Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

27.02.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить суд стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20000 грн., заподіяну йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 23.12.2019 року, та витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23.12.2019 року [PERSON] , керуючи автомобілем марки «MITSUBISHI COLT», державний реєстраційний номер [NUMBER] , порушив вимог п. 16.11 ПДР та здійснив зіткнення з його, [PERSON] , автомобілем марки «ВАЗ-2108», державний реєстраційний номер [NUMBER] , крім того, зіткнення відбулося ще з транспортним засобом марки «IKARUS 256», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого перелічені транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 15 січня 2020 року по справі №946/9197/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Пошкоджений автомобіль [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вказаний автомобіль було повністю знищено. Відновлювальному ремонту він не підлягає, проте, як зазначає позивач, перед ДТП ним було здійснено капітальний ремонт автомобіля на суму більше 1000 доларів США. ПрАТ «Страхова компанія «УШКА», в якої була застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] , виплатила позивачу 15000 грн. - різницю між ринковою вартістю його автомобіля до ДТП та вартістю залишків автомобіля після ДТП. Тобто відшкодувала заподіяну йому матеріальну шкоду. Проте, виплачених коштів недостатньо а ні для придбання аналогічного авто, а ні для ремонту пошкодженого, у зв`язку з чим, вважає, що він залишився без автомобіля та без можливості його поновити. До теперішнього часу відповідач не виплатив йому 2000 грн. франшизи. Також, позивач зазначає, що внаслідок грубого порушення ПДР, винних та неправомірних дій [PERSON] , йому було заподіяно і моральну шкоду, яка виразилася \~ \~ \~ \~у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього з боку [PERSON] та у зв`язку із знищенням його майна. Так, він живе в с. Озерне та без автомобілю йому та його сім`ї незручно добиратися до роботи, до міста Ізмаїл, на що витрачається багато часу, що його дратує та завдає масу незручностей. Втративши автомобіль, він втратив можливість відвозити жінку на ринок для продажу молока, із-за чого вони втрачають гроші. Також, залишки автомобіля знаходяться у нього у дворі, та він їх змушений продати. Таким чином, без автомобіля життя його та його моєї сім`ї погіршилося на довгий час. Хвилювання та думки про те, як придбати або відновити транспортний засіб, тримають його у постійній нервовій та психологічній напрузі, що погано впливає на відносини в сім`ї та на роботі. Вказані обставини спричинили для нього негативні наслідки, моральні втрати і страждання. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги частково, не заперечував проти стягнення з нього моральної шкоди на користь [PERSON] , однак у меншому розмірі. Вважає, що розмір моральної шкоди завищений. Також вказує на перебільшенні позивачем його моральних страждань, так як останки автомобілю з двору позивач може й прибрати, щоб це його не дратувало. Відповідач повернув суму франшизи у розмірі 2000грн., про що у нього є розписка, копію якої він долучив до матеріалів справи. Крім того відповідач наголосив на тому, що позивач приїжджав за сумою франшизи та заправлятися на автозаправку за кермом свого іншого автомобілю, що свідчить про те, що він вже має засіб пересування для себе та своєї родини, а отже не відчуває моральних страждань з цього приводу, про які зазначається у позовній заяві. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення відповідача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] Ферар М.М [PERSON] є власником автомобілю марки «ВАЗ-2108», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 23.12.2019 року [PERSON] здійснив зіткнення з автомобілем [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 15 січня 2020 року по справі №946/9197/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова набрала законної сили. Згідно страхового акту/наказу від лютого місяця 2020 року Страхової компанії «УНІКА», висновком комісії вирішено перерахувати [PERSON] 15000,00 грн., які й було фактично отримано позивачем. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як вбачається з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із подальшими змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В п.п. 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, вказано, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Разом з тим, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Аналізуючи викладене, вбачається, що внаслідок дій відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, хвилюваннях яких він зазнав внаслідок пошкодження автомобіля, у зв`язку з чим позивач був змушений змінити свій звичний спосіб життя, підшукувати гроші для придбання іншого автомобілю, витрачати більше часу для пересування до місця роботи, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Враховуючи факт заподіяння позивачу моральної шкоди, протиправність дій відповідача [PERSON] , причинний зв`язок між такими діями та їх наслідками, вину відповідача [PERSON] в завданій моральній шкоді, суд приходить до висновку, щодо необхідності стягнення з [PERSON] на користь позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості у відшкодування моральної шкоди грошової компенсації в сумі 5000 грн. При цьому суд також враховує повідомлену відповідачем інформацію про те, що позивач пересувається на автомобілі та що відповідачем було повернуто позивачу франшизу у розмірі 2000грн., будь-яких протиправних дій щодо відповідача (окрім скоєння ДТП) відповідач не вчиняв. Фізичних страждань позивач не зазнавав, доказів отримання надмірних душевних страждань також позивачем не надано. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи, суд виходить з положень ст.133, ст.137, ст.141 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. З матеріалів справи вбачається, що адвокат Міркун С.М. надав правову допомогу позивачу, що підтверджується договором про надання професійної правової допомоги від 20.02.2020р. та квитанцією до прибуткового ордеру б/н від 20.02.2020 року. На суму 500 грн. Зазначений розмір судових витрат підтверджений належними та допустимими доказами, є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом обсягу робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. Відтак, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 125 грн. судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді, пропорційно розміру задоволених позовних вимог За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст.12,81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 125 грн. підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: partial