Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

28.01.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ житлового будинку в натурі. В ході розгляду справи позивачем уточнено позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] в шлюбі з 06.10.1984 року по 12.06.1990 року. За час шлюбу подружжям набуто у власність нерухоме майно, а саме - будинок, що знаходиться за адресою: м. Апостолове, вул. Щорса, 53, та зареєстрований на ім»я [PERSON] Будинок будувався нею разом з відповідачем, але за кошти її батьків. Після розлучення відповідач [PERSON] не пускав її в будинок, тому вона була вимушена звернутись до суду з вимогами про визнання за нею права власності на будівлю. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року за нею визнано право власності на ? частину будинку № 53 по вул. Щорса в м. Апостолове Дніпропетровської області. Поділити будинок в натурі в добровільному порядку відповідач не погоджується, не допускає її до володіння будинком, не дає їй документи на будинок. Її заяву про державну реєстрацію права власності на ? частину будинку комунальне підприємство «Апостолівське бюро технічної інвентаризації» не може виконати, тому що відповідач [PERSON] не допускає його представників до спірного будинку. В кінці 2014 року вона звернулася до [PERSON] з проханням провести розподіл майна шляхом затвердження мирової угоди нотаріально, але відповідач категорично відмовився від даної пропозиції. Крім того, відповідач, ігноруючи рішення Апостолівського районного суду від 01.12.1999 року, зареєстрував право власності на спірний будинок лише на своє імя, приховавши факт належності позивачу ? частини будинку. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи позивач [PERSON] просить поділити спірний будинок згідно другого варіанту поділу. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить визнати свідоцтво від 05.10.2001 року на право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Апостолове, вул. Щорса, 53, Дніпропетровської області, яке видано згідно рішення виконкому Апостолівської міської ради Дніпропетровської області № 8 від 29.08.2001 року на [PERSON], частково недійсним в частині оформлення домоволодіння в цілому на імя [PERSON], визнати рішення виконкому Апостолівської міської ради Дніпропетровської області № 8 від 29.08.2001 року щодо видачі свідоцтва на право приватної власності на спірне домоволодіння в цілому на імя [PERSON] частково недійсним в частині оформлення цілої частки домоволодіння на [PERSON], провести поділ спільного майна подружжя наступним чином: - визнати право власності за [PERSON] та виділити їй у власність квартиру № 1, що знаходиться в ? частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Апостолове, вул. Щорса, 53, Дніпропетровської області - літ. А-1 з наступними приміщеннями: (додаток № 3 на плані, визначений в помаранчевий колір): приміщення 1-3 коридор, площею 3,32 кв.м; приміщення 1-7 житлова кімната, площею 18,54 кв.м; приміщення 1-6 сумісний санвузол, площею 5,13 кв.м; у сінях літ. А-1 прим. 1-2, площею 7,24 кв.м, загальна площа квартири № 1, що виділяється власнику ? частини будинку [PERSON], складає 34,23 кв.м; - у власність [PERSON] виділити квартиру № 2, що знаходиться в ? частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Апостолове, вул. Щорса, 53: літ. А-1 з наступними приміщеннями: (додаток № 4 на плані, визначений в синій колір): приміщення 1-8 - житлова кімната, площею 7,9 кв. м; приміщення 1-5 житлова кімната, площею 8,0 кв.м; приміщення 1-4 кухня, площею 8,65 кв.м; у сінях літ. А-2, приміщення 1-1, площею 8,33 кв.м, загальна площа квартири № 2, що виділяється власнику ? частини будинку [PERSON], складає 32,88 кв.м. Крім того, позивач просить відповідачу як власнику ? частини домоволодіння та квартири № 2 виділити надвірні будівлі та споруди: ганок, гараж, сарай з погребом, вбиральню, душ, паркани, водопровід, замощення, загальною вартістю 68685 грн.; суму в розмірі 2635,5 грн. визначити як компенсацію різниці вартості часток, яку вона повинна сплатити на користь [PERSON] (а.с.1-4, 17-20, 179-183, 211-215). Відповідач [PERSON] надав до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], в яких посилається на те, що 06.10.1984 році він одружився з позивачкою. До вступу в шлюб 30.03.1984 року він отримав земельну ділянку, площею 600 кв.м, для будівництва житлового будинку. Під час спільного проживання в шлюбі з позивачкою вони заклали фундамент, звели стіни і станом на 21.11.1987 року за його заявою в Апостолівському БТІ було складено акт вартості будівель і споруд, де вказаний відсоток готовності будинку 60 % та вартість будівлі 2798 рублів. З цього часу їх сімейні відносини припинились, що знайшло своє підтвердження в рішенні суду від 01.12.1999 року. З цього ж часу [PERSON] не проживала з ним в будинку № 53 по вул. Щорса в м. Апостолове, а офіційно їх шлюб розірвано 12.06.1990 року. Перший раз [PERSON] звернулася з позовом про поділ майна у 1987 році. Судове провадження продовжувалося до грудня 1993 року, коли цивільна справа при передачі за його клопотанням до іншого суду в м. Кривий Ріг була втрачена. Вдруге [PERSON] звернулася з позовом про поділ майна та визнання права власності на ? частину будинку 24.12.1996 року. Рішенням Апостолівського районного суду від 01.12.1999 року за [PERSON] було визнано право власності на ? частину спірного будинку. У відповідні органи реєстрації права власності позивач не зверталась, документів протягом усього часу стосовно виконавчого провадження він не отримувала, а на початку 2011 року через 10 років після рішення суду [PERSON] написала заяву до КП «Апостолівське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію права власності згідно рішення суду від 01.12.1999 року на ? частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами по вул. Щорса, 53, в м. Апостолове, в якій їй було відмовлено. Під час роздільного проживання і фактичного припинення шлюбу він повністю збудував житловий будинок за свої кошти. Відповідач ніякої участі коштами і працею у зведенні будинку не приймала. 29.08.2001 року у виконавчому комітеті ради народних депутатів Апостолівської міської ради він отримав свідоцтво на право приватної власності на домоволодіння - будинок № 53 по вул. Щорса в м. Апостолове. Спірний житловий будинок, остаточно збудований ним в період роздільного проживання з позивачем, не може бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя, позов [PERSON] про виділення їй ? частини будинку не ґрунтується на законі. Відповідно до Цивільного Кодексу України від 18.08.1963 року загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, права якої порушені, встановлювався в три роки. На час винесення рішення він був згоден виплатити позивачці грошову компенсацію у розмірі половини дійсної вартості спільного майна. Після того, як вони з позивачем вже не проживають разом на протязі 27 років, а після рішення суду від 01.12.1999 року пройшло 15 років, строки позовної давності пройшли. Рішення суду від 01.12.1999 року про визнання за позивачкою права власності на ? частину будинку набрало законної сили 12.12.1999 року. Дане рішення не було оскаржено сторонами, не було предявлено для подальшого виконання та оформлення права власності на нерухомість. В свою чергу він продовжував облаштовувати збудований будинок, сплачував комунальні платежі та відкрито безперервно на протязі більше 10 років володів нерухомим майном половиною будинку, яке по рішенню суду могло бути власністю [PERSON] Крім того, відповідач вказує, що позивачкою не наведено жодної правової підстави, відповідно до якої та просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок; протягом встановленого законом строку не вирішене в адміністративному порядку питання про скасування рішення виконкому міської ради, на підставі якого йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок; рішенням Апостолівського районного суду від 01.12.1999 року за позивачкою було визнано право власності на ? частину недобудованого житлового будинку, який на час припинення сімейних стосунків у 1987 році мав до 60 % готовності і загальну площу тільки 51,45 кв. м; поділ в натурі такого недобудованого будинку є неможливим, а у збудованому ним будинку ніяких ізольованих квартир немає відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи; вказаний житловий будинок до цього часу не поділений в натурі, ніколи не здійснювалося переобладнання житлового будинку в окремі ізольовані квартири, позивач взагалі не ставить питання про переобладнання житлового будинку; позивач не приймала участі в подальшому будівництві житлового будинку, не брала участі в обладнанні житлового будинку системою опалення та необхідних інженерних комунікацій, не здавала будинок в експлуатацію як це передбачено законом; до теперішнього часу позивачка не має ніяких прав на користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок; позивачка пропустила усі строки позовної давності і не просить суд їх поновити. Вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя по ? частині кожному із співвласників тотожні вимогам, заявленим нею у 1999 році, і рішення з цього питання вже винесено. Виключність судового рішення припускає недопустимість повторного розгляду спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. Також зазначає, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірний будинок та скасування його державної реєстрації підлягає розгляду в порядку КАС України, а не в порядку цивільного судочинства, але позивач в адміністративному порядку рішення міськради, на підставі якого йому видано свідоцтво про право власності на будинок, не оскаржувала. Крім того, позивач не являється власником спірного будинку, оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації (ст.331 ЦК України), а тому не має права звертатися з позовом про захист права власності. На підставі викладеного відповідач просить постановити рішення, яким застосувати позовну давність, відмовити [PERSON] в задоволенні позову про скасування права власності та поділ житлового будинку в натурі за необґрунтованістю вимог. Уточнений позов також не визнає, оскільки вимоги позивачки є неконкретними в частині її позовних вимог щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання частково недійсним рішення виконкому Апостолівської міської ради від 29.08.2001 року № 8; позивачка не брала участі у будівництві сіней літ.а-1, площею 7,24 кв.м, та в будівництві сіней літ.а-2, площею, 8,33 кв.м, вказані сіни були побудовані ним після припинення сумісного проживання з позивачкою; позивачка необґрунтовано просить здійснити розподіл всього закінченого будівництвом житлового будинку, у тому числі тієї частки, у будівництві якої вона не брала участі (а.с.36-39, 41-42,198-201, 228-231). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову про поділ майна в натурі з підстав, зазначених у запереченні. Виконавчий комітет Апостолівської міської ради звернувся із заявою про розгляд справи за відсутності представника, проти позову не заперечує, просить прийняти рішення по суті згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Рішенням виконкому Апостолівської міської Ради народних депутатів від 28.03.1984 року [PERSON] виділено земельну ділянку за адресою: м. Апостолове, вул. Щорса, 53, розміром 600 кв.м, для будівництва житлового будинку (а.с. 69). 30.03.1984 року укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, відвід земельної ділянки по вул. Щорса в м. Апостолове [PERSON] (а.с. 72-73). Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, яке набрало законної сили 12.12.1999 року, за позивачем визнано право власності на ? частину будинку № 53 по вул. Щорса в м. Апостолове Дніпропетровської області (а.с.8-10). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що відсоток готовності вказаного будинку станом на 1987 рік складав 74%. Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 30.07.2001 року, власником житлового будинку № 53 по вул. Щорса в м. Апостолове значиться [PERSON], розмір частки власності цілий (а.с. 21-25). 05.10.2001 року [PERSON] видано свідоцтво на право приватної власності на домоволодіння № 53 по вул. Щорса в м. Апостолове Дніпропетровської області на підставі рішення виконкому Апостолівської міської Ради народних депутатів № 8 від 29.08.2001 року. У вказаному свідоцтві зазначено, що будинок збудовано у 2001 році (а.с. 67). Згідно рішення виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 162 від 29.08.2001 року затверджено акти прийомки в експлуатацію закінчених будівництвом житлових будинків, в тому числі житлового будинку по вулиці Щорса, 53, належного [PERSON], та зобовязано оформити відповідні документи у місячний термін (а.с.247). З листа архівного відділу Апостолівської РДА від 05.02.2018 року встановлено, що рішення № 162 було прийнято засіданням виконавчого комітету Апостолівської міської ради, протокол № 8 від 29 серпня 2001 року (а.с.245). З Акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд від 15.08.2001 року, затвердженого рішенням виконкому Апостолівської міської ради від 29.08.2001 року № 8, встановлено, що державною технічною комісією в присутності забудовника [PERSON] оглянуто предявлене до здачі будівництво, що розташоване у садибі № 53 по вул. Щорса. У вказаному акті зазначено, що будівництво розпочато у 1985 та закінчено у 2001 році, житловий будинок має один поверх, житлова площа 34,46 кв.м, корисна площа 32,67 кв.м, площа забудови 67,13 кв.м; надвірні забудови - сіни, гараж, сарай, підвал, вбиральня, літній душ. Комісією прийнято рішення про прийняття в експлуатацію будинку [PERSON], розташований в м. Апостолове, вул. Щорса, 53 (а.с.249). Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України. Відповідно до ч.