Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

29.04.2015 позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просила суд: визнати недійсними договір дарування від 27 травня 2009 року , зареєстрований за №ВМА 717341 приватним нотаріусом [PERSON], житлового будинку №12 по вул.Ватутіна в с.Глибоке Бориспільського району Київської області (а.с.2-4. 19-21). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Вона та її чоловік, [PERSON] були власниками житлового будинку №12 по вул.Ватутіна в с.Глибоке Бориспільського району Київської області. 28 лютого 2014 року її чоловік помер. Позивач стверджує, що у 2009 році відповідач [PERSON] запропонував їм свої послуги по забезпеченню їх доглядом, харчуванням, утриманням їх житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані, замість цього попросив відписати йому належний їй будинок №12 по вул.Ватутіна в с.Глибоке Бориспільського району Київської області. Як виявилось, у 2009 році вони з чоловіком подарували відповідачу, їх онуку, належний їм будинок, проте, укладаючи даний договір, вони мали на меті укладання договору довічного утримання, оскільки в силу свого похилого віку та за станом здоровя потребували сторонньої допомоги. Відразу після смерті чоловіка, відповідач почав вимагати від неї, щоб вона знялась з реєстраційного обліку, нічим це не пояснюючи, а після того, як вона знялась з реєстраційного обліку, їй були створені неможливі умови для проживання: до неї нікого не допускали, постійно вказували, що вона зайва в цьому будинку, внаслідок чого на сьогоднішній день вона проживає у своєї доньки [PERSON], оскільки іншого житла в неї не має. Позивач стверджує, що вони з чоловіком неодноразово зазначали, що майно залишиться тому, хто їх догляне до смерті, а також, що їй 84 роки, вона постійно хворіє та потребує сторонньої допомоги. Позивач стверджує, що відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, ч.2 ст.203 ЦК України вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Додатково позивач пояснила, що була в нотаріуса при укладанні договору її чоловіком, підписувала заяву, зміст якої нотаріус їй не пояснила, та вважала, що дає згоду заповісти будинок онукові. Договір вона не бачила, оскільки його відразу забрав відповідач, в якого вона питала, чи йдеться в цьому договорі дарування чи заповіті про те, щоб він її до смерті догодував, на що онук надав ствердну відповідь. Копію договору вона отримала БТІ вже після смерті чоловіка, коли в неї погіршились стосунки з відповідачем та його матірю її дочкою. Незадовго до смерті чоловіка, вона потрапила в лікарню, повернувшись з якої потребувала догляду, в звязку з чим їх з чоловіком забрала до себе жити їх дочка [PERSON], мати відповідача. Як її чоловік помер, ставлення до неї дочки змінилось, їй стало відомо, що дочка присвоїла собі її гроші, що в її будинку оселився відповідач з родиною, і вона була вимушена переїхати до її іншої дочки [PERSON], яку до цього примусила мати відповідача, а саме, об та за свої кошти похоронила їх батька її чоловіка, та забрала її до себе. Вона хоче померти у своєму будинку, який відповідач має намір продати, та вона хоче відписати будинок тому, хто буде її доглядати, хоч би це була стороння людина. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримав надані до суду письмові заперечення (а.с.34-35). Він вважає, що позовні вимоги є безпідставними, обраний спосіб захисту є хибним, оскільки позивач не була стороною укладеного договору дарування, та фактично не заявляє ніяких вимог на свою користь, а також звертає увагу, що власником будинку був померлий чоловік позивача, який розпорядився своїм майном на власний розсуд і позивач проти цього не заперечувала, згідно посвідченої нотаріусом заяви була обізнана щодо укладання її чоловіком саме договору дарування. Представник відповідача вважає, що майновий спір ініційований третьою стороною, [PERSON], яка маючи умисел на заволодіння частиною майна або отримання грошової компенсації використовує свій родинний вплив на позивача, яка перебуває у похилому віці та через родинні почуття та стан здоровя формально підтримує позовні вимоги. Доводи позову щодо помилки намірів укласти не договір дарування, а договір довічного утримання, спростовуються, на його думку, змістом договору, згідно якого [PERSON] спрямовував наміри на укладання договору дарування, а саме п.п.9,10 договору детально описали засвідчення сторонами своїх намірів. Після цього протягом значного періоду з 2009 по 2014 рік дарувальник за свого життя про порушення своїх прав не заявляв. Він вважає безпідставність позову очевидною, оскільки двічі аналогічний позов подавали до суду та двічі просили залишити його без розгляду. Багаторазове подання позову та залишення його без розгляду за ініціативою позивача, він вважає шантажем відносно відповідача, оскільки безпідставність позову супроводжувалось вимагання грошових коштів за частину будинку [PERSON], яка, отримавши спадщину після батька [PERSON] у вигляді земельних ділянок залишилась незадоволеною, що [PERSON] за життя розпорядився своїм майном, успадкувати частину якого вона розраховувала. Він вважає позов безпідставним, проте, використовуючи всі способи захисту заявляє про пропуск позивачем трьохрічного строку позовної давності, зважаючи на те, що договір дарування був укладений 27.05.2009 року, і цей факт був відомий позивачу. Відповідач [PERSON] відповідно до направлених до суду письмових заперечень (а.с.36-38) позовні вимоги не визнає. Він стверджує, що наведена в позовній заяві обставина, що він запропонував позивачу та його дідусю [PERSON] укласти даний договір, обіцяючи їм догляд і утримання, не відповідає дійсності, оскільки договір дарування були вчинено його дідусем за його власною волею без тиску з його сторони чи зі сторони третіх осіб. Він як онук відчував свій обовязок піклуватись про дідуся та бабусю, оскільки проживав у сусідньому будинку №10 по вул.Ватутіна в с.Глибоке Бориспільського району, а з 10.12.2005 року дідусь надав йому право проживати у його будинку. Піклування ним здійснювалось задовго до укладення договору дарування і не залежало від того, чи подарує йому дідусь будинок чи ні. Він стверджує, що в момент вчинення правочину дідусь перебував при здоровому розумінні та ясній помяті, розумів значення своїх дій, що було перевірено нотаріусом, а позивач не заперечувала проти договору дарування, що підтверджується посвідченою нотаріусом заявою. Він звертає увагу суду, що позивач не надала жодного доказу того, що він створював неможливі умови проживання позивачу та вимагав зняття з реєстраційного обліку. Він стверджує, що 29 листопада 2013 року його бабуся, позивач у справі, тяжко захворіла, лежала в лікарні, де вони з його матірю за нею доглядали, а після виписки забрали її та дідуся до себе в дім по сусідству. Після смерті дідуся 28 лютого 2014 року, його матір [PERSON] здійснила поховання, а більш ніж через два місяці після смерті діда, 2 травня 2014 року його тітка [PERSON] забрала його бабусю, позивача, до себе для переоформлення заповіту дідуся на землю на свого сина [PERSON], після чого почала розповсюджувати плітки, що нібито вони вигнали позивача із дому та неодноразово приїжджала до них додому, вчиняла скандали та вимагала гроші за подарований йому житловий будинок. Він звертає увагу, що за сприяння [PERSON] його бабуся 28.05.2014 знялась з місця проживання: [INFO]. Факт догляду його матері за позивачем після лікарні, факт проживання позивача в будинку матері до 02.05.2014 року, підтверджується розпискою, підписаною позивачем та її доньками [PERSON], [PERSON] та секретарем сільської ради від 19.05.2014 про передачу його мамою ряду документів позивача [PERSON] Він вважає, що доказів того, що він має намір продати будинок, позивачем не надано, хоч як власник будинку має на це право згідно ст.ст.317,319 ЦК України. Допитана судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що тривалий час знає родину позивача, оскільки працює листоношею та живе на сусідній ділянці. Їй відомо, що позивач з чоловіком майже до смерті останнього проживали в своєму будинку, потім деякий час жили в своєї дочки по сусідству, куди вона приносила їм пенсію. А також їй відомо, що відповідач, онук позивача, допомагав обробляти земельну ділянку позивача і в даний час проживає в будинку разом з своєю родиною, а відповідач більше не проживає на тій ділянці, яку вона обслуговувала. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи та витребувані судом матеріали спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], а також матеріали, надані на вимогу суду приватним нотаріусом [PERSON] щодо посвідченого нотаріусом та оспорюваного позивачем договору дарування, а також оригінали наданих суду документів, та даючи оцінку усім дослідженим в судовому засіданні письмовим доказам, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав. Позивачу та представникам сторін судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі розяснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище -Островецька) [PERSON], [INFO], з 13 лютого 1954 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ЯУ №506020 (а.