Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

27 серпня 2014 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просить стягнути з відповідачів на користь [PERSON], проценти за користування неповернутою частиною позичених коштів і три проценти річних за період з 31 грудня 2012 року по 27 січня 2014 року в сумі, еквівалентній 824 доларам США за курсом НУ на день ухвалення рішення, а також передбачену сторонами у договорі позики неустойку за прострочення виконання зобов'язання за період з 27 січня 2013 року по 27 січня 2014 року в сумі, еквівалентній 140 525 доларам США та понесені ним судові витрати відповідно наданих квитанцій. В обґрунтуванні своїх позовних вимог представник позивача зазначає, що 19 січня 2011 року між позивачем та відповідачами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], за умовами якого відповідачі позивають у позивача 8 050 доларів США, які зобов'язуються повернути у встановленому наступним чином порядку - не пізніше 19 березня 2011 року 350 доларів США; не пізніше 19 травня 20111 року - 350 доларів США та не пізніше 19 липня 2011 року - 7350 доларів США. Оскільки умови цього договору з боку відповідачів не виконувалися він звернувся з відповідним позовом до суду. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2013 року з відповідачів на користь позивача було стягнуто 61146, 10 грн., що є еквівалентом 7700 доларів США за курсом НБУ заборгованості за договором позики, 3% річних від простроченої поверненням суми боргу за відповідний період прострочення 2669,66 грн., що еквівалентно сумі 334 доларів США та понесені судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2013 року в рішенні суду виправлена описка. Рішенням судової колегії у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2014 року зазначене рішення Ленінського районного суду змінено. З відповідачів солідарно на користь позивача стягнуто проценти за період користування до дня повернення позики в розмірі 9220,17 грн., неустойка в розмірі 1 126 293, 63 грн. заборгованість за договором позики в сумі 61546, 10 грн., що еквівалентно сумі 7700 доларів США, і іншій частині рішення залишено без змін. Однак, незважаючи на рішення суду, що набрали чинності, відповідачами на сьогоднішній день зобов'язання по поверненню суми боргу не виконано, тож позивач знов змушений звертатися до суду за захистом своїх інтересів та стягнення процентів за користування позикою, 3% річних та передбаченої договором позики неустойки за час порушення своїх зобов'язань після набранням рішенням Ленінського районного суду м. Харкова чинності. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі та представник відповідачів [PERSON] у судове засідання заявились, позовні вимоги не визнали та пояснили, що дійсно вони мають суму заборгованості за договором позики від 19 січня 2011 року в розмірі еквівалентній 7700 доларів США. Однак, рішенням Харківського апеляційного суду від 27.01.2014 року на користь позивачів вже стягнуто неустойку, обраховану з цієї суми, в розмірі 1 126 293, 63 грн., за останній рік перед зверненням до суду. Це рішення в частині стягнення неустойки скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2014р. та направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Таким чином, на їх думку, на користь позивача вже стягнута пеня за договором позики. Стягнення пені у цій справі за тим же договором позики по суті є подвійним стягненням пені і повторним притягненням до такого виду юридичної відповідальності. Тому вони просять застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення пені в розумінні ч. 2 ст.267 ЦК України. Крім того, позивач не має права заявляти вимоги про стягнення 3% річних в разі заявлення ним вимог про стягнення процентів за договором позики на підставі ч. 1 ст. 1058 ЦК України. Сама ж сума пені, нарахована позивачем у 18,5 разів перевищує суму основного боргу, на підставі чого вони просили суд застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази приходить до наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави для припинення зобов'язання визначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Судом встановлено, що 19 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно яким, згідно якому відповідачі отримали в позику 8 050 доларів США з умовою повернення не пізніше 19.03.2011 р. 350 доларів США; не пізніше 19.05.2011 року - 350 доларів США та не пізніше 19.07.2011 р. - 7 350 доларів США, тобто із зобов'язанням відповідачів здійснити остаточне повернення своєї суми в термін до 19.07.2011 р. Згідно п. 7 договору позики сторони домовились, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальники повинні солідарно сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 5 процентів від простроченої суми за кожен день прострочення. Станом на сьогоднішній день обсяг заборгованості за договором позики становить 7700 доларів США. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2013 року позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено частково: з відповідачів стягнуто суму заборгованості за основним боргом в сумі 61546,10 грн. (що дорівнює еквіваленту 7700 доларів США на час винесення рішення); 3% річних від простроченої поверненням суми боргу з 25.07.2011 р. по 27.12.2012 р. в розмірі 2669,66 грн. (що еквівалентне 334 доларам) та понесені судові витрати. Рішенням від 27 січня 2014 року апеляційний суд Харківської області змінив зазначене рішення Ленінського районного суду м. Харкова, стягнувши додатково з відповідачів проценти за період користування в розмірі 9220,17 грн. та 1 126 293, 63 грн. неустойки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2014 р. рішення апеляційного суду Харківської області в частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки скасовано та справа передана на розгляд у суд апеляційної інстанції. На сьогоднішній день позивач ставить питання про стягнення загальної суми процентів за користування позикою та трьох процентів річних за період з 31.12.2012 р. по 27.01.2014 року, а також неустойку (штраф) за період з 27.01.2013 р. по 27.01.2014 р. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позивальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 ЦК України. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у ст.. 536 ЦК України - це плата за користування чужими коштами. Тому, зокрема, якщо в законі або договорі, укладеному сторонами, не передбачено розмір процентів за користування чужими коштами, то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення трьох процентів (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом), за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Якщо договором не встановлений розмір процентів,їх рівень визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно офіціальних даних, облікова ставка Національного Банку України з 31.12.2012 р. по 10.06.2013 р. складала 7,50 %, в період з 10.06.2013 року по 13.08.2013 року - 7,00%; з 13.08.2013 року по 27.01.2014 року 6,50%. Таким чином, сума процентів за користування позикою розрахована наступним чином: за період з 31.12.2012р. по 10.06.2013 р.