Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

28 липня 2016 року головний лікар Летичівської центральної районної лікарні звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до обласного протитуберкульозному диспансеру спеціального відділення примусового лікування строком на три місяці з дня набрання рішенням суду чинності [PERSON], [INFO], жителя [INFO]. В обґрунтування заяви зазначається, що [PERSON] хворіє на туберкульоз, 14 липня 2016 року самовільно покинув лікування і продовжувати таке категорично відмовляється. Приїхавши в смт. Летичів не дотримується обовязків хворого на заразну хворобу туберкульозу, зловживає алкоголем, веде аморальний мігруючий спосіб життя, цим викликав обурення в оточуючих, представляє епідеміологічну небезпеку для сімї та інших осіб. В судовому засіданні представник заявника лікар-фтизіатр [PERSON] вказав, що [PERSON] хворіє відкритою формою туберкульозу, не бажає продовжувати своє лікування, представляє епідемічну небезпеку для сімї та оточуючих, тому є необхідність у його примусовій госпіталізації до спеціального відділення примусового лікування Хмельницького обласного протитуберкульозного диспансеру строком на три місяці. В судовому засіданні прокурор Гриньова І.Д. заяву повністю підтримала та просила таку задовольнити з викладених у ній підстав. [PERSON] в судове засідання не викликався, оскільки за даними Летичівської центральної районної лікарні та відповідно до усних пояснень представника заявника [PERSON] в судовому засіданні становить загрозу розповсюдження хвороби, тому у відповідності до ч. 1 ст. 285 ЦПК України справу розглянуто за його відсутності. Вислухавши пояснення представника Летичівської центральної районної лікарні, прокурора, дослідивши докази по справі суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу. Згідно з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. Примусова госпіталізація осіб, стосовно яких судом ухвалено відповідне рішення, здійснюється з урахуванням висновку лікаря на строк до трьох місяців. Рішення про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу чи про продовження строку примусової госпіталізації хворих на заразні форми туберкульозу приймається судом за місцем виявлення зазначених хворих або за місцезнаходженням протитуберкульозного закладу та підлягає негайному виконанню. Органи Національної поліції за зверненням керівника протитуберкульозного закладу надають у межах своїх повноважень допомогу у забезпеченні виконання рішення суду. У ч. 3 ст. 20 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» вказано, що хворі на туберкульоз та інфіковані мікобактеріями туберкульозу зобов'язані: 1) дотримуватися призначеного їм відповідно до стандарту медичної допомоги режиму лікування; 2) дотримуватися правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров'я під час стаціонарного чи санаторно-курортного лікування; 3) проходити у встановлені строки обов'язкові медичні огляди та обстеження на туберкульоз, визначені відповідними галузевими стандартами у сфері охорони здоров'я; 4) дотримуватися вимог протиепідемічного режиму. Так, із виписки з медичної картки стаціонарного хворого ТБ 09 [PERSON], виписки з протоколу № 55 засідання ЛКК Летичівської центральної районної лікарні від 20 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] хворіє туберкульозом легень з 2015 року, лікувався в СТЛ при Дніпропетровській ВК (№89) з 27 квітня 2015 року по 14 січня 2016 року та виписаний із стаціонару в звязку із звільненням по закінченню терміну. Відповідно до заключення ЦЛКК ОПТД від 15 березня 2016 року вирішено продовжити курс лікування до закриття порожнини розпаду та знебацилення. 14 липня 2016 року хворий покинув самовільно стаціонар і прибув в смт. Летичів, де почав пиячити, вести аморальний спосіб життя чим викликав справжнє обурення оточуючих. На прохання медперсоналу повернутись в стаціонар і закінчити курс лікування відмовився. Оскільки [PERSON] являє собою небезпеку зараження оточуючих туберкульозом, покинув лікувальний заклад самовільно, не закінчивши курс лікування, тому є необхідність вжиття заходів для його повернення в тубдиспансер та примусового лікування. Відповідно до довідки № 263 Летичівської центральної районної лікарні від 20 липня 2016 року [PERSON] хворіє мультирезистентним туберкульозом правої легені (інфільтративний) і потребує примусового лікування в ОПТБ. Таким чином, на підставі досліджених доказів судом встановлено, що [PERSON] хворіє відкритою формою туберкульозу, від лікування відмовляється, оскільки покинув стаціонар, представляє епідемічну небезпеку для оточуючих, тому заява про його примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу є обґрунтованою. Згідно змісту ч. 2 ст. 286 ЦПК України рішення про задоволення заяви підлягає негайному виконанню та є підставою для примусової госпіталізації особи в протитуберкульозному закладі на встановлений законом строк. Відповідно до змісту п. 7 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу. Згідно п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про обов'язкову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу.

Outcome: approved