Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

28 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просить визнати особою, що втратила право на користування житловим приміщенням [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на ті обставини, що є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , який в квартирі не мешкає з 2016 року. Наявність реєстрації відповідача у квартирі позбавляє можливості позивача здійснювати право власності у повному обсязі та завдає додаткове фінансове навантаження на позивача, у вигляді оплати комунальних послуг, тому вона звернулася до суду з цим позовом. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться. Відповідач [PERSON] правом надання відзиву на позов не скористався. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В. (а.с.5, 6). Відповідно розпорядження Голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області» вул. Революційна в м. Кривому Розі перейменовано на вул. Степана Тільги. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 26.02.2019 року в спірній квартирі зареєстровано з 17.04.2007 року місце проживання відповідача [PERSON] [INFO] . Згідно з актом, складеного мешканцями буднику [ADDRESS] Тільги відповідач [PERSON] не мешкає у квартирі [ADDRESS] з 2016 року (а.с.7). Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу позивач не чинила. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і даною житловою площею не користується. Будучи зареєстрованим у зазначеній квартирі відповідач не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно володіння та розпорядження, відповідно, будучи знятим з реєстрації з квартири, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація відповідача в квартирі є порушенням прав на безперешкодне користування житловою площею. Факти, викладені в позовній заяві підтверджуються письмовими доказами, актом з місця проживання, іншими довідками. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником житлового приміщення, залишається зареєстрованим у ньому, однак більше двох років не проживає у квартирі, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про чинення ним перешкод у користуванні власністю для позивача, як власника квартири, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх. Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved