Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

28.11.2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася позивач [PERSON] з позовом, який в подальшому був уточнений до відповідача ФОП [PERSON] (в тому числі уточнена назва ФОП) про стягнення заробітної плати, компенсацію за затримку розрахунку і відшкодування моральної шкоди, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.12.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Призначено справу до розгляду. Відповідно до розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.06.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл і для розгляду даної справи автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.06.2018 року зазначену цивільну справу прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. Призначено судове засідання. Під час судового розгляду позивачем [PERSON] неодноразово збільшувались позовні вимоги у зв'язку зі сплином часу і тривалістю розгляду справи. Так в останній редакції позову [PERSON] просить суд стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2017 року по 01.10.2017 року у розмірі 2400 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64500, 00 грн., моральну шкоду в розмірі 10000, 00 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати 603, 00 грн., а також просить допустити негайне виконання щодо стягнення з відповідача на користь позивача виплати по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць. В обґрунтування позову зазначено, що позивач неофіційно працювала провізором у ФОП [PERSON] з 17.07.2017 року, звільнилась 30.09.2017 року за власним бажанням. В її останній робочий день, згідно з графіком роботи 30.09.2017 року не була проведена інвентаризація матеріальних цінностей аптеки та не було належним чином оформлено її результати, в день звільнення з роботи позивачу не виплачено заробітну плату за період з 01.09.2017 року по 01.10.2017 року у розмірі 2400, 00 грн. Посилаючись на положення ст.ст.116, 117 КЗпПУ та порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 позивач проводить розрахунок середнього заробітку, вказуючи дату звільнення 01.10.2017 року, день фактичного розрахунку 18.02.2019 року, заробітну плату за серпень 2017 року - 4000,00 грн., кількість робочих днів згідно з графіком роботи аптеки у серпні 2017 року - 16, заробітна плата за вересень 2017 року - 3750, 00 грн., кількість робочих днів згідно з графіком роботи аптеки у вересні 2017 року - 15, і визначає, що середньоденна заробітна плата становить: (4000,00+3750,00):(16+15)=250,0 грн., тому середній заробіток за період з жовтня 2017 року по лютий 2019 року позивачем розраховано в сумі 64500, 00 грн. Крім того, беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату з вересня 2017 року до лютого 2019 року та враховуючи положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і відповідного Порядку проведення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постаново КМУ від 21.02.2001 №159, позивачем розрахована загальна сума компенсації в розмірі 603,00 грн.Також позивач зазначає, що дії роботодавця щодо не проведення з нею розрахунків при звільненні поставили позивача у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування її та членів її родини, оскільки батько позивача інвалід війни 2 групи знаходився у цей час в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни. Зазначені обставини створили психотравматичну ситуацію для позивача, порушення трудових прав якої є підставою для стягнення моральної шкоди з роботодавця в розмірі 10 000 грн., що обумовлено в тому числі тривалістю розгляду справи з вини відповідача. 04.05.2018 року відповідачем ФОП [PERSON] подано відзив, в якому нею частково визнані позовні вимоги і від якого в подальшому відповідач відмовилась, зазначивши, що даний відзив складено її первісним представником адвокатом [PERSON], з яким відповідач не порозумілась і розірвала договір (а.с.72-83), уклавши договір з новим представником адвокатом Книш А.Л. Після цього відповідачем подано новий відзив від 13.08.2018 року, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки [PERSON] тільки приходила працевлаштовуватись на підприємство ФОП [PERSON], однак ніколи на даному підприємстві не працювала, трудових відносин з ФОП [PERSON] не мала, заробітну плату не отримувала, позивачем не доведено сам факт працевлаштування, надані лише копії паперів, оригіналів яких ніколи не існувало (а.с.133-135). Позивачем подано відповіді на відзив та клопотання про витребування у [PERSON] відеозапису з камери відеоспостереження аптеки за період з 17.07.2017 року по 04.10.2017 року (а.с.98-103, 141-149). Судом клопотання про витребування доказів - відеозапису задоволено ухвалою від 30.08.2018 року (а.с.161-165). Однак, на ухвалу суду надана відповідь про те, що відеозапис зберігається на комп'ютері протягом 7 діб і після цього строку автоматично видаляється, тому надати останній суду неможливо (а.с.168). Відповідачем подано клопотання про допит в якості свідків завідуючої аптеки [PERSON] та провізора [PERSON], яке задоволено ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.10.2018 року (а.с.70, 182-184). Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні, її показання оцінені позивачем як недостовірний доказ, про що подано відповідне клопотання (а.с.231-232). Від допиту свідка [PERSON] відповідач відмовилась, надала копію лікарняного листка щодо свідка і просила провести розгляд справи без допиту даного свідка через стан здоров'я останньої, яка проходить хіміотерапію у зв'язку з онкологічним захворюванням(а.с.214-219). Позивачем [PERSON] подана заява про призначення почеркознавчої експертизи записки розпорядження від початку вересня 2017 року, наданої відповідачем позивачу щодо вказівок на час відпочинку (а.с.169-170), однак від даної заяви позивач відмовилась у зв'язку з тим, що [PERSON] в судовому засіданні визнано, що дана записка складена нею (а.с.175). В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові обставин, пояснила, що працювала в аптеці ФОП [PERSON] без оформлення та трудового договору, документи її в аптеці не зберігались. Відповідач ФОП [PERSON] та її представник адвокат Книш А.Л. проти задоволення уточненого позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на відсутність будь-якого підтвердження факту працевлаштування і виконання трудових обов'язків [PERSON] на підприємстві відповідача, при цьому відповідач пояснила, що [PERSON] дійсно двічі приходила до неї з метою працевлаштування, показувала документи, однак вони не порозумілись і на роботу [PERSON] прийнята не була, а всі надані нею графіки роботи є чернетками, оригіналів яких не існує, оскільки складались вони з метою планування роботи позивача, про що згода не була досягнута. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази та показання свідка [PERSON]., приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем є ФОП [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання 61157, м. Харків, вул. Жутівська, 71, щодо відповідача проведено державну реєстрацію 28.12.1998 року, про що видано відповідне свідоцтво (а.с.41, 56). Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.03.2018 року ФОП [PERSON] має основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (а.с.42, 48). Позивач [PERSON] закінчила у 2015 році Національний фармацевтичний університет і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобула кваліфікацію провізора, про що видано відповідний диплом (а.с.64). Також позивачем отримано сертифікат провізора-спеціаліста за спеціальністю «Загальна фармація», дійсний до 12.02.2021 року (а.с.63). Останній запис у трудовій книжці, копія якої надана позивачем, свідчить про те, що [PERSON] 10.10.2015 року звільнена з Комунального підприємства охорони здоров'я «Аптека №195» у зв'язку з закінченням заочної частини інтернатури (а.с.65). В судовому засіданні визнано самим позивачем та обставина, що на роботу до ФОП [PERSON] в аптеку №1 за адресою: [ADDRESS] позивач офіційно не працевлаштовувалась. На підтвердження позовних вимог [PERSON] надано суду записку без адресата з розпорядженнями [PERSON], яка визнала в судовому засіданні її складання, однак за змістом носить беззв'язковий характер і прізвища [PERSON] не містить (а.с.4, 150, 175). Також позивачем надані ксерокопії Табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2017 року, де зазначені прізвища [PERSON] та [PERSON].(а.с.5, 27), однак дані ксерокопії не містять підпису завідуючої аптекою і, як пояснила в судовому засіданні відповідач, були лише чернетками для з'ясування можливого графіку роботи позивача, яка бажала працевлаштуватись. Наказ №4 від 02.10.2017 року та Акт №2 від 04.10.2017 року про результати проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в аптеці №1 станом на 2-3 жовтня 2017 року також надані суду лише в копіях і не стосуються періоду, про який зазначає позивач в позові як період її роботи, а також, як пояснила відповідач, були нею складені при підготовці первісного відзиву за порадою її представника [PERSON] (а.с.49-50). Свідок [PERSON], яка була завідуючою-провізором аптеки №1 на підставі трудового договору з ФОП [PERSON] від 03.04.2013 року і звільнилась за власним бажанням 31.01.2018 року згідно відомостей трудової книжки та копії трудового договору (а.с.235-241), в судовому засіданні підтвердила, що позивач [PERSON] приходила працевлаштовуватись до аптеки №1, однак ніколи не працювала в ФОП [PERSON]. Також свідок зазначила, що заробітна плата провізора в аптеці дорівнює мінімальній заробітній платі. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 зазначеної статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів: 1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів: 1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпПУ трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. П ри укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно з ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Крім того при регулюванні даного питання застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений КМУ від 08.02.1995 р. №100. Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Зокрема, питання відшкодування майнової шкоди регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою КМУ від 21.02.2001 року №159. Статтею 237-1 КЗпПУ передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В даному випадку суд, розглядаючи справу в межах позовних вимог, констатує, що позивачем [PERSON] не заявлена і відповідно не може бути вирішена судом позовна вимога про встановлення факту перебування у фактичних трудових відносинах з ФОП [PERSON] на підставі усного трудового договору. Суд не бере до уваги часткове визнання позову відповідачем у первісному відзиві, враховуючи, що це є правом відповідача, однак остання свою позицію змінила і таким правом не скористалась. При цьому в судовому засіданні визнані позивачем ті обставини, що її трудовий договір з відповідачем не оформлювався наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу ФОП [PERSON]. Протилежного в судовому засіданні на підставі досліджених доказів не встановлено. За таких умов всі позовні вимоги [PERSON], які стосуються стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від факту укладення трудового договору і виконання трудової функції позивачем, а також залежать від доведеності в судовому засіданні порушення прав позивача як працівника, задоволенню не підлягають в повному обсязі через їх безпідставність. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed