Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~28.05.2020 року [PERSON] звернувся до Корабельного\~районного суду\~м.\~Миколаєва із\~позовною заявою\~до [PERSON] , в якому просив зменшити розмір аліментів, які були стягнуті з нього на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.07.2017 року, справа № 488/1586/17, з 1/4 частини на місяць до 1/6 частини від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімум, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він та відповідач по справі є батьками неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із відповідачем. За рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.07.2017 року з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно. Зазначає, що з часу ухвалення зазначеного рішення суду змінилося його сімейне становище та відповідно і матеріальне становище. Так, 26.04.2018 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] та від даного шлюбу у них народилася дитина, син [PERSON] , [INFO] . На час звернення до суду його дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 х років, дружина та дитина проживають разом із ним та перебувають на його утримання. Посилаючись на те, що з 2017 року з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, він одружився, в нього народилася друга дитина, дружина не працює, то ці обставини змінили його матеріальний стан в сторону погіршення, тому він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві з урахуванням доказів, що містяться у матеріалах справи. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволені позовних вимог за їх безпідставністю. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, заперечення відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття: Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов`язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається і тоді, коли дитина народилася у шлюбі, який пізніше було визнано недійсним, а також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із відповідачем. За рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.07.2017 року з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісячно. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] . Відповідно до рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.07.2017 року справа № 488/1586/17 з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] \~ стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від всіх видів заробітку щомісячно і до повноліття дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини, починаючи з 27.04.2017 року. 26.04.2018 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] та від даного шлюбу у них народилася дитина, син [PERSON] , [INFO] . На час звернення до суду його дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3 х років, дружина та дитина проживають разом із ним та перебувають на його утримання. Посилаючись на те, що з 2017 року з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, він одружився, в нього народилася друга дитина, дружина не працює, то ці обставини змінили його матеріальний стан в сторону погіршення. Також позивач посилається на те, що теперішні виплати по аліментам перевищують 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та те, що відповідач також працює і повинна разом із ним утримувати спільну дитину. Проте суд не може погодитися з таким твердженням позивача з огляду на те, що законодавчо передбачено саме мінімальний поріг по сплаті аліментів в 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто відповідач немає сплачувати менше зазначених процентів, тож розмір стягуваних аліментів відповідає нормам Сімейного кодексу України та відповідає потребам дитини, яка має вади зору, займається з репетиторами, відвідує спортивну секцію. Щодо забезпечення дитини відповідачем то судом встановлено, що відповідач працює і утримає дитину навпіл, що є незаперечним фактом бо дитина мешкає разом із матірю. \~ \~ \~ \~Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Так, Верховним Судом винесено постанову від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19, в якій викладено наступну правову позицію: Верховний Суд вказав, що звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки народилася дочка від іншого шлюбу. Статтею 192 СК України\~передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що\~підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава\~для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Також ВС зазначив, що суди не звернули уваги на те, що\~зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Колегія суддів вирішила, що суди не врахували те, що позивач належними та допустимими доказами\~не підтвердив погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, а навпаки судами було встановлено збільшення доходів останнього. Крім того,\~батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Досліджені у судовому засіданні докази, надані позивачем, не підтверджують погіршення його майнового стану у зв`язку із народженням дитини від іншого шлюбу, також не підтверджують неможливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному рішенням суду, а тому підстави для задоволення позовних вимог у суду відсутні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed