Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

26 січня 2021 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 03 лютого 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 серпня 1995 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони зі відповідачем мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачем не склалося, так як у них різні погляди на життя, у зв`язку із чим між ними часто виникали сварки. Як зазначає позивач, спільне життя з відповідачем стало неможливим і може негативно відобразитись на її здоров`ї. На даний час шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені. Починаючи з 2016 року вони із відповідачем хоч і проживають в одному будинку, але живуть в різних кімнатах і практично не спілкуються. Як стверджує позивач, вони з відповідачем не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства. У зв`язку із тим, що відповідач не належним чином піклується про їх спільних неповнолітніх дітей, позивач змушена була звернутися до суду для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей. На думку позивача, примирення між нею та відповідачем та поновлення їх сімейних стосунків неможливе, так як суперечить її інтересам. У зв`язку із вищезазначеним, позивач звернулася до суду із даним позовом та просила суд розірвати шлюб, укладений із відповідачем. Крім того, вона просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте при реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Також позивач просила суд витрати пов`язані з розірванням шлюбу у відділі РАЦС та судові витрати покласти на [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала /а.с.19/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак також подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує /а.с.20/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 05 серпня 1995 року Антонівською сільською радою Красноокнянського району Одеської області, актовий запис №04 /а.с.6/. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с. 7-8/. Відповідно до довідки, виданої Антонівським старостинським округом Окнянської селищної ради Одеської області, [PERSON] проживає разом з чоловіком [PERSON] та двома дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в одному будинку за адресою: [ADDRESS] , але спільне господарство з чоловіком не ведуть /а.с. 9/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з 2016 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Крім того, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 454,00 грн. (50% від 908,00 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через відділення у м.Подільськ Южного ГРУ АТ КБ «Приватбанк» (вул.Соборна, буд.121, м.Подільськ Одеської області, 66302) за квитанцією №0.0.1984908136.1 від 20.01.2021 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати. Що стосується вимоги позивача про покладання витрат, пов`язаних з реєстрацією розірвання шлюбу на відповідача, то суд зазначає, що дане питання не стосується суті позовної заяви, не відноситься до повноважень суду при розгляді вказаної цивільної справи, а регулюється положеннями ст.1, п.4 ст.2 Декрету КМУ «Про державне мито».

Outcome: approved