Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

28 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Фінанс» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в мережі «Інтернет» він знайшов оголошення про продаж автомобіля LADA Priora 2170 вартістю 82000 грн., 2015 року випуску, зателефонував за телефоном, вказаним в оголошенні. Йому сказали, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною, вказаною в оголошенні. Він приїхав до офісу компанії в м. Харків, менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити аванс за транспортний засіб у сумі 24600 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, а залишок суми сплачується відповідно до додатку до договору № 01283 від 23 серпня 2018 року, після чого буде укладено договір і того ж дня доставлять автомобіль в автосалон м. Харкова. Того ж дня ним було сплачено рахунок на суму 24600 грн. З квитанцією він повернувся до офісу компанії, де йому надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без підписання всіх заяв неможлива передача транспортного засобу. 23 серпня 2018 року між ним, [PERSON] , і Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Фінанс» (далі - ТОВ «Авентус Фінанс») було укладено договір фінансового лізингу № 01283 з додатком. Після підписання договору він чекав на транспортний засіб, але приблизно о 15-00 годині йому сказали, що у зв`язку із коротким робочим днем автомобіль не встигли підготувати до продажу, тому пообіцяли доставити його через кілька днів. Декілька тижнів йому казали, що автовоз не завантажений повністю та просити почекати. Потім менеджер зателефонувала йому і сказала, що автомобіль не пройшов передпродажну підготовку (зламаний) і його не можуть продати. Йому направили на електронну пошту інші моделі автомобілів, але їх вартість була значно вище, ніж на яку він розраховував. Тому він забажав повернення коштів і 25 вересня 2018 року направив відповідачу заяву про розірвання договору і повернення коштів. Конверт повернувся з причини «Адресат вибув». Наразі зв`язок з менеджером відсутній. Жодних відповідей та коштів зі сторони відповідача не надходило. Спірний договір укладався ним з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю. Проконсультувавшись з юристом, йому стало відомо, що його обманули щодо природи договору, правових наслідків розірвання договору та повернення сплачених коштів, а саме: всі кошти зараховані відповідно до п. 7.6. договору. Представником не було роз`яснено йому призначення платежу в сумі 23300 грн. (10% від вартості предмета лізингу, вказаного в договорі), який виявився комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Він вважав, що вся сплачена ним сума - це аванс за транспортний засіб (зі слів представника компанії та призначення платежу в рахунку на оплату). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору, представник відповідача на надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу та обіцяв надати автомобіль, вказаний в акті обраного автомобіля до договору № 01283 від 23 серпня 2018 року. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобов`язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Посилається на те, що в договір включено несправедливі умови, передбачені ст. 12 договору фінансового лізингу, а саме: п.п. 12.1, 12.5, 12.6, 12.7, 12.10, 12.11, 12.13, 12.14, та договір нотаріально не посвідчений, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано немайнової (моральної) шкоди, яку він оцінює у розмірі 5000 грн. Завдана моральна шкода полягає у несправедливих умовах договору, ненаданні автомобіля за договором лізингу, неповерненні сплачених ним грошей,, що спричинило погіршення його самопочуття, втрату спокою, порушення життєвого укладу, працездатності, сну, апетиту та планів на відпочинок; протягом певного часу він був позбавлений можливості реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів у розмірі 24600 грн., які були сплачені відповідачу, а також те, що дії відповідача характеризувалися умислом не введення його в оману, тяжкість фізичних та душевних страждань, оскільки він переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем. Також було принижено його гідність, престиж, репутацію, права як споживача. Водночас він зазнав негативних емоцій, переживань, головного та серцевого болю, тривалого стресу, спалаху негативних емоцій, інших психологічних факторів і внутрішніх конфліктів. У зв`язку із викладеним, просить: визнати договір фінансового лізингу № 01283 від 23 серпня 2018 року недійсним; стягнути з ТОВ «Авентус Фінанс» на його користь сплачені кошти у розмірі 24600 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 08 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 лютого 2019 року на 09-00 годину. 27 лютого 2019 року, 26 березня 2019 року та 25 квітня 2019 року судове засідання було відкладено у зв`язку із неявкою у судове засідання відповідача ТОВ «Авентус Фінанс». Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Фінанс» у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання його було повідомлено належним чином: шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області: http://arm.dn.court.gov.ua від 07 травня 2019 року. Про причини неявки суд не повідомив і на підставі частини 3 ст. 131 ЦПК України суд вважає, що він не з`явився у судове засідання без поважних причин. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а ст. 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Згідно висновку Конституційного Суду України, викладеного в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 серпня 2018 року між [PERSON] , [INFO] , і Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Фінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 01283 (а.с. 13-20). Відповідно до частини другої статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, відповідно до п. 1.2 договору № 01283, лізингодавець (ТОВ «Авентус Фінанс») бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу ( [PERSON] ) на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 7.5 ст. 7 даного договору; комісії за передачу предмета лізингу (п. 1.6 договору). Згідно з п. 1.7 договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб марки LADA, комплектація (модифікація) 219010-010-50, об`єм двигуна 1,6 л, тип КПП: 5 МТ, привід 2 WP. Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам та цілям укладення цього договору. Відповідно до п. 1.8 договору, сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі з дотриманням всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізингу на момент укладення договору відсутній у лізингодавця, який буде набуто лізингодавцем після виконання лізингоодержувачем умов, передбачених п. 1.6 та 4.1 даного договору. Пунктом 3.1 договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань сторонами за даним договором. Згідно з п. 6.2 договору, вартість предмета лізингу становить 82000 грн. Відповідно до п. 7.1 договору, комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувачу сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір комісії за організацію договору зазначено у додатку № 1 до даного договору. Комісія за організацію договору входить до складу обов`язкових лізингових платежів, які лізингоодержувачу зобов`язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 25% від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до договору (п. 7.2 договору). Відповідно до п. 7.6 даного договору, кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: 1) комісія за організацію договору; 2) авансовий платіж; 3) у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 7.4 ст. 7 або п. 7.5 ст. 7 даного договору. Згідно з додатком до договору № 01283 від 23 серпня 2018 року, предметом лізингу є автомобіль марки LADA 2170; вартість предмета лізингу 82000 грн.; авансовий платіж 30% - 24600 грн.; комісія за реєстрацію договору (10%) - 4460 грн.; залишок до сплати договору - 61860 грн.; термін поставки предмета лізингу - 1 день; термін сплати - 60 місяців (по 1092 грн. 86 коп. щомісяця) (а.с. 21). Відповідно до акту обраного автомобіля до договору № 01283 від 23 серпня 2018 року, на підставі п. 9.6 ст. 9 договору № 01283 від 23 серпня 2018 року [PERSON] просив надати йому транспортний засіб нижчезазначеної марки та моделі: Priora 2170, 1,6 МТ, 2015 року випуску, комплектація 2170, модифікація 217050-169-33, колір - мокрий асфальт. Дата поставки 23 серпня 2018 року, місто поставки - м. Харків, повна вартість транспортного засобу - 82000 грн. (а.с. 22). На виконання умов договору № 01283 від 23 серпня 2018 року та додатку до вказаного договору № 01283 від 23 серпня 2018 року позивачем [PERSON] 23 серпня 2018 року о 13-06 год. було сплачено авансовий платіж у розмірі 24600 грн., що підтверджується копією квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» № 0.0.1117012122.1 від 23 серпня 2018 року, в якій зазначено призначення: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 01283 від 23 серпня 2018 року (а.с. 23). Пунктом 12.1 договору передбачено, що лізингоодержувачу, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.6 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. В такому випадку лізингоодержувачу повертається 30% сплаченої комісії за організацію договору. У зв`язку із невиконанням відповідачем ТОВ «Авентус Фінанс» умов даного договору, тобто у зв`язку з не видачею автомобіля ВАЗ Priora 2170 модифікації 217050-169-33 через його несправність, позивачем [PERSON] 25 вересня 2018 року було надіслано на адресу відповідача заяву про розірвання договору і повернення коштів у розмірі 24600 грн. на зазначенні ним реквізити його особистого банківського рахунку (а.с. 24). Однак, вказаний лист не було вручено адресату і конверт повернувся з причини «Виїхали», про що свідчить копія вказаного конверту (а.с. 25). У судовому засіданні встановлено, що до теперішнього часу жодних відповідей та коштів зі сторони відповідача на адресу позивача не надходило. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з положеннями ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання, з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Саме на несправедливі умови, передбачені ст. 12 договору фінансового лізингу, а саме: п.п. 12.1, 12.5, 12.6, 12.7, 12.10, 12.11, 12.13, 12.14, що порушують його права споживача і посилався позивач [PERSON] , у зв`язку із чим просив визнати договір недійсним та стягнути із відповідача на його користь сплачені кошти. Аналіз змісту спірного договору № 01283 від 23 серпня 2018 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що умови даного договору є несправедливими. Так, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов`язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пунктах 12.1, 12.5, 12.6 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов`язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов`язання та непропорційно великий розмір штрафу відповідно до пунктів 12.7-12.14 договору. Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, а також міститься у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2018 року № 61-23976св18 та від 07 листопада 2018 року № 61-6292ск18. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п.п.4-7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (зокрема, частина перша статті 220 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно положень цих статей, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Такі вимоги розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Згідно з п. 1.6 спірного договору, авансовий платіж - це обов`язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у даному договорі та додатку № 1 до договору та становить 25%, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до момента передачі предмета лізингу. Тобто, авансовий платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу. Встановлені обставини свідчать про те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України про лізинг. Таким чином, враховуючи встановлені несправедливі умови спірного договору фінансового лізингу № 01283 від 23 серпня 2018 року, а також те, що спірний договір нотаріально не посвідчувався та його укладено сторонами у простій письмовій формі, його слід вважати нікчемним відповідно до положень частини першої статті 220, статті 799, частини другої статті 806 ЦК України, застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача витрачені ним кошти - сплачений авансовий платіж у розмірі 24600 грн. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 5000 грн., позивачем зазначено, що завдана моральна шкода полягає у несправедливих умовах договору, ненаданні автомобіля за договором лізингу, неповерненні сплачених ним грошей, що спричинило погіршення його самопочуття, втрату спокою, порушення життєвого укладу, працездатності, сну, апетиту та планів на відпочинок; протягом певного часу він був позбавлений можливості реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів у розмірі 24600 грн., які були сплачені відповідачу, а також те, що дії відповідача характеризувалися умислом не введення його в оману, тяжкість фізичних та душевних страждань, оскільки він переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем. Також було принижено його гідність, престиж, репутацію, права як споживача. Водночас він зазнав негативних емоцій, переживань, головного та серцевого болю, тривалого стресу, спалаху негативних емоцій, інших психологічних факторів і внутрішніх конфліктів. Гарантією нормального здійснення фізичними особами особистих немайнових прав є їх належний цивільно-правовий захист (ст. 276 ЦК України). Право на захист особистих немайнових прав - це регламентоване правове регулювання на випадок оспорення, невизнання чи порушення особистого немайнового права. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено статтями 32, 56, 62, 152 Конституції України. Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій особі або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Верховний Суд України в п. 1 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, в п. 3 вищезазначеної Постанови передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 звернуто увагу судів на «Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яка визначається від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд врахував обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину відповідача ТОВ «Авентус Фінанс» в заподіянні шкоди та істотність вимушених змін в життєвих стосунках позивача [PERSON] . Тому, з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди,

Outcome: approved