с.7). 03 березня 2014 року [PERSON] помер у віці 85 років, про що в Книзі реєстрації смертей [PERSON] комітету Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області 03 березня 2014 року було зроблено відповідний актовий запис №5 (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок №282 від 19 липня 1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Бориспільської районної ради народних депутатів №15 від 24 січня 1989 року, зареєстрованого у Бориспільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №1 за реєстровим №282 19 липня 1989 року, а також 22 квітня 2009 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, чоловік позивача [PERSON] був власником будинку №12 по вул.Ватутіна в с.Глибоке Бориспільського району Київської області, що також підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.04.2009 (а.с.86,87). Зі змісту Договору купівлі-продажу від 9 грудня 1978 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченим секретарем Глибоцької сільської ради народних депутатів Бориспільського району Київської області реєстровий №263, [PERSON] купив належний [PERSON] на праві особистої власності будинок, який знаходиться в с.Глибоке Бориспільського району Київської області (а.с.44). Згідно з довідкою Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області №98 від 12.02.2015, [PERSON] дійсно купив житловий будинок 09.12.1978 року в селі Глибокому, в якому проживав по день смерті (а.с.40). За змістом ч.1 ст.22 Кодексу про шлюбу та сімю Української РСР, в редакції, що діяла на момент видачі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За життя чоловіка позивача [PERSON], він та відповідач [PERSON] 27 травня 2009 року уклали договір дарування житлового будинку, посвідчений приватний нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстровий №1363 (а.с.85). За змістом п.1 вказаного договору дарувальник [PERSON] передав безкоштовно у власність (подарував), а обдарований [PERSON] прийняв у власність дарунок належний дарувальнику на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями під №12, що знаходиться по вул.Ватутіна, в с.Глибоке Бориспільського району Київської області. Відповідно до п.8 Договору, цей житловий будинок з надвірними будівлями є спільною власністю, так як набутий [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], відчужується за її згодою, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області 27.05.2009 року за р.№1362 (а.с.85-зворот) За змістом п.9 вказаного Договору сторони підтвердили, що їх волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, що вони розуміють природу цього правочину, що договір вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує іншого правочину (не є удаваним) і спрямований на настання реальних наслідків, які обумовлені в ньому. Крім того, в п.7 Договору зазначено про те, сторони домовились, що передачею житлового будинку з надвірними будівлями за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від житлового будинку та технічного паспорту на житловий будинок свідчить про те, що передача речі відбулась. Сторони усвідомлюють, що цей акт є підставою виникнення права власності на житловий будинок з надвірними будівлями у обдаровуваного. Одночасно п.13 передбачено, що договір набуває юридичної сили з моменту його нотаріального посвідчення. Вищевказаний Договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 25.05.2009 року та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], відповідно до умов п.14 Договору був зареєстрований приватним нотаріусом [PERSON] 27.05.2009 року в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом від 27.05.2009 року №7325749 (а.с.99). Відповідно до ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.2 ст.719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ч.1 ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Виходячи зі змісту укладеного [PERSON] та [PERSON] договору дарування в встановлено, що сторонами в повному обсязі дотримано вимог ст.203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не суперечить и цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був вчинений у формі, встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, - що сторони договору дарування підтвердили своїми підписами під договором, що було засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області. Відповідно до вимог ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Встановлено, що за своє життя [PERSON] вказаний договір не оспорював і ця обставина позивачем не заперечується. Будь-яких доказів того, що договір розірваний у встановленому законом порядку, або визнаний недійсним, суду надано не було. Зі змісту приєднаної до матеріалів нотаріальної справи заяви [PERSON], [INFO], яка проживає в [INFO], від 27 травня 2009 року встановлено, що вона була посвідчена приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстрована в реєстрі за №1362 (а.с.89). В судовому засіданні позивач визнала що підписала вказану заяву. Так, у вищевказаній заяві від 27.05.2009 [PERSON] зазначила, що дає свою згоду своєму чоловікові [PERSON] на дарування житлового будинку з надвірними будівлями під №12, що знаходиться по вул.Ватутіна в с.Глибоке Бориспільського району Київської області, належного їм на підставі свідоцтва №282 про право особистої власності на житловий будинок, виданого Бориспільським райвиконкомом Київської області 19.07.1989 року, зареєстрованого в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації Київської області 19.07.1989 року за №282 в книзі 1 (реєстраційний номер 27104783) та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.04.2009 року, їх онуку [PERSON], [INFO]. Ст.ст. 60,63,65,74 Сімейного кодексу України їй нотаріусом розяснено (а.с.89). Судом встановлено, що з моменту видачі її чоловіку свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок та укладення договору дарування до 2014 року позивач право власності свого чоловіка [PERSON] на вищевказаний будинок №12 по вул.Ватутіна в с.Глибоке Бориспільського району, а також укладений ним та відповідачем договір дарування від 27.05.2009 року не оспорювала, до суду з відповідним позовом не зверталась. Крім того, судом встановлено, що згідно з випискою з погосподарської книги №779 від 09.04.2009 року, виданою Глибоцькою сільської радою Бориспільського району Київської області, що була надана нотаріусу [PERSON] при укладанні договору, в будинку №12 по вул.Ватутіна с.Глибоке Бориспільського району Київської області, на житловій площі проживали : голова [PERSON], [INFO], дружина [PERSON], [INFO], онук [PERSON], 19.09.1978 р.н, дата реєстрація якого у вказаному будинку з 07.12.2005 року, що також підтверджується даними його паспорту (а.с.88, 94-95). Згідно з довідкою форми №3 (виписка з погосподарської книги) за №718 від 10.10.2014, виданою Глибоцькою сільської радою Бориспільського району Київської області, в будинку №12 по вул.Ватутіна с.Глибоке Бориспільського району Київської області, на житловій площі зареєстровані 3 членів сімї : голова [PERSON], 19.09.1978 р.н, дата реєстрація якого у вказаному будинку з 07.12.2005 року, дочка [PERSON], [INFO], та дружина [PERSON], [INFO], дата реєстрації 23.09.2014 (а.с.44). Згідно з довідкою №717 від 10.10.2014, виданою Глибоцькою сільської радою Бориспільського району Київської області, [PERSON] дійсно знялась з реєстрації місця проживання 28.05.2014 року та вибула з адреси: с.Глибоке, вул. Ватутіна, 12 (а.с.41). Ця обставина щодо зняття позивача з реєстраційного обліку в позасудовому порядку повністю визнана обома сторонами. Крім того, сторонами в судовому засіданні було визнано факт складання наданої відповідачем розписки від 19 травня 2014 року та викладені в ній обставини, а саме, що [PERSON], дочка позивача, склала таку розписку, а позивач [PERSON] та її інша дочка [PERSON], в присутності свідка секретаря сільської ради [PERSON], її підписали, про те, що [PERSON] віддає своїй матері зазначені в розписці особисті документи її матері [PERSON], яка після лікарні з грудня 2013 року по 2 травня 2014 року знаходилась у неї по вул.Ватутіна, 10, а з 2 травня 2014 року і по даний час знаходиться у своєї дочки [PERSON] (а.с.42). На підставі наведеного, з особистих пояснень позивача в судовому засіданні, письмових пояснень відповідача, а також враховуючи сам факт передачі документів від матері відповідача своїй матері позивачу у справі [PERSON] під розписку про отримання, суд прийшов до переконання, що з травня 2014 року між позивачем та родиною відповідача погіршились стосунки. Також встановлено, що на протязі з 16 вересня 2014 року по 03 квітня 2015 року позивач [PERSON] двічі зверталась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області до відповідача [PERSON] з позовом про визнання недійсним договору дарування, та ухвалами Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року та від 3 квітня 2015 року за заявами представника позивача було залишено позови без розгляду (а.с.49,50). Дослідженням спадкової справи №150 за 2014 рік після смерті 28 лютого 2014 року [PERSON], встановлено, що вона була відкрита за заявами [PERSON] та [PERSON] від 16 травня 2014 року (а.с.62,62-зворот). Позивач [PERSON] також звернулась до Бориспільської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадкової справи із заявою від 21 травня 2014 року, відповідно до якої їй відомо про те, що після смерті її чоловіка залишилось спадкове майно, а також зміст заповіту, посвідченого Глибоцькою сільською радою 07.10.2009 року за реєстровим № 53, від отримання обовязкової частки у спадщині вона відмовляється, в суд звертатися не буде і не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на імя [PERSON] (а.с.64). З матеріалів спадкової справи встановлено, що за своє життя [PERSON] склав два заповіти, які були чинні на день його смерті, а саме: - заповіт від 07 жовтня 2009 року, посвідчений [PERSON], секретарем Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області зі слів [PERSON], реєстровий №53, яким належну йому земельну ділянку площею 2,1847 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №231815 , виданий 10.12.2008 року Бориспільською районною державною адміністрацією,заповідає своєму онукові [PERSON], [INFO]; - заповіт від 04 березня 2011 року, посвідчений [PERSON], секретарем Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області зі слів [PERSON], реєстровий №21, яким належну йому земельну ділянку площею 0,0228 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №613401 кадастровий номер 3220882200:04:004:0976 та належну йому земельну ділянку площею 0,0440 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №613402 кадастровий номер 3220882200:04:004:0977 заповідає своєму онукові [PERSON], [INFO] (а.с.65-зворот, 66, 69-70). За змістом ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Досліджений судом зміст договору дарування, а також встановлений в судовому засіданні факт, що спадкодавець [PERSON] за своє життя розпорядився належним йому на праві власності нерухомим майном на користь своїх онуків, як дітей одної дочки так і другої, на думку суду свідчить про те, що спадкодавець усвідомлював значення своїх дій та діяв відповідно до його внутрішньої волі. Це в свою чергу підтверджує висновки суду про те, що наслідки укладеного [PERSON] та його онуком [PERSON] договору дарування житлового будинку були усвідомлені дарувальником, в звязку з чим на користь інших онуків він залишив інше належне йому на праві власності нерухоме майно. З урахуванням усього вищенаведеного, суд прийшов до переконання, що відсутні зазначені позивачем підстави для визнання оспорюваного договору дарування житлового будинку від 27 травня 2009 року, укладеного між її чоловіком [PERSON] та відповідачем [PERSON], оскільки позивачем не було доведено в судовому засіданні належними і допуститими доказами, що договір був укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України, а також наявність підстав для визнання недійсним договору відповідно до ст.229 ЦК України. Щодо тверджень позивача про те, що вона помилялась щодо природи вчиненої нею та нотаріально посвідченої заяви від 27.05.2009 року, суд оцінює критично як такі, що не заслуговують на увагу, оскільки вони суперечать вищенаведеному змісту вказаної заяви (а.с.89) та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами. Та обставина, що позивач розрізняє відмінність таких правочинів як договір дарування, договір довічного утримання та заповіт, свідчать не тільки її особисті пояснення надані в судовому засіданні, а також зміст складених та підписаних нею на протязі 2014 2015 року заяв, а саме: заяви до Бориспільської міської державної нотаріальної контори від 21.05.2014 щодо відмови від обовязкової частки у спадщині (а.с.64), позовної заяви до Бориспільського міськрайонного суду від 28.04.2015 (а.с.2-4). Крім того, позивачу було відомо про те, що на підставі її заяви від 27.05.2009 року був укладений та посвідчений нотаріусом договір дарування житлового будинку, про що свідчить її нотаріально посвідчена заява від 27.05.2009 року (а.с.89), а також особисті пояснення, надані в судовому засіданні, проте до 2014 року позивач до суду за захистом своїх порушених прав без поважних причин не зверталась, клопотання про поновлення строку позовної давності не подавала, підстави для поновлення строку позовної давності позивачу судом не встановлені. Представником відповідача було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.35), що також є підставою для відмови у позові відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, в звязку з чим відповідно до вимог ст..88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.1) відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed