Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

27 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. У ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати будинок №37 по вулиці Льотній у місті Маріуполі спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]. Розділити нажите у шлюбі спільне майно будинок №37 по вулиці Льотній у місті Маріуполі з усіма надвірним господарськими та побутовими будівлями. Визнати право власності на 1/2 частину будинку №37 по вулиці Льотній у місті Маріуполі за [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що у період проживання у зареєстрованому із відповідачем шлюбі ними за спільні кошти було придбано 19/25 частини житлового будинку №37 по вулиці Льотна в місті Маріуполі та оформлено на імя [PERSON] Вказаний будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачу належить 1/2 частки придбаного будинку. Також даний будинок був придбаний за день до продажу квартири матері та його вартість втричі більша ніж вартість проданої квартири, тому вважає, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, а не за кошти від продажу квартири. Крім того, в 2015 році сторони спільно планували продати будинок та у звязку із цим зверталися за ріелторськими послугами, про що підписували спільну угоду. На підставі зазначеного та, посилаючись на положення частини 1 статті 60, ст.70, 71 СК України і на презумпцію спільності майна подружжя, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що 26 квітня 2005 року придбали спірний будинок за спільні кошти в розмірі 30 000,00 грн., які збирали з 2003 року. Позивач працювала на поштовому відділенні та після народження в 2004 році спільної дитини знаходилась у декретній відпустці. В 2014 році шлюб із відповідачем був припинений. Відповідач позов не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що 05.09.2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб. З травня 2003 року до 27.04.2005 року сімя спільно проживала в квартирі, що належить матері відповідача, [ADDRESS]. Після народження в 2004 році дитини було вирішено продати квартиру та придбати окреме житло для молодої сімї. 27 квітня 2005 року за договором купівлі-продажу була продана квартира, що належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та за частину коштів, отриманих від продажу квартири, був придбаний спірний будинок по вул.Льотна, 37. У зв'язку із цим нерухоме майно, розташоване за адресою: м.Маріуполь, вул.Льотна, 37, не було придбано внаслідок спільної праці та не є спільною власністю подружжя. Також в судовому засіданні відповідач зазначив, що фактично відбувся обмін нерухомим майном: в обмін на квартиру матері було отримано у власність квартиру, яку оформлено на матір, та будинок, який був оформлений на його імя. За спірний будинок грошові кошти сплачував покупець материної квартири. Покупці квартири повністю домовлялися за придбання двох обєктів для матері та спірного будинку. При цьому [PERSON] не вносила жодних коштів на придбання квартири. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. 25 березня 2014 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується відповідним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області (а.с.6). 26 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини будинку, за яким [PERSON] придбав у власність 19/25 частини житлового будинку з надвірними побудовами, що розташований в місті Маріуполі по вул.Льотна, №37 (а.с.89, 96). Згідно пункту 3 договору продаж житлового будинку з надвірними побудовами вчинений за 32 400,00 гривень. При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 [PERSON] кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. [PERSON] кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості [PERSON] кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 [PERSON] кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже для правильного застосування ст.60 [PERSON] кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити факт наявності спільних доходів сімї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира №45, яка розташована по проспекту Ілліча, будинок 140 в місті Маріуполі, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане ЖКУ ВАТ «Азов» від 23 лютого 1998 року №64 (а.с.179). Отже вказане нерухоме майно було спільним майном сімї відповідача, яке набуте було ним до шлюбу із позивачем [PERSON] 27 квітня 2005 року вказана вище квартира була продана покупцям [PERSON] та [PERSON], про що укладено нотаріальний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1220 (а.с.88). Згідно пункту 4 даного договору продаж квартири вчинено 11058,00 гривень. Крім того, 21 квітня 2005 року [PERSON] придбала у власність квартиру №2 в будинку №19, розташованому по вул. 24 квартал в місті Маріуполі, про що було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1142 (а.с.116). Наведені письмові докази свідчать, що відповідач на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку був співвласником частини квартири [ADDRESS], яку набув до моменту укладення шлюбу із позивачем, тобто перебувала вона у відповідача на праві особистої приватної власності. Примітним є те, що вказана квартира була продана [PERSON] на наступний день (27 квітня 2005 року) після укладення ним договору купівлі-продажу будинку по вул.Льотна, 37. Факт одночасного укладення двох договорів відчуження та придбання житла в зазначений короткий проміжок часу свідчить про наявність наміру в діях відповідача здійснити обмін нерухомим майном або так само придбати майно за кошти, виручені від продажу житла, яке належало на праві особистої приватної власності одного із подружжя. Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона із своїм сином [PERSON] та невісткою [PERSON] з 2003 року спільно проживали в [INFO], яка належала на праві власності їй та її дітям. В 2005 році вони вирішили розділитися та провести обмін квартири на два окремих житла. За квартиру, що розташована [ADDRESS], покупці пропонували кошти, але вона вирішила, що взамін їм необхідно два окремих житла. Згодом знайшлися покупці, із якими домовилися про обмін. Після чого були укладені нотаріальні договори, за якими була відчужена їх спільна квартира [ADDRESS] та взамін за договором купівлі-продажу їм передана двокімнатна квартира, а [PERSON] і [PERSON] отримали у власність будинок по вул.Льотна, 37. За даними договорами будь-яких грошових коштів вони не отримували та не платили, оскільки відбувся обмін житлом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був співвласником частини квартири, що розташована в [ADDRESS], яку в 2005 році вирішили обміняти на житло для матері та рідного брата [PERSON] На їх квартиру знайшлися два чоловіки [PERSON] та [PERSON], які хотіли відкрити в їх квартирі на першому поверсі магазин, та запропонували на обмін інші два житла. Після чого у нотаріуса були укладені відповідні угоди, за якими була відчужена їх спільна квартира та взамін були передані у власність квартира для матері та для брата будинок по вул.Льотна, 37. Жодних грошових коштів за договорами він не бачив та не отримував, оскільки вважав ці договори обміном. Свідок [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача [PERSON] та разом із ним була співвласницею квартири, яка розташована в [ADDRESS]. Після одруження брата в 2003 році їх сімєю було прийнято рішення провести обмін належної їм квартири на два окремих житла для матері і брата. Після чого знайшлися покупці, які запропонували вигідний варіант обміну квартири на два окремих житла. Після чого у нотаріуса був укладений відповідний договір обміну, за результатами якого [PERSON] із дружиною перейшли проживати у будинок по вул.Льотна, 37, а матір в квартиру на 24 кварталі. При укладенні нотаріальних угод жодних грошових коштів не було, оскільки був обмін. [PERSON] в цей час не була присутня, оскільки знаходилася із дитиною в декретній відпустці. Свідок [PERSON] в судому засіданні пояснив, що він разом із [PERSON] вирішили придбати у сімї [PERSON] квартиру №45, що розташована по пр.Ілілча, 140 на першому поверсі будинку для зайняття підприємницькою діяльністю. Але власники [PERSON] та [PERSON] відмовилися від отримання будь-яких грошових коштів та наполягали на здійсненні обміну із наданням їм іншого окремого житла для матері та сина з дружиною. При цьому наполягали на придбанні для них спочатку необхідного житла взамін і лише після цього погоджувалися укласти угоду купівлі-продажу їхньої квартири. Після чого він разом із своїм напарником [PERSON] знайшли для сімї [PERSON] підходящу квартиру та будинок, які були придбанні спочатку за власні кошти [PERSON] та [PERSON] [PERSON] вони здійснювали безпосередній повний розрахунок у нотаріуса із власниками двох житлових приміщень та оформлювали вказане житло одразу на двох осіб на матір та сина. І лише через декілька днів після цього була укладена угода купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за якою жодних грошових коштів ними не вносилось, оскільки раніше взамін було придбано будинок та квартиру для продавців. Фактично між сторонами був обмін житлом. Всі угоди купівлі-продажу були оформлені підряд в короткий проміжок часу. За які точно суми коштів були проведені всі угоди купівлі-продажу вже не памятає через те, що минув значний проміжок часу. Також повідомив, що його напарник [PERSON], який є співвласником квартири, на даний час знаходиться за межами країни та не зможе прибути в судове засідання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була власницею будинку по вул.Льотна, 37 в місті Маріуполі та в 2005 році вирішила продати будинок. В той час до неї прийшли [PERSON] та його мати і повідомили, що вони проводять обмін свого житла для того, щоб розїхатися по різних домоволодіннях. Квартиру для матері вже підібрали, а зараз шукають підходящий будинок для сина. Після цього домовилися оформити угоду та придбати будинок. В день оформлення угоди прибули два чоловіки, підприємці, які забрали їх до нотаріуса для підписання всіх документів та проведення розрахунку за будинок. Купівлю будинку оформили на [PERSON], але грошові кошти та розрахунок із нею проводили інші два чоловіки, які передали їй приблизно 14000,00 доларів США за проданий будинок. Будь-яких грошових коштів від сімї [PERSON] вона не отримувала. Вказані пояснення свідків повністю узгоджуються із письмовими доказами у справі, зокрема, договорами купівлі-продажу нерухомості, укладеними в незначний короткий проміжок часу між собою, за якими [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в квітні 2005 року здійснили відчуження належної їм на праві спільної часткової власності квартири, та взамін [PERSON] та [PERSON] було надано у власність інші два окремих житла. При цьому за придбаний за нотаріальним договором купівлі-продажу будинок [PERSON] не сплачував будь-яких грошових коштів, про що в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON], яка була власником спірного будинку, та [PERSON], який був покупцем квартири та здійснював розрахунок за придбаний для [PERSON] будинок. З наведених показів свідків вбачається, що в дійсності сторони мали намір укласти договір обміну, під час якого сімя [PERSON] здійснювала відчуження своєї приватизованої квартири двом покупцям [PERSON] та [PERSON], які зі свого боку заздалегідь придбавши та оплативши інше житло, передавали його за договорами купівлі-продажу [PERSON] у виді спірного будинку та квартири для його матері. Детальний аналіз письмових доказів та пояснень свідків в сукупності дає підстави для висновку, що фактично внаслідок почергового укладення декількох договорів відчуження житла відбувся обмін однієї квартири, яка розташована [ADDRESS], на два інших житла, в тому числі спірного будинку, який розташований по вул.Льотна, 37. Тобто фактично між сторонами угоди купівлі-продажу квартири [PERSON], яка розташована [ADDRESS], мав місце обмін житлом: одна квартира була відчужена та взамін було передано квартиру та спірний будинок. Будь-якої передачі спільно нажитих грошових коштів за придбаний під час шлюбу спірний будинок судом встановлене не було та спростовується показами свідків, які були сторонами угод за договорами купівлі-продажу. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Проаналізувавши в сукупності всі докази у справі суд приходить до висновку, що спірний будинок був придбаний [PERSON] внаслідок обміну нерухомим майном, яке було набуте ним в ході приватизації до укладення шлюбу, тобто придбання спірного будинку відбулось за кошти (майно), які належали [PERSON] особисто. Будь-якої спільної участі [PERSON] коштами або працею в набутті спірного будинку судом не встановлено. З огляду на це частина житлового будинку, яка була придбана [PERSON] 26.04.2005 року, не належить до спільного сумісного майна, а відповідно до статті 57 [PERSON] кодексу України є особистою власністю відповідача і у звязку із цим не підлягає поділу між подружжям.

Outcome: approved