Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

28 жовтня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» із вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 2-13, 53-62). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 17 березня 2017 року його прийнято на роботу до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування п`ятого розряду до електроремонтного цеху. В подальшому на цьому підприємстві його переводили на інші посади. 30 червня 2020 року його було звільнено у зв`язку з виходом на пенсію на підставі наказу № 626-К, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці. З травня 2019 року відповідач припинив виплачувати йому заробітну плату, чим допустив порушення законодавства про працю, тому вважає, що сума заборгованості повинна бути стягнута з відповідача за рішенням суду. Вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його трудові права, тому також просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачеві запропоновано усунути недоліки (а. с. 28). 11 листопада 2020 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02 листопада 2020 року, позивачем усунуто (а. с. 30). Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 грудня 2020 року (а. с. 35), копія якої надіслана учасникам справи 13 листопада 2020 року за вихідним № 24580/20-вих/2/204/1991/20 (а. с. 36) та, яка отримана відповідачем 19 листопада 2020 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 37). Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представниця надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення (а. с. 72). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 71), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 17 березня 2017 року позивача прийнято на роботу до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування п`ятого розряду до електроремонтного цеху, про що свідчить запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 17-18). 30 червня 2020 року позивача звільнено у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 19). Згідно з інформацією з порталу Пенсійного фонду України portal.pfu.gov.ua (особистий кабінет [PERSON] ), яка надана позивачем, йому у період часу з травня 2019 року по червень 2020 року відповідачем було нараховано загальну суму заробітної плати (доходу): за травень 2019 року - 5786 гривень 33 копійки; за червень 2019 року - 6760 гривень 00 копійок; за липень 2019 року - 6692 гривні 55 копійок; за серпень 2019 року - 5323 гривні 35 копійок; за вересень 2019 року - 5564 гривні 11 копійок; за жовтень 2019 року - 6045 гривень 46 копійок; за листопада 2019 року - 7000 гривень 00 копійок; за грудень 2019 року - 5060 гривень 24 копійки; за січень 2020 року - 5881 гривня 12 копійок; за лютий 2020 року - 2884 гривні 80 копійок; за березень 2020 року - 2596 гривень 32 копійки; за квітень 2020 року - 0 гривень 00 копійок; за травень 2020 року - 288 гривень 48 копійок; за червень 2020 року - 3858 гривень 96 копійок (а. с. 63). Натомість з розрахункових листів АТ «ДАЗ», виданих на ім`я [PERSON] за табельним № 06272 , ідентифікатор [NUMBER] , відповідачем позивачу було нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з травня 2019 року по січень 2020 року у загальному розмірі 54356 гривень 63 копійки, з яких: за травень 2019 року - 5786 гривень 76 копійок; за червень 2019 року - 7000 гривень 57 копійок; за липень 2019 року - 6693 гривні 32 копійки; за серпень 2019 року - 5323 гривні 69 копійок; за вересень 2019 року - 5564 гривні 52 копійки; за жовтень 2019 року 6045 гривень 61 копійка; за листопада 2019 року 7000 гривень 30 копійок; за грудень 2019 року - 5060 гривень 54 копійки; за січень 2020 року - 5881 гривня 32 копійки (а. с. 20-22), яка має незначну різницю в порівнянні з даними ПФУ. Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період часу з лютого 2020 року по червень 2020 року, у розмірі 23615 гривень, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» - 4723 гривні помноженої на 5 місяців, оскільки останній не надав розрахункові листи за дані періоди (а. с. 54-62). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та наявності заборгованості по заробітній платі, суд, з урахуванням обставин справи, вважає за можливе визнати встановленими обставини, що з травня 2019 року по червень 2020 року відповідач не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість по нарахованій заробітній платі, а тому доводи позивача щодо стягнення такої заборгованості за період часу з лютого 2020 року по червень 2020 року, виходячи з власного розрахунку шляхом множення мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» - 4723 гривні на 5 місяців, за які відповідач не надав розрахункові листи, є безпідставними та необґрунтованими. Тому, суд доходить висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заробітної плати за період часу з травня 2019 року по січень 2020 року у загальному розмірі 54356 гривень 63 копійки, з яких: за травень 2019 року - 5786 гривень 76 копійок; за червень 2019 року - 7000 гривень 57 копійок; за липень 2019 року - 6693 гривні 32 копійки; за серпень 2019 року - 5323 гривні 69 копійок; за вересень 2019 року - 5564 гривні 52 копійки; за жовтень 2019 року 6045 гривень 61 копійка; за листопада 2019 року 7000 гривень 30 копійок; за грудень 2019 року - 5060 гривень 54 копійки; за січень 2020 року - 5881 гривня 32 копійки, що підтверджено розрахунковими листами відповідача та є належними, допустимими та достатніми доказами. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заробітної плати за період часу з лютого 2020 року по червень 2020 року у загальному розмірі 9628 гривень 56 копійок, з яких: за лютий 2020 року - 2884 гривні 80 копійок; за березень 2020 року - 2596 гривень 32 копійки; за квітень 2020 року - 0 гривень 00 копійок; за травень 2020 року - 288 гривень 48 копійок; за червень 2020 року - 3858 гривень 96 копійок, що підтверджено інформацією з порталу Пенсійного фонду України portal.pfu.gov.ua (особистий кабінет [PERSON] ), що є належним, допустимим та достатнім доказом. Таким чином, за період часу з травня 2019 року по червень 2020 року у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній у загальному розмірі 63985 гривень 19 копійок. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Тому доводи представниці позивача з приводу того, що законодавцем не передбачена методика розрахунку розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, є безпідставними та необґрунтованими. Так, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів, становить: травень 2020 року - 288 гривень 48 копійок, червень 2020 року - 3858 гривень 96 копійок, що разом складає (288 гривень 48 копійок + 3858 гривень 96 копійок = 4147 гривень 44 копійки), поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (19+20=39) = 106 гривень 35 копійок. Однак позивачем проведено невірний розрахунок, тобто замість середньоденної (годинної) заробітної плати позивача (106 гривень 35 копійок) взято середньомісячну заробітну плату штатного працівника по Дніпропетровській області за класом класифікаційного угрупування «Механіки та монтажники електричного та електронного устаткування» (6045 гривень 00 копійок), та помножено не на кількість робочих днів затримки розрахунку, станом на день розгляду справи (171=липень 2020 року - 23 дні, серпень 2020 року - 20 днів, вересень 2020 року - 22 дня, жовтень 2020 року - 21 день, листопад 2020 року - 21 день, грудень 2020 року - 22 дня, січень 2021 року 19 днів, лютий 2021 року - 20 днів, березень 2021 року - 3 дні), а на кількість місяців (7 місяців), у зв`язку із чим сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 106 гривень 35 копійок * на 171 день (на дату розгляду справи), та складає суму у 18187 гривень 56 копійок. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Враховуючи наведене, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи і дня, наступного за днем звільнення, тобто з 01 липня 2020 року і по день розгляду справи судом, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог становить 82172 гривні 75 копійок (63985 гривень 19 копійок заборгованості по заробітній платі + 18187 гривень 56 копійок середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) 1% ціни позову становить 821 гривень 18 копійок (82172 гривні 75 копійок / 100% = 821 гривню 73 копійки), що є меншою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору. Тому стягненню з відповідача підлягає на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 840 гривень 80 копійок за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial