Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

28.10.2020 позивач [PERSON] звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із вказаним позовом мотивуючи його тим, що 27.06.2014 вона розірвала шлюб із відповідачем. Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на утриманні позивача, частково на утриманні батька, але потребує від нього більшого матеріального забезпечення. Позивач вказує, що відповідач добровільно сплачувати аліменти на утримання доньки в достатньому обсязі не має наміру, хоча позивач не заперечує того, що частково матеріальне утримання дитині він надає. Але тих грошових коштів не вистачає на потреби дитини, враховуючи, що вона має вади зору, хворіє на змішаний астигматизм, у звязку з чим потребує окуляри для постійного носіння. У зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів та просить стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась. Надала через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи про стягнення аліментів провести у її відсутність. Позов підтримує та просить його задовольни (а.с. 32). Відповідач [PERSON] до судового засідання також не з`явився. Надав через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу у його відсутність. Щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши заяви сторін та матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 27.06.2014 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішення набрало законної сили 07.07.2014 (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області до складу сім`ї [PERSON] входить дочка [PERSON] , 2012 року народження. Виписками обстеження (а.с. 10-12) зазначається про наявність вад зору у [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення і в національному законодавстві. Так, відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з п. 17 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дітей той із них, з ким вони проживають, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Ненадання відповідачем у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд ураховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та відповідача, визнання позову відповідачем, відсутність у відповідача інших дітей, тому суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини слід визначити в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, починаючи їх стягнення з дня звернення позивача до суду з цим позовом (28 жовтня 2020 року) і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved