Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

28 серпня 2019 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 21 жовтня 2019 року позивач подала уточнену позовну заяву про розірвання шлюбу. 23 жовтня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 серпня 2003 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачем не склалося через зловживання відповідачем алкогольними напоями та з його небажанням приймати участь у вихованні дитини, постійними сварками. Від систематичних суперечок і скандалів у неї погіршилось самопочуття і вона перебувала у стані постійного стресу. Також, як зазначає позивач, у центрі скандалів з відповідачем опинявся їхній син, якого лякала агресивна поведінка батька. На даний час між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Ведення спільного господарства припинено і подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини, на переконання позивача, немає. У зв`язку із вищезазначеним вона вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя та збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду з відповідним позовом. Крім того, вона просила строк на примирення не надавати та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте при реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Позивач у підготовче судове засідання не з`явилася, однак до канцелярії суду подала заяву, в якій просила суд розгляд справи провести у її відсутність, на задоволенні позову наполягала /а.с.23/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, однак також подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував /а.с.24/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що відповідно до ч.3, 4 ст.200 ЦПК України, рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 19 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №20 /а.с.5/. Від шлюбу сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. /а.с.6,7/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом тривалого часу, з жовтня 2009 року, сімейні відносини між сторонами припинено, спільне господарство не ведеться, сім`я фактично розпалася та існує лише формально, а також те, що позивач вважає, що примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 384,20 грн. (50% від 768,40 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №84 від 28.08.2019 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: approved