Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

27 березня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою із позовною заявою до ПуАТ «Костянтинівське автотранспортне підприємство 11409» про визнання дій незаконними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги він обґрунтовував наступними обставинами. Так, 06 січня 2019 року о 10.44 годині він підійшов до каси автостанції біля залізничного вокзалу та пред`явив посвідчення учасника бойових дій. Касир повідомила його, що пільгових квитків на рейс немає, перевізник їх не дає. Він був вимушений придбати квиток за повну вартість. Вважає, що відповідач порушив законодавство змусивши його заплатити за проїзд у приміському автобусі. Вказаними неправомірними діями йому було завдано моральну шкоду. Тому просив визнати дії відповідача щодо відмови у безоплатному проїзді в приміському автобусі незаконними, стягнути з відповідача вартість квитка 18,90 грн та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. До підготовчого судового засідання позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача у часткове відшкодування шкоди, завданої здоров`ю 20000 грн, за спричинення душевних страждань, приниження честі і гідності, ділової репутації 10000 грн, та стягнути кошти на придбання ліків в сумі 155,75 грн. Уточнені позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що незаконними діями працівників відповідача він був принижений як ветеран війни, учасник бойових дій, інвалід війни. Йому було спричинено ушкодження здоров`я, душевні страждання, принижена честь, гідність та ділова репутація, оскільки він є помічником Народного депутата України, заступником голови міської спілки воїнів-інтернаціоналістів (а.с.31-33). У судових засіданнях позивач [PERSON] підтримував уточнені позовні вимоги у повному обсязі, надав медичні документи на підтвердження наявних захворювань. Крім того, надав клопотання про стягнення з відповідача витрат на проїзд, пов`язаних із викликом свідка у судове засідання, в сумі 229,29 грн (а.с.70). У судове засідання 25 листопада 2019 року позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.94). Представник відповідача Стряпча І.О. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, підтримала письмові заперечення, наведені у відзивах на позов та уточнені позовні вимоги (а.с.17-19,47-49). Зазначила, що позивач не надав доказів спричинення йому матеріальної та моральної шкоди. Суд, допитавши за клопотання позивача свідка, розглянувши матеріали справи та додатково представлені документи в їх сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступних висновків. Так свідок [PERSON] , яка була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу неправдивих показань, пояснила у судовому засіданні, що дійсно у січні 2019 року вона спільно із позивачем [PERSON] користувалась приміським автобусом за маршрутом «Костянтинівка - с. Катеринівка». При цьому [PERSON] спілкувався спочатку із водієм автобусу, а потім із касиром у касі. Потім повідомив її, що йому відмовили у безоплатному проїзді та змусили придбати квиток за повну вартість. Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. В судовому засіданні встановлено та визнається сторонами, що позивач [PERSON] є ветераном війни, учасником бойових дій що підтверджується посвідченням серії [NUMBER], виданого 29.04.2013 року Костянтинівським ОМВК (а.с.6). Відповідно до п.7 ч.1ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач має право на безоплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньо- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Даний статус позивача та поширення на нього відповідних положень законодавства України про гарантії соціального захисту ветеранів війни, які регламентують безкоштовний проїзд всіма видами міського та приміського транспорту не оспорюються сторонами, та у відповідності до ч.1ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-ІІІ передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання транспортних послуг. Згідно із ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. За змістом п. 2ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. На підтвердження факту укладення з відповідачем договору перевезення позивач [PERSON] надав копію касового чеку № 692474 від 06.01.2019 року про сплату проїзду у автобусі за маршрутом «Костянтинівка - Катеринівка» вартістю 18,90 грн. де відповідач вказаний як перевізник. Але, вказаний документ не містить даних пасажира, а також виданий не працівником відповідача, а касиром ТОВ «Східні Автовокзали» - тобто іншої юридичної особи, що виключає відповідальність перевізника (а.с.8). 28 серпня 2019 року, тобто після закриття підготовчого провадження згідно ухвали суду від 10 липня 2019 року, та початком розгляду справи по суті, позивачем [PERSON] було подано клопотання про залучення ТОВ «Східні Автовокзали» до участі у справі у якості співвідповідача, але суд не враховує означене клопотання, як таке, що подано в порушення вимог ст.51 ЦПК України. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Найменування юридичної особи, працівник якої відмовив позивачу у пільговому проїзді, зазначено безпосередньо у касовому чеку про оплату проїзду у приміському транспорті. В силу ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про захист прав споживача, учасника бойових дій, стягнення безпідставно отриманих коштів, відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідач не відмовляв позивачу в оформленні квитка на пільгових умовах, так як та в судовому засіданні не встановлено достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували протиправність дій відповідача. В межах заявлених позовних вимог суд не дає оцінку діям або бездіяльності особам, які не є стороною по справі. Оскільки позивач, як учасник бойових дій, звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed