Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

28.11.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування, в якому просить суд: усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом надання постійного безперешкодного доступу Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» до цього майна; визнати відповідача [PERSON], такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; стягнути із відповідача сплачений судовий збір. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 6 квітня 2006 року відповідач уклав з позивачем Кредитний договір №42.06- 07/068. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки №02-10/738 від 06.04.2006 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ст. 4 Іпотечного договору містить застереження шо задоволення вимог Іпотекодержателя. У зв'язку з грубим порушенням позичальником умов Кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 03.05 2018 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 27.07.2018 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживає відповідач, який чинив фізичні перешкоди в доступі та користуванні майном. На думку позивача, своїми діями відповідач порушує Конвенцію про захист прав і основоположних свобод від 1950 р., Конституцію Украйни, Цивільний кодекс Украйни та інші нормативно-правові акти. Позивач вважає, що вданому випадку порушеними є положення ст. 1 Протоколу №1 Конвенції, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 316, 317, 319, 321 ЦК України, адже внаслідок незаконних дій відповідача позивач фактично позбавлений можливості користуватись своїм майном. Позивач звертає увагу суду, що діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК Украйни). Позивач вказує, що з моменту набуття права власності на майно позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, не зважаючи на додержання позивачем всіх законних процедур та на непорушність права власності позивача і презумпцію її правомірності. З урахуванням положень ст. 391 ЦК України та позиції ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що була викладена у рішенні від 23.12.2015 року по справі №6-30278ск15, позивач вважає, що має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідача презюмується. Посилаючись на положення ст. 391 ЦК України та зміст постанови ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16 позивач вказує, що для того, щоб перешкод у здійсненні права користування не було, позивачу необхідно надати постійний безперешкодний доступ до свого майна. Окрім цього, позивач посилаючись на положення ст.ст. 319, 322 ЦК України зазначає, що не може фізично контролювати додержання зазначених у ст.ст. 319, 322 ЦК України обов'язків, отже створюється реальна загроза порушенню прав не лише позивача, а й третіх осіб і суспільства в цілому. Також позивач зазначає, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 383 ЦК України та абз. 2 п. 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідач вже не є власником майна, тож використовувати його для проживання не має права, що зумовлює вимогу позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 04.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалу суду про відкриття провадження у справі з додатками відповідач отримав 18.12.2018 року (а.с. 34). 08.01.2019 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи за участю сторін. Ухвалою суду від 09.01.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за участю сторін. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.04.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір кредиту №42.06-07/068 на суму 51850,00 доларів США зі сплатою 12% річних за перший рік. Кредит наданий для придбання квартири [ADDRESS] (а.с. 8-15). В забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та відповідачем 06.04.2006 року був укладений іпотечний договір №02-10/738 предметом якого стала квартири [ADDRESS] (а.с. 16-19). Відповідно до положень п. 4.5.3. Іпотечного договору, іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 03.05.2018 року державний реєстратор КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» на підставі договору іпотеки, письмової вимоги та рекомендованого поштового повідомлення здійснив державну реєстрацію права приватної власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-7). За змістом наявної в матеріалах справи копії акту перевірки/огляду майна від 27.07.2018 року, представниками ПАТ «Укрсоцбанк» було здійснено запланований виїзд за адресою: [ADDRESS], яка є власністю ПАТ «Укрсоцбанк» згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак представникам банку було відмовлено у доступі до майна, в квартирі присутня [PERSON], яка чинила фізичну перешкоду в доступі та користуванні майном (а.с. 20). У даному випадку позивач обґрунтовує заявлені ним позовні вимоги наявністю у нього права власності на квартиру [ADDRESS], набутого у встановленому порядку шляхом звернення стягнення на іпотечне майно на підставі застереження у іпотечному договорі, предметом якого була вказана квартира. З урахуванням встановлених обставин та досліджених письмових доказів судом встановлено, що на підставі договору іпотеки позивачем набуто право власності на квартиру [ADDRESS]. Відтак, наразі власником квартири [ADDRESS] є АТ «Укрсоцбанк». Як вбачається з Відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 30.11.2018 року, у належній позивачу на праві приватної власності квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] (а.с. 25). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Однією із підстав припинення права власності згідно зі ст. 346 ЦК України є відчуження майна. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 156 ч. 4 ЖК України передбачено збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. За правилом п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Таким чином, право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] є припиненим, а тому відповідач втратив правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Указані правомочності перейшли до нового власника майна - АТ «Укрсоцбанк». Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ураховуючи наведене суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення АТ «Укрсоцбанк» перешкод у здійсненні права користування квартирою №31 в буд. 4а по вул. Чудновського у м. Києві та визнання відповідача таким, що втратив право користування цим майном, адже відповідач з відчуженням належної йому квартири втратив право користування даною квартирою. При цьому вимога позивача про надання йому постійного безперешкодного доступу до спірного майна не може бути задоволена, оскільки, позивачем належним чином не доведено відсутність доступу до квартири, адже з урахуванням положень ст. 80 ЦПК України суд прийшов до висновку про недостатність складеного представниками позивача акту перевірки/огляду майна від 27.07.2018 року для доведення факту відсутності доступу до майна шляхом вчинення фізичних перешкод з боку відповідача. Вказаний акт не містить посилань на те, яким саме чином здійснювалась фізична перешкода відповідачем-жінкою двом чоловікам, які були представниками банку та в який час доби представники банку відвідали помешкання (чи викликались, наприклад, працівники правоохоронних органів для фіксації здійснення відповідних перешкод). Крім того, безперешкодний доступ не може бути забезпечений без вирішення питання виселення осіб, які без достатніх правових підстав займають спірне приміщення, а такі вимоги в рамках даного позову не заявлялися. Водночас, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. Отже, позов може бути задоволено частково, відповідно до наведених вище висновків суду. Витрати понесені позивачем на розгляд справи, за вказаного рішення, мають бути йому компенсовані відповідачем пропорційно задоволеної частки вимог, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial