Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

29.03.2021 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла та стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позову зазначила, що на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2020 та право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У вказаній квартирі зареєстровані позивач та її двоє неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] зареєстрованого місця проживання у квартирі [ADDRESS] не мала, а відповідач [PERSON] знятий з реєстрації у вказаній квартирі з 24.06.2020 року. Оскільки відповідачі продовжують мешкати у вказаній квартирі без права на проживання, а позивач є власником спірної квартири, тому просила виселити [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2020 посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бірюковою О.В. зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №281, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 10, 11). Доказами, що підтверджують наведені обставини, є договір купівлі - продажу квартири від 23.06.2020 р. № 281 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2020 р. № 213664993 (а.с. 12). В квартирі зареєстровані місця проживання [PERSON] , та двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] зареєстрованого місця проживання у цій квартирі не мала, а у відповідача [PERSON] місце проживання у цій квартирі знято з реєстрації 24.06.2020 року, що підтверджується довідкою від 02.09.2020 року № 2043, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Власник-24» (а.с. 13). Згідно п. 13 Договору купівлі - продажу квартири від 23.06.2020 р. № 281 Продавець зобов`язується звільнити квартиру, яка є предметом цього договору, сплатити заборгованість з комунальних послуг за фактично прожитий час в квартирі, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали і передати квартиру Покупцю до 25 (двадцять п`ятого) червня дві тисячі двадцятого року. Проте, відповідач [PERSON] вказану квартиру не звільнив та фактично продовжує у ній разом із [PERSON] проживати, що підтверджується актом встановлення фактичного проживання (не проживання в квартирі) від 09.10.2020 року, затвердженим головою правління ОСББ «Власник-24» (а.с. 14). Разом з тим, будь-яких договорів, які б надавали відповідачам право користування цією квартирою, між позивачем, як її законним власником, та відповідачами не укладалось, а отже у останніх ні права власності, ні права користування нею на будь-якій іншій правовій підставі немає. Позивач та її неповнолітні діти не є членами однієї сім`ї з відповідачами по справі, спільного господарства не вели. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як зазначено в ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Норми частини 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, перебування у належній позивачу квартирі відповідачів та їх речей порушує право власності позивача на вказану квартиру та перешкоджає у здійсненні права користування нею для особистого проживання та проживання малолітніх дітей. Позивач вказує, що іншого житла, ніж квартира [ADDRESS] , в її володіння не має. Згідно с. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач направляла відповідачам письмову вимогу від 04.11.2020 р., у якій просила виселитися останніх їх з вказаної квартири, що підтверджується письмовими вимогами про виселення з квартири від 04.11.2020 року, а також видані поштовим відділенням накладні №№ 1400050224114, 1400050224106, які підтверджують надсилання вказаних вимог (а.с. 17, 18). Відповідачами письмові вимоги були отримані 07.11.2020 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення та роздруківками з офіційного веб-сайту Укрпошти щодо вручення поштових відправлень зі штриховими ідентифікаторами №№ 1400050224114, 1400050224106, їх адресатам ( а.с. 19-21). 18.12.2020 [PERSON] , у присутності членів правління ОСББ «ВЛАСНИК-24» та мешканців будинку [ADDRESS] особисто просила [PERSON] та [PERSON] виселитися з квартири № 287 у цьому будинку, оскільки бажає у ній проживати сама разом зі своїми неповнолітніми дітьми. Доказом, що підтверджує наведені обставини, є акт від 18.12.2020 року затверджений головою правління ОСББ «ВЛАСНИК-24» Комковим Ю.В. (а.с. 24). Крім того, 18.12.2020 року з приводу створених позивачу з боку відповідачів перешкод у користуванні власною квартирою, остання звернулася до чергової частини ГУНП в Чернігівській області. Повідомлення зареєстроване в журналі Єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події за № 63439 від 18.12.2020 року. В ході проведення перевірки співробітники поліції неодноразово виходили за вказаною адресою та намагалися поспілкуватися з [PERSON] та [PERSON] , але останні двері не відчиняли. За результатами перевірки позивачу було надано рекомендацію звернутися до суду, що підтверджується листом Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 22.12.2020 р. № Ш-9631/124/49/10/2020 та довідкою від 22.12.2020 р. № 14951 про результати перевірки інформації, викладеної у повідомленні № 63439 (а.с. 25, 26). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з абзацом 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України). Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З приводу застосування ст. 391 Цивільного кодексу України у прийнятій по аналогічній справі постанові Верховного Суду від 21.09.2020 р. у справі № 676/6274/17 зазначено, що наведена норма права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також: не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом виселення. В постанові Верховного Суду від 07.03.2018 р. у справі № 677/1656/15-ц, зазначено, що норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла, тому знаходження відповідачів та їх речей в квартирі [ADDRESS] без законних підстав створює перешкоди позивачу, як її законному власнику, у користуванні цією квартирою для особистого проживання та проживання неповнолітніх дітей, які зареєстровані у вказаній квартирі, порушує право позивача на житло, а тому слід виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже слід стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] у повернення сплаченого судового збору в розмірі по 454 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: approved