Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

28.04.2015 року ПАТ «КБ «Хрещатик» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що належить йому на праві власності (а.с. 2-5). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.06.2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] (а.с. 43). 02.11.2016 року ПАТ «КБ «Хрещатик» подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 152-155). Позивач позов мотивував тим, що 25.12.2009 року між ВАТ КБ «Хрещатик» (правонаступником є ПАТ «КБ «Хрещатик») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 20/09/фо/сі (із подальшим внесенням змін та доповнень), відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 2 150 000 грн. на строк до 25.12.2012 року із щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25% річних. Банк повністю виконав умови договору, однак [PERSON] своє зобов`язання не виконав і станом на 01.10.2016 року заборгованість по договору становить 6 368 747,90 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту 2 090 000 грн., заборгованості по відсоткам 2 568 483,09 грн., пені за прострочення сплати кредиту 825 098,33 грн., пені за прострочення сплати відсотків 885 166,48 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитом 19.07.2010 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 20/09/фо/сі-4, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 03.12.2002 року, заставною вартістю 387 045 грн. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи вартість цієї квартири становить 1 175 239 грн. Враховуючи те, що борг позичальником не погашений відповідно до ст.ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 572, 589 ЦК України позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 4, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., в житловому будинку № 8 по вул. Пирогова в м. Вінниці, що належить на праві власності [PERSON] і за рахунок коштів отриманих від реалізації на прилюдних торгах майна частково задоволити вимоги ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором № 20/09/фо/сі від 25.12.2009 року в сумі 1 175 239 грн. Встановити початкову ціну реалізації предмета іпотеки квартири [ADDRESS], загальною площею 65,7 кв.м., житловою 47,4 кв.м., на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що позовна давність до вимог банку не може бути застосована, оскільки згідно договору іпотеки строк дії договору до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а виконання основного зобов`язання було визначено між сторонами - до 25.12.2012 року. Крім того, позичальник [PERSON]В, визнавав свій борг, неодноразово звертався до банку з заявами про врегулювання відносин і 30.04.2014 року сплатив суму на погашення боргу в розмірі 45 000 грн., тому строк позовної давності перерваний. Крім того, просила врахувати, що за рішенням суду від 02.09.2015 року борг по кредитному договору в сумі 4 992 910,44 грн. стягнутий з [PERSON] і рішення суду він також не виконує, тіло кредиту в сумі 2 090 000 грн. не погашає. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і подав заяву про застосування до вимог ПАТ «КБ «Хрещатик» загальної і спеціальної (до вимог щодо погашення пені) позовної давності. Так, 09.02.2012 року ПАТ «КБ «Хрещатик» направив [PERSON] лист претензію, в якому зазначив, що змінює строк виконання основного зобовязання і вважає, що строк виконання настав з 16.02.2012 року. Таким чином, строк позовної давності до основної вимоги сплив в лютому 2015 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся лише 28.04.2015 року. Оскільки іпотека носить похідний характер та не може існувати самостійно без основного зобов`язання, сплив строку позовної давності до вимог, що виникли на підставі кредитного договору, є підставою для відмови в задоволенні позову до майнового поручителя. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] [PERSON] підтримав клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ПАТ «КБ «Хрещатик» підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 25.12.2009 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» (правонаступником є ПАТ «КБ «Хрещатик») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 20/09/фо/сі, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 1 650 000 грн. під 28% річних терміном погашення 25.12.2010 року. В червні 2010 року позичальник звернувся з клопотанням про збільшення суми кредиту на 500 000 грн. з встановленням загальної кредитної заборгованості в сумі 2 150 000 грн. та продовженням терміну погашення кредиту до 25.12.2011 року, в зв`язку з чим 19.07.2010 року укладений додатковий договір № 1 про внесення змін до кредитного договору від 25.12.2009 року. 18.10.2010 року між сторонами укладений додатковий договір № 2, відповідно до якого зменшено процентну ставку за кредитним договором до 25% річних та продовжено термін погашення кредиту до 25.12.2012 року, змінено графік погашення кредиту. 27.12.2010 року укладений додатковий договір № 3, згідно якого змінений графік погашення кредиту і встановлено, що погашення кредиту в сумі 2 150 000 грн. здійснюється до 25.12.2012 року, надано відстрочку у сплаті відсотків до 30.06.2011 року. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, передбачені кредитним договором, сплатити банку відсотки за користування кредитом і комісії у розмірах та порядку, передбачених кредитним договором та повернути банку суму кредиту в порядку і строки, передбачені цим договором. Пунктом 6.2.1 встановлено, що у випадку прострочення погашення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісії за розгляд та аналіз кредитного проекту, за відкриття кредитної лінії, за невикористаний залишок кредитних коштів, позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невикористаних зобов`язань за кожен день прострочення. Банк виконав своє зобов`язання за кредитним договором, проте позичальник [PERSON] борг не погасив. З метою забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 25.12.2009 року, між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] 19.07.2010 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 65,7 кв.м., житловою 47,4 кв.м. (а.с. 15-16). За погодженням сторін заставна вартість предмета іпотеки становить 387 045 грн. Сторони погодились з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки його вартість буде визначатись за цінами, що реально склались на ринку на момент задоволення на аналогічне предмету іпотеки майно. 29.10.2010 року між сторонами був укладений договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, згідно якого в новій редакції були викладені п.п. 1.1, 2.1 договору. Порядок виконання зобов`язань, що забезпечуються цією іпотекою, передбачені кредитними договорами, укладеними між позичальником та іпотекодержателем, згідно якого позичальник повинен повернути іпотекодержателю в строк до 25.12.2012 року кредит в сумі 2 150 000 грн., сплатити відсотки за користування кредитом з розрахунку 25% річних, впродовж строку користування кредитом, а у разі прострочення повернення кредиту повернути прострочений кредит з урахуванням індексу інфляції, а також сплатити комісії та штрафні санкції, передбачені кредитними договорами та відшкодувати іпотекодержателю можливі збитки, завдані неналежним виконанням зобов`язань за кредитними договорами. Запис про обтяження був внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 19.07.2010 року № 10049881 та до Державного реєстру іпотек 29.10.2010 року за № 10049966 (а.с. 49, 50). За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ст. 589 ЦК). За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 5 ст. 590 ЦК України якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, і який не був оспорений відповідачем (а.с. 156-158), станом на 01.10.2016 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 6 368 747,90 грн.: 2 090 000 грн. заборгованість по кредиту, 2 568 483,09 грн. заборгованість по відсоткам, 825098,33 грн. пеня за прострочення сплати кредиту, 885 166, 48 грн. пеня за прострочення сплати відсотків. Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2015 року у справі № 127/27568/14-ц з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Хрещатик» був стягнутий борг за кредитним договором № 20/09/фо/сі від 25.12.2009 року станом на 24.04.2015 року в сумі 4992910,44 грн. і в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на заставне майно. Рішення суду набрало законної сили. Порівнявши розрахунок боргу станом на 24.04.2015 року і станом на 01.10.2016 року судом встановлено, що сума непогашеного тіла кредиту залишилась незмінною, а проценти за користування кредитними коштами нараховані відповідно до ст. 536 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача повідомила, що рішення суду не виконане, а представник відповідача і третьої особи не надали доказів повного або часткового виконання рішення суду. Також сторони визнали, що заставне майно не реалізоване. Відповідно до п. 9 Постанови ПВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відміною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст.ст. 3, 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки /застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Таким чином, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства, умов іпотечного та кредитного договорів, за рахунок предмета іпотеки, належного відповідачу, позивач має право шляхом продажу задовольнити свої вимоги, які виникають із кредитного договору, оскільки зобов'язання позичальника за кредитним договором в частині повернення заборгованості, не виконується. Відповідно до положень\~статті 39 Закону України «Про іпотеку»\~реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону. Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 1\~ст. 41 Закону «Про іпотеку»\~реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду\~\~або\~\~за виконавчим написом нотаріуса,\~\~проводиться, якщо\~\~інше\~\~не\~\~передбачено\~\~рішенням\~\~суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого\~\~провадження, передбаченої\~Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього\~Закону. Оскільки борг позичальником [PERSON] не погашений, в рахунок часткового погашення боргу по кредитному договору в сумі 6368747,90 грн. станом на 01.10.2016 року слід звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. Згідно Закону України «Про іпотеку» [PERSON] як майновий поручитель відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 127/16-21 від 29.06.2016 року вартість квартири становить 1 175 239 грн. (а.с. 111-117). В зв`язку з цим початкову ціну реалізації предмета іпотеки слід визначити в розмірі 1 175 239 грн. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] подав клопотання про застосування позовної давності до вимог ПАТ «КБ «Хрещатик». Заяву мотивував тим, що згідно кредитного договору термін повернення кредиту настав 28.12.2012 року, тому вимоги позивача про стягнення пені, які відносяться до періоду з 12.02.2014 року по 11.03.2015 року, знаходяться за межами строку спеціальної позовної давності. Крім того, 09.02.2012 року ПАТ «КБ «Хрещатик» направив [PERSON] лист-претензію в якому вказав, що у випадку непогашення боржником прострочених платежів банк в порядку п. 5.2.2 кредитного договору використає своє право на дострокову вимогу всієї суми кредиту та вважає, що строк виконання основного зобов`язання настав в повному обсязі з 16.02.2012 року. В зв`язку з цим до вимог, що виникли на підставі кредитного договору, сплив 3-річний строк позовної давності в лютому 2015 року, а оскільки іпотека носить похідний характер та не може існувати самостійно без основного зобов`язання, сплив строку позовної давності до основної вимоги є підставою для застосування позовної давності до додаткової вимоги. Суд вважає таку заяву необґрунтованою, оскільки вона суперечить вимогам\~ст.ст. 257,\~258,\~589, 599 ЦК України, а також Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до\~статті 256 ЦК України\~, позовна давність -\~\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України\~). Стаття 266 ЦК України\~передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно частин першої, п'ятої\~статті 261 ЦК України\~перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Разом з тим, частинами 2, 3 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до наданих суду доказів, було встановлено, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 09 лютого 2012 року лист-претензію боржнику про погашення простроченої суми кредиту, відсотків та пені. В разі невиконання даної вимоги та у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково, банк повідомив, що змінює дату остаточного повернення кредиту в сторону зменшення та вважає його таким, що настав, починаючи з 16.02.2012 року. Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені,\~\~кредитор відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги. В межах строку позовної давності банк в 2014 році звернувся до суду з позовом до боржника [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором від 25.12.2009 року і рішенням Вінницького міського суду від 02.09.2015 року позов задоволено. В судовому засіданні відповідач заперечував з приводу позовних вимог, проте судом позовна давність застосована не була. Рішення набуло чинності. За таких обставин, суд вважає, що відповідно до ст. 264 ЦК України позовна даність до основної вимоги була перервана і не спливла, тому підстав для застосування позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки немає. Вирішуючи спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд також враховує, що відповідно до\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною п'ятою\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта\~статті 631 Цивільного кодексу України. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі\~\~припинення\~\~основного\~\~зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного\~\~договору та визнання договору іпотеки недійсним. Таким чином, якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, то усі права і обов'язки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до його повного виконання. Судом встановлено, що основне зобов'язання боржник не виконав, наявність та\~\~розмір заборгованості підтверджений наданим розрахунком заборгованості. Крім того, договір іпотеки не визнавався недійсним, строк його дії не закінчився. Згідно пункту 6.1 договору іпотеки від 19.07.2010 року цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов'язань за кредитними договорами. Таким чином, оскільки основне зобов'язання не виконано, основне зобов`язання не припинене, суд вважає, що строк дії іпотечного договору не закінчився. Оскільки при подачі позову позивач сплатив судовий збір в сумі 3 654 грн. (а.с. 1) та 13 974,59 грн. (а.с. 159) судовий збір в загальній сумі 17 628,59 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved