адвоката Стецюк С.С. від 24 березня 2021 року надана відповідь про те, що згідно реєстру АСВП у Івано-Франківському міському відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управляння міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на виконанні перебував виконавчий лист №0907/3463/2012, виданий Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про конфіскацію всього належного [PERSON] майна в дохід держави. 28 травня 2014 року старшим державним виконавцем Сідиком В.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно пункту 8 частини першої статті 49 закону України «Про виконавче провадження» (а.с.60). 31 березня 2021 року за № 14/64.2-12/23 на запит адвоката Стецюк С.С. від 31 березня 2021 року була дана відповідь Управлінням реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, згідно якої по відомостям Державного реєстру речових прав право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано; Державний реєстр речових прав містить інформацію з 2013 року, невід`ємною складовою вказаного реєстру є архівна інформація щодо державної реєстрації з 2002 року; відомості щодо наявних речових прав до 2002 року містяться на паперових носіях в органах, які здійснювали державну реєстрацію (Обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації») (а.с.61, 65-66). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно пункту 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що жодні докази про право власності [PERSON] , [INFO] , на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , відсутні, позивач отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», проте вона не має можливості здійснити реєстрацію права власності у відповідних органах. Наявність арешту на нерухоме майно, щодо якого прийнято рішення про передачу його у приватну власність позивача, порушує права позивача, оскільки вона не може отримати та розпорядитися належним їй майном через наявність арешту на це майно за відсутності підстав для арешту. За таких обставин, враховуючи те, що обтяження нерухомого майна без законних підстав обмежує здійснення позивачем права на розпорядження належним її майном, тому порушені права позивача підлягають захисту шляхом скасування арешту та звільнення з-під арешту 1/4 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , що накладений на підставі постанови від 11 лютого 2012 року про накладення арешту на майно слідчим СУ УМВС України в Івано-Франківській області підполковником міліції Камінським І.П. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47, 129 Конституції України, ст.ст. 316-319, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved