Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

28 липня 2016 року\~ до\~ Куйбишевського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], про стягнення боргу за договором позики. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] вказав, що 26 грудня 2011 року до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому в борг 100\~000 грн. 00 коп. з узгодженим між сторонами еквівалентом вказаної суми на момент укладення договору позики до долара США, яка складає 12500 (дванадцять тисяч пятсот) доларів США 00 центів за курсом НБУ. З метою фіксації своїх договірних зобовязань сторони склали розписку, відповідно до якої [PERSON] повинен був повернути солідарно з [PERSON] у жовтні 2012 року вказану суму, але не повернув. З метою виконання своїх зобовязань [PERSON] 05 грудня 2013 року надав позивачу розписку з урахуванням суми коштів, яку повинен був повернути позивачу в еквіваленті до курсу долара США станом на 05.12.2013, що на цей момент склало 108000 грн. 00 коп. еквівалентно 13170 доларів США 00 центів за курсом НБУ. До сьогоднішнього часу відповідачі не повернули борг чим порушили взяті на себе зобовязання. У звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду із вищевказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, прохав їх задовольнити по тих підставах, які були зазначені в позові. При цьому пояснив, що за даним договором позики 26 грудня 2011 року він передав [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 100\~000 грн. , що було еквівалентно 12\~500 доларів США. Оскільки [PERSON] та [PERSON] не виконали своїх зобовязань та не повернули борг при цьому строк позовної давності за даною розпискою спливав, тому 05 грудня 2013 року [PERSON] та [PERSON] переписали розписку на суму 108\~000 гривень з урахуванням відсотків за користуванням грошовими коштами , що на момент написання розписки складало еквівалент 13\~170 доларів США. Дану розписку відповідачі написали власноручно і передали його довіреній особі [PERSON] До цього часу борг відповідачами не повернутий , тому позивач [PERSON] прохає задовольнити позов та стягнути з відповідачів на його користь 327\~933 гривені 00 копійок , що є еквівалентом 13\~170 доларів США. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково і пояснив , що дійсно 26 грудня 2011 року за договором позики він разом зі своєю дружиною [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 100\~000 гривень, що на той час було еквівалентно 12\~500 доларів США, які зобовязувалися повернути до жовтня 2012 року, про що ними була написана відповідна розписка. У зазначений строк ними була повернута частина коштів в сумі 60\~000 гривень, однак будь-яких письмових доказів на підтвердження повернення частини коштів у нього не має, решту суми він не повернув до цього часу. 05 грудня 2013 року він написав розписку про отримання в борг від [PERSON] коштів в сумі 108\~000 грн. При цьому будь-яких коштів від [PERSON] 05 грудня 2013 року він не отримував. Сума в 108\~000 гривень складалася із 40\~000 гривень боргу за договором позики від 26 грудня 2011 року та решти відсотків за користування грошовими коштами. Дану розписку також підписала його дружина [PERSON], яку потім передали довіреній особі [PERSON] - [PERSON] Відповідач [PERSON] пояснив , що визнає позовні вимоги в частині 40\~000 гривень не сплаченого ним боргу за договором позики від 26 грудня 2011 року в решті позов не визнає і прохає відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов також визнала частково в розмірі 40\~000 гривень . Надала пояснення аналогічні поясненням відповідача [PERSON] Крім того пояснила, що підписуючи розписку 05 грудня 2013 року вона не розуміла , чому до суми боргу , що залишилася в розмірі 40\~000 гривень за договором позики від 26 грудня 2011 року були включені відсотки за користування кредитом, суму яких також прирівняли до еквіваленту доларів США. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що при написанні розписок від 26 грудня 2011 року та 05 грудня 2013 року насильства чи погроз застосування насильства до них з боку [PERSON] чи [PERSON] не було . Представник відповідача [PERSON]. адвокат [PERSON] прохав відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що за розпискою від 05 грудня 2013 року ніякого договору позики на суму 108\~000 гривень між позивачем та відповідачами не укладалося і грошові кошти не передавалися , про що сторони повідомили в судовому засіданні. За договором позики від 26 грудня 2011 року строк позовної давності сплив, тому він прохає суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він працює разом з [PERSON] 26 грудня 2011 року в його присутності [PERSON] дав в борг [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 100\~000 гривень, еквівалент 12.500 доларів США, про що останні написали відповідну розписку. Оскільки вони у встановлений строк не повернули борг, він на прохання [PERSON] 05 грудня 2013 року заїхав додому до [PERSON] та [PERSON], які в його присутності переписали розписку за договором позики від 26 грудня 2011 року і передали її йому , яку він в свою чергу потім передав [PERSON] Будь-якого примусу чи погроз з його боку чи з боку [PERSON] при написанні розписки [PERSON] та [PERSON] не було. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачів, їх представника , свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 26 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON],.[PERSON] було укладено договір позики (далі Договір ), за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 гривень 00 копійок , що складало еквівалент 12 500 доларів США. Останні солідарно зобовязувалися повернути борг до жовтня 2012 року. Згідно із статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як випливає з матеріалів справи та пояснень сторін, 26 грудня 2011 року відповідачем [PERSON] власноручно була складена розписка про отримання ним від позивача грошових коштів в сумі 100 000 гривень 00 копійок, що було еквівалентно 12\~500 доларів США , розписку підписали [PERSON], [PERSON] (а.с.4). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 525 та 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. При цьому аналіз норм статті 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті , сума , що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~уразі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у встановлений строк до жовтня 2012 року належним чином зобовязання не виконали, кошти позивачу [PERSON] не повернули. В звязку з чим на вимогу [PERSON] відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно написали розписку на суму 108\~000 гривень , що еквівалентно 13\~170 доларів США (а.с.5). Ці обставини підтвердили в судовому засіданні позивач [PERSON], свідок [PERSON], а також відповідачі [PERSON] та [PERSON], які і на даний час визнають , що ними борг в повному обсязі не повернуто і вони визнають суму боргу в розмірі 40\~000 гривень. Вирішуючи питання , щодо суми коштів , яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача , суд виходить із того , що за договором позики від 26 грудня 2011 року сума переданих коштів складала 100\~000 гривень , еквівалентно 12 500 доларів США , що на момент винесення рішення за курсом Національного Банку України (12\~500 х 25,97) складає 324 625 гривень 00 копійок, і саме ця сума підлягає стягненню. Посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на той факт , що ними було повернуто 60\~000 гривень , не підтверджуються належними доказами , тому не приймаються судом до уваги. Позивачем також не підтверджені обставини збільшення суми боргу з 100\~000 гривень (12\~500 дол. США) до 108\~000 гривень (13\~170 дол.США) , як сума відсотків за користування кредитом , оскільки в договорі позики від 26 грудня 2011 року питання сплати відсотків не обумовлені, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання , щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності, на яких наполягав адвокат [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно ст..256,257 ЦК України позовна давність це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За договором позики від 26 грудня 2011 року свої зобовязання відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали виконати до жовтня 2012 року, тому з цього часу почався перебіг позовної давності, який мав сплинути в жовтні 2015 року. Разом з тим відповідно ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії , що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на підтвердження визнання ними свого боргу перед [PERSON] за договором позики від 26 грудня 2011 написали повторну розписку 05 грудня 2013 року, тобто до спливу строку позовної давності вчинили дію, яка свідчить про визнання ними свого боргу, тим самим строк позовної давності було перервано і його відлік почався заново з 05 грудня 2013 року і має сплинути 05 грудня 2016 року. Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом 28 липня 2016 року. Тому зважаючи на викладене вище , строк позовної давності звернення ним до суду за захистом свого права не пропущено. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] задоволені частково , у відповідності до ст..88 ЦПК України на його користь підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial