Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

28 травня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 15 серпня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного провадження, на підставі статті 274 ЦПК України /а. с. 46-47/. 26 листопада 2018 року від відповідача до суду засобами поштового зв`язку надійшли заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, що вмотивовані переконанням про те, що справа не може вважатися малозначною, оскільки ціна позову становить 2 500 000, 00 грн, що перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які ухвалою судді від 11 лютого 2019 року враховано і призначено справу до розгляду у підготовчому провадженні /а. с. 50-53, 61-62/. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 76 від 08 лютого 2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та передано матеріали справи судді Литвиновій І. В. Стороною відповідача 28 березня 2019 року подано відзив на позов [PERSON] , у якому вимоги позову не визнано /а. с. 71-77/. 15 квітня 2019 року від позивача отримано відповідь на відзив відповідача /а. с. 95-99/. Ухвалою судді від 24 червня 2019 року у справі закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 138/. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача суму упущеної вигоди у розмірі 1 500 000, 00 грн та суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000, 00 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період з 20 червня 2017 року по 25 червня 2017 року перебував за кордоном України і отримував від відповідача повідомлення про використання роумінгу, а після повернення його абонентський номер був відключений оператором. З`ясовуючи обставини відключення, позивач дізнався, що на його ім`я нарахована заборгованість у розмірі 549 870, 31 грн. В останніх листах від відповідача вказано, що заборгованість виникла з угоди про надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку / безпроводового доступу до мережі Інтернет, який, як стверджує позивач, не підписував. Позивач зазначає, що дії відповідача щодо відключення його телефонного номеру від обслуговування та вимагання коштів за послугу, яку він не замовляв є порушенням його прав, що призвело до втрати доходів, які він міг реально одержати за звичайних обставин, оскільки через те, що він не перебував на зв`язку договір № 01.19.06/17 з ТОВ «Фермер-2007» було розірвано з ініціативи останнього. В обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди вказано, що більше 1 500 осіб знають номер телефону позивача ( [NUMBER] ) як його особистий номер, весь приватний та діловий зв`язок здійснювався саме через нього, він був зазначений в укладених позивачем як керівником юридичної особи та бізнесменом у договорах, і зазначений у багатьох випадках як чи не єдиний засіб зв`язку з ним, як стороною договірних відносин. Через відключення телефонного номеру від обслуговування довелося змінити звичний спосіб життя, витрачати час на спілкування з працівниками відповідача у м. Дніпро та написання звернень до нього, витрачання часу не на відпочинок та відновлення сили у відпустці, а на поновлення порушених прав. Емоційний стан набагато погіршився, коли позивач дізнався про розірвання контракту на 1 500 000, 00 грн, що спричинило підрив довіри до діяльності позивача, приниження його ділової репутації та престижу. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечували проти задоволення, просила відмовити у позові. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач та ЗАТ «Український мобільний зв`язок» (UMC), правонаступником якого є відповідач, в особі експерта по роботі з абонентами ДФ ЗАТ «УМЗ» [PERSON] , на підставі доручення № 01-231, 03 жовтня 2005 року року уклали договір № 2480043/1.11298406, згідно з яким позивачеві надано на обслуговування телефонний номер [NUMBER] , та додаткову угоду до нього № 2184963 /а. с. 79, 80/. Послуга «Міжнародна лінія» та «Міжнародний роумінг» була замовлена абонентом саме при укладанні договору № 2480043/1.11298406 від 03 жовтня 2005 року. Також 03 жовтня 2005 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою, у якій містилося прохання перевести картку передплаченої послуги стільникового зв`язку Sim-Sim, якій присвоєно номер [NUMBER] , на контрактні умови обслуговування /а. с. 81/. Укладаючи договір № 2480043/1.11298406 від 03 жовтня 2005 року, позивач також своїм підписом підтвердив правильність внесених до договору відомостей про нього та отримання ним Тарифів і примірника «Умов користування мережами мобільного зв`язку» /а. с. 78, 79/. Відповідно до п. 4.13 Умов користування, абонент зобов`язаний до початку користування будь-якою послугою ознайомитися з умовами її надання на офіційному сайті компанії. Зокрема, опис сервісу «Міжнародний роумінг» та умови і нюанси його використання розміщено в розділі «Мобільний зв`язок» - «Роумінг» - «Контракт». Крім того, 27 жовтня 2013 року додатково до основного договору сторонами була укладена додаткова угода у формі заяви, якою позивач замовив, серед інших, послугу мобільного Інтернету GPRS /а. с. 84/. Умови користування мережами мобільного зв`язку позивач отримав при укладанні договору 03 жовтня 2005 року та при поданні заяви 27 жовтня 2013 року додатково до основного договору, що в обох випадках підтверджується його власноручним підписом. Позивач самостійно у своєму позові зазначає, що з першого дня і протягом всього перебування за кордоном, а саме у період з 20 червня 2017 року по 25 червня 2017 року отримував повідомлення, які містили інформацію стосовно використання ним мобільного Інтернету у міжнародному роумінгу, що свідчить про належне виконання оператором своїх зобов`язань з надання послуг та інформування, а також про обізнаність позивача як абонента стосовно наявності у нього активованих зазначених послуг. Згідно з п. 12.3 Умов користування оператор не несе відповідальності за непрямі збитки, втрачену вигоду, які взагалі можуть виникнути. Згідно з п. 4.2-4.3 Умов користування і умовами Договору абонент зобов`язується вчасно оплачувати рахунки та, при необхідності вносити аванс, а також самостійно контролювати баланс коштів на особистому рахунку. Відповідно до пп. 5.9 та 10.4.1 Умов користування оператор має право тимчасово призупинити надання послуг мобільного зв`язку у випадку повного використання суми внесеного авансу й виникнення заборгованості на особовому рахунку. Таким чином, у результаті виникнення заборгованості на особовому рахунку абонента (позивача) 26 червня 2017 року відповідач призупинив надання послуг мобільного зв`язку за номером телефону позивача, право на що у відповідача передбачене пунктом 8 ст. 38 Закону України «Про телекомунікації», Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295. Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності, оскільки відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Частиною четвертою статті 623 Цивільного кодексу України передбачено врахування заходів, вжитих кредитором щодо їх одержання, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. Верховний Суд України у Постановах від 14 червня 2017 року у справі № 923/2075/15 та від 09 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12 зазначив, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наданими суду доказами спростовуються твердження позивача про відсутність між сторонами у справі договірних відносин та письмових угод в цілому, нав`язування йому послуг. Окрім того, суду не надано доказів реальності укладеної позивачем та ТОВ «Фермер-2007» угоди № 01.19.06/17, зокрема, відсутні докази початку виконання договору, не надано довіреність, яка була, за твердженням сторони позивача, у подальшому скасована у зв`язку із розірванням договору з ініціативи Товариства, а також відсутні докази можливості виконання позивачем умов цього договору, а саме підтвердження фахового рівня та можливостей виконати договір. Суд вважає слушними доводи сторони відповідача щодо того, що, будучи впевненим користувачем мобільного зв`язку, очолюючи власну юридичну компанію, за твердженням позивача, і укладаючи угоду цивільно-правового характеру на надання ним іншій юридичній особі послуг міг і повинен був передбачити додаткові можливості та засоби зв`язку з контрагентом, а не покладати долю угоди лише на єдиний зазначений номер мобільного телефону, оскільки на роботу мобільних пристроїв, серед іншого, можуть негативно впливати навіть погодні або географічні чинники, про що зазначено у правилах та умовах користування та належним чином доведено до відома абонентів. Від`їжджаючи за кордон, позивач міг і повинен був допускати, що телефон може опинитися поза зоною досяжності щонайменше через географічні чинники і він опиниться у ситуації, коли не зможе виконати зобов`язань, покладених на нього умовами угоди. Відповідно до норм ст.ст. 1166 та 1167 Цивільного кодексу України, підставами для відшкодування майнової та моральної шкоди є вчинення особою неправомірних дій чи бездіяльності, внаслідок яких було завдано моральної чи майнової шкоди. Вирішуючи даний спір, суд з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, враховуючи те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів про спричинення моральної шкоди саме діями або бездіяльністю відповідача, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю. На підставі встановлених обставин, що мають юридичне значення,

Outcome: dismissed