(7700 доларів США (сума заборгованості) х 161 (кількість днів) х 7,5 % (облікова ставка НБУ) / 100% /365 днів) = 254 долл. США. За період з 10.06.2013 р. по 13.08.2013 р. (7700 доларів США (сума заборгованості) х 64 (кількість днів) х 7,0 % (облікова ставка НБУ) / 100% /365 днів) = 94 долл. США. За період з 13.08.2013 р. по 27.01.2014 р. (7700 долл. США (сума заборгованості) х 167 (кількість днів) х 6,5 % (облікова ставка НБУ) / 100% /365 днів) = 228 доларів США Загальна сума за користування процентами за вказаний період складає 576 доларів (=254+94+228). Позивач просить стягнути на його користь 3% річних з 31.12.2012 року до 27.01.2014 року, тобто за 392 дні, що становить еквівалент 248 доларів США, які розраховані за формулою 7700 доларів заборгованості х 3% річних : 365 днів х 392 днів прострочення = 248 доларів США. У судовому засіданні встановлено та самі відповідачі не заперечують про порушення ними строків погашення заборгованості за договором позики. Згідно роз'яснень Верховного Суду України щодо застосування ст.. 625 ЦК України, слід мати на увазі, що проценти, визначені ст..ст..536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.. 652 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку,нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрати кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів вічних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручі до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст.ст. 536, 1048, 1056-1, 1061 УК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а також відсутність в чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 УК України та іншими статтями, та відшкодування інфляційний збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України є правомірним. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в Постанові від 29 травня 2013 року в справі № 6-39цс 13, яка згідно з ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані провести свою судову практику у відповідність до його рішення. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідачів 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 248 долл. США та загальних процентів за користування позикою в розмірі 576 долл. США на підставі ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою. В п. 7 Договору позики від 19.01.2011 року сторонами погоджено, що за прострочення виконання своїх зобов'язань відповідачі повинні сплатити солідарно на користь позивача штраф (пеню) в розмірі 5% від простроченої суми за кожен день прострочення. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положення цього пункту відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею), є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Обов'язок відповідачів повернути борг за зазначеним договором чинний, цей договір не визнаний нікчемним та недійсним, що підтверджується відповідними рішеннями та ухвалами судів, що містяться у матеріалах справи, тож підлягає виконанню. Обов'язки щодо повернення позики з боку позивачів на сьогоднішній день не виконані, відповідно до п. 7 Договору сплата неустойки передбачена за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов'язання. Позивачем обрахована неустойка за неналежне виконання відповідачами своїх обов'язків з повернення позики за 365 днів в період з 27 січня 2013 року по 27 січня 2014 року всього на суму екв. 140 525 доларів США. Ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Правило цієї стаття є спеціальною нормою стосовно ч. 1 ст. 261 ЦК України. Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як встановлено ст.. 257 загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом період, за який на який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (ст..258 УК України). До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України). Правова природа неустойки така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про її стягнення за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредиток дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Неустойка може стягуватися за останні 365 днів прострочення перед зверненням особи до суду з такою вимогою. Суд не приймає заперечення представника відповідачів щодо застосування до стягнення неустойки позовної давності внаслідок спливу одного року позовної давності, виходячи з того, що право на отримання неустойки кредитор має до повного виконання зобов'язання, то стягнення неустойки за період в межах встановленого ст..258 ЦК України річного терміну до звернення до суду із позовом не може вважатися, що неустойка стягнута після спливу позовної давності Позивач звернувся до суду 27 серпня 2014 року та просить стягнути неустойку до Договором за період прострочення з 27.01.2013 року по 27.01.2014 року. З огляду на наведене, із врахуванням позовних вимог та строків позовної давності, суд вважає за можливим визнати нарахування неустойки за договором з 27.08.2013 року по 27.01.2014 року за 154 дні. Загальна сума неустойки за 154 дні складає (7700 дол. США загальної суми бор х 5% /100 х 154 дні ) 59 290 доларів США. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений судом за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом вказаної норми, зменшення розмірі неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розмірі неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у Постанові № 6-100цс14 від 03.09.2014 року. Суд, враховуючи занадто високий не співмірність розміру боргу з розміром штрафних санкцій, розмір штрафу, порівняно зі збитками позивача, який останній зазнав від прострочення виконання відповідачами зобов'язань по договору позики від 19.01.2011 року, майнові та інші інтереси сторін, враховуючи позицію, що неустойка не повинна перетворюватися на джерело збагачення, оскільки в такому випадку втрачає стимулюючу свою функцію, з урахуванням принципів розумності та справедливості приходить до висновку про необхідність зменшення визначеної позивачем неустойки, що підлягає стягненню, та визначає її в розмірі середньої банківської ставки за користування кредитом в доларовому еквіваленті в розмірі 12% , що в даному випадку становить 924 долара США. В абз. 2,3 п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 зазначено, що в разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до офіційного курсу Національного Банку України, встановленого на 14 год. 22.12.2014 року курс долара США до гривні встановить 1585, 4396 грн. за 100 доларів США. Відтак, суми, які підлягають стягненню з відповідачів становлять: 576 доларів США (загальна сума процентів за користування позикою) 9132,13грн.; 248 доларів США (сума трьох процентів річних) - 3931,89 грн. 924 долара США (сума неустойки) - 14 649,46 грн. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial