Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

28 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій, просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 14 червня 2018 року в сумі 140000,00 грн., а також судові витрати по справі в сумі 15400,00 грн. За наслідком розгляду справи 30 листопада 2018 року прийняте заочне рішення, яке за заявою [PERSON] скасоване та справу призначено до судового розгляду. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 14 червня 2018 року позичив відповідачу [PERSON] 140 000 грн., що підтверджено розпискою, складеною [PERSON] . Передача грошей відбулася в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Строк повернення позики визначено 14 липня 2018 року. Посилаючись на невиконання відповідачем умов договору, просить про стягнення суми боргу в судовому порядку. Позивач [PERSON] пояснив, що на прохання [PERSON] позичив йому кошти в сумі 140 000 грн. Як пояснив [PERSON] гроші йому були потрібні у зв`язку з скрутними сімейними обставинами. Гарантією виконання даного боргу була передача [PERSON] технічної документації на обладнання, належного [PERSON] , також останній запевнив його, про матеріальну допомогу з боку брата, який проживає та працює в США і пообіцяв переслати йому 2 000 доларів США. Натомість своїх зобов`язань [PERSON] не виконав, через що він був змушений звернутися до суду із цим позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, підтвердив обставини викладені у позовній заяві. Пояснив, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань за договором позики, а тому позивач має можливість на захист його прав лише в судовому порядку. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, мотивуючи відсутністю між ними позикових зобов`язань. Пояснив, що в 2018 році працював охоронцем на підприємстві ТОВ «Вікінг-Люкс» за трудовим договором, директором якого був позивач [PERSON] В травні 2018 року він вчинив три крадіжки дроту АСБл 3х95-10 на території підприємства ПрАТ «Житлопромбут-8» на загальну суму 9129 грн. Розписка, згідно якої він нібито отримав від позивача позику в сумі 140 000 грн. не відповідає дійсності та правовій природі договору позики. Такого договору в дійсності не було, тобто передачі грошей як і свідків [PERSON] та [PERSON] . В результаті інвентаризації було встановлено відсутність металевого дроту в кількості 410 метрів вартістю 537,17 грн. за один метр, тобто на суму 220239, 70 грн. [PERSON] придбав цю кількість дроту за 140 000 грн., тому примусили його написати розписку на таку суму, у зв`язку з чим позов у кримінальному проваджені подано не було. Таким чином, на нього поклали матеріальну відповідальність за всю недостачу. Вказує, що розписка була складена 14 червня 2018 року, а 12.06.2018 року [PERSON] заявив до поліції про здійснення ним - [PERSON] крадіжки, на вказане посилається як підтвердження обставин складання вище вказаної розписки під психологічним тиском. Свідок [PERSON] показала, що є бухгалтером підприємства, керівником якого є [PERSON] , та де працював [PERSON] охоронцем близько року. Була присутня при написанні розписки [PERSON] про отримання позики та при передачі грошей. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст.ст.6, 627 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 3 статті 1049 ЦК України визначає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з ст.ст.231, 233 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Пункти 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 роз`яснюють, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. На це вказує і остання практика апеляційної судової інстанції Миколаївської області, висловлена наприклад в справі 477/690/18, за аналогічними правовідносинами. Судом встановлено, що 14 червня 2018 року між сторонами було укладено договір позики в належній формі, отже сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, та за яким відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] 140 000 грн. у термін до 14 липня 2018 року. Договір та його умови підтверджується оригіналом розписки (а.с. 25). Про складання даної розписки та передачу грошей також підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] . Доказів щодо повернення відповідачем [PERSON] сум позики позикодавцю [PERSON] суду не надано. Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а за ст. 629 цього ж Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями ст.598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права. В той же час, відповідач свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, що, виходячи з положень ст. 545 ЦК України, підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки. Отже, за наведеного вище, матеріали справи свідчать про наявність між сторонами боргових зобов`язань та відсутність доказів здійснення психологічного чи фізичного тиску [PERSON] на [PERSON] при складанні розписки, що не може вказувати на її написання останнім поза його волею. За наведеного, позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума судового збору (а.с. 3) та документально підтверджених витрат на правничу допомогу (а.с. 11-13) в повному обсязі.

Outcome: approved