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах народовладдя, законності, гласності. П.10 ст.59 вказаного Закону (в редакції, чинній як на час прийняття оспорюваного рішення, так і на час розгляду справи) встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З аналізу встановлених в судовому засіданні обставин справи та вищенаведених норм Конституції України, Законів України суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання частково недійсними рішення виконавчого комітету Апостолівської міської ради від 29.08.2001 року щодо затвердження акту прийомки в експлуатацію спірного домоволодіння в цілому на імя [PERSON] та визнання частково недійсним свідоцтва на право приватної власності на спірне домоволодіння від 05.10.2001 року, виданого виконкомом Апостолівської міської ради на підставі рішення вказаного виконкому № 8 від 29.08.2001 року, яким встановлено право власності відповідача [PERSON] в цілому на спірне домоволодіння, є обґрунтованими, тобто такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач являється співвласником спірного житлового будинку, що розташований в м. Апостолове по вул. Щорса, 53, Дніпропетровської області, право власності позивача на частину спірного домоволодіння не припинено, вказана обставина була прихована відповідачем при зверненні до виконкому Апостолівської міської ради та не була врахована вказаним органом місцевого самоврядування під час прийняття рішення 29.08.2001 року щодо затвердження акту прийомки в експлуатацію спірного домоволодіння в цілому на імя [PERSON] та видачі свідоцтва на право приватної власності 05.10.2001 року, на підставі яких [PERSON] набув право власності на спірне домоволодіння в цілому. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вищевказане рішення виконавчого комітету Апостолівської міської ради від 29.08.2001 року № 162 згідно протоколу № 8 підлягає скасуванню як незаконне в частині затвердження акту прийомки в експлуатацію спірного домоволодіння в цілому на імя [PERSON], оскільки вказане рішення прийнято з порушенням чинного законодавства та з порушенням прав позивача. Оскільки на підставі вказаного рішення виконкому, яке визнано судом частково незаконним, відповідачу 05.10.2001 року видано свідоцтво на право приватної власності в цілому на спірне домоволодіння, суд приходить до висновку про визнання вказаного свідоцтва частково недійсним в частині визнання за відповідачем [PERSON] права власності в цілому, оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірний будинок між сторонами розділено на підставі судового рішення та за позивачем визнано право власності на ? частину спірного будинку. Також судом встановлено, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10.06.2016 року (а.с.99-123) у разі врахування, що загальна площа житлового будинку по вул. Щорса, 53, у м. Апостолове Дніпропетровської області, становить 51,54 м2, то з технічної точки зору поділити спірний будинок в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників не можливо. Якщо враховувати, що до площі будинку, право на ? частку якого має [PERSON] на підставі рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, враховано площу двох сіней, то загальна площа спірного будинку складає 67,11 м2, розподіл будинку можливо виконати, але із відступами від вимог ДБН та ідеальних часток. Експертом запропоновано 3 варіанти розділу спірного житлового будинку. Ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1\~та ч.4 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є дії особи, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Ч.2 ст.238 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 112, статей 113, 119 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність), володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Ст.115 цього Кодексу визначено, що кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію. Згідно ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (ст.23 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Ч.3 ст.357 ЦК України встановлено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можливо відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Згідно ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ст.364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до положень ст.367 ЦК України співвласники мають право поділити майно, що є у спільній частковій власності. Виходячи з положень ст.ст.183, 367 ЦК України та розяснень, викладених у п.п.6,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» (зі змінами), виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради. При поділі жилого будинку суд зобовязаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Таким чином, судом встановлено, що позивач являється власником ? частини житлового будинку, що розташований в м. Апостолове по вулиці Щорса, 53, Дніпропетровської області, позивач бажає виділити в натурі належну їй частку у спірному домоволодінні, але право власності позивача порушується відповідачем, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Перешкод для виділу частки майна в натурі в судовому засіданні не встановлено, на підставі чого суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності (ст.3 ЦК України), враховуючи права та інтереси усіх співвласників спірного домоволодіння, приходить до висновку про задоволення позову в даній частині. Вирішуючи питання щодо варіанту поділу майна в натурі, суд бере до уваги інтереси сторін та приходить до висновку, що спірне майно необхідно поділити відповідно до 2-го варіанту поділу визначеного висновком експерта, а саме: [PERSON] на ? частку виділити в натурі: в житловому будинку літ.А-1: приміщення 1-3 коридор, площею 3,32 кв.м., приміщення 1-7 житлова кімната, площею 18,54 кв.м., приміщення 1-6 сумісний санвузол, площею 5,13 кв.м., у сінях літ.а-1 приміщення 1-2, площею 7,24 кв.м, всього площею 34,23 м2, вартістю 50425 грн., що на 2635,5 грн. більше ? ідеальних частин будинку та складає 31/100 частку у праві власності; [PERSON] виділити на ? частку в натурі: в житловому будинку літ. А-1: приміщення 1-8 житлова кімната, площею 7,9 кв.м, приміщення 1-5 житлова кімната, площею 8,0 кв.м., приміщення 1-4 кухня, площею 8,65 кв.м., у сінях літ.а-2 приміщення 1-1, площею 8,33 кв.м, всього площею 32,88 м2, вартістю 45154 грн., та залишити у власності [PERSON] надвірні будівлі та споруди ганок, гараж літ.Б, сарай літ.В з погрібом Впд, вбиральню літ.Г, душ літ.Д., паркани № 1-4, водопровід № 5-6, замощення І, загальною вартістю 68685 грн., оскільки в судовому засіданні встановлено, що вказані надвірні будівлі та споруди були побудовані відповідачем самостійно після ухвалення судового рішення щодо поділу майна між сторонами; частка [PERSON] складає 69/100 частки домоволодіння. Оскільки поділ спірного домоволодіння в натурі можливий тільки з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2635,5 грн. грошової компенсації, що відповідає різниці між вартістю ідеальної частки, належної [PERSON], та вартості частки, що йому виділена в натурі. По даному варіанту поділу будинку необхідно виконати наступні переобладнання: між приміщенням 1-1 та приміщенням 1-2 закласти дверний проріз; між приміщенням 1-3 та приміщенням 1-4 закласти дверний проріз; між приміщенням 1-7 та приміщенням 1-8 закласти дверний проріз; між приміщенням 1-5 та приміщенням 1-8 розібрати перегородку для об»єднання приміщень та обладнання житлової кімнати; у приміщенні 1-2 віконний проріз переобладнати у дверний та встановити дверний блок; у приміщенні 1-2 пробити віконний проріз; між приміщенням 1-1 та приміщенням 1-4 віконний проріз переобладнати у дверний; приміщення 1-1 обладнати під кухню; приміщення 1-2 обладнати під кухню; кожному із співвласників обладнати вхід до горища будинку окремо. Витрати, повязані з переплануванням та переобладнанням будинку, суд вважає за необхідне покласти на обидві сторони, оскільки у відповідності до ст.151 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру, зобовязані забезпечувати його збереження, здійснювати за власний рахунок поточний та капітальний ремонт тощо. Крім того, відповідно до положень ст.319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні своїх обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує. Суд вважає, що поділ спірного будинку слід здійснити, виходячи із загальної площі будинку на час виникнення спору 67,11 м2, яка визначена експертом на підставі даних технічного паспорту від 30.07.2001 року та візуального обстеження житлового будинку (з врахуванням площі двох сіней), оскільки добудови здійснені відповідачем без згоди на те позивача, а тому у суду відсутні підстави для збільшення частки відповідача у спільній власності сторін спірному житловому будинку. Суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності з наступних підстав. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (правова позиція ВСУ у справі № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року). Таким чином, суд на підставі досліджених в судовому засіданні доказів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків позовної давності, оскільки наслідки позовної давності застосовуються до вимог про поділ майна подружжя і вказаний строк обраховується з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. Судом встановлено, що майно сторін житловий будинок, що розташований в м. Апостолове по вул. Щорса, 53, Дніпропетровської області, поділено та за позивачем судовим рішенням від 01.12.1999 року визнано право власності на ? частину спірного будинку. В даному провадженні судом розглядається спір не з приводу поділу спільного майна подружжя, а заявлено вимоги про поділ спірного будинку в натурі та виділення позивачу належної їй частки у спірному майні. Судом встановлено, що про порушення свого права на поділ спірного майна в натурі в позивач дізналася у 2014 році, після чого у січні 2015 року звернулася до суду з даним позовом. Також відсутні підстави для застосування наслідків позовної давності в частині вимог до виконавчого комітету Апостолівської міської ради, оскільки про наявність оспорюваного свідоцтва на право власності та рішення, на підставі якого видано вказане свідоцтво, позивач дізналася в ході судового розгляду даної справи після надання вказаного свідоцтва відповідачем в судовому засіданні, яке відбулося 06.08.2015 року (а.с.74-75), з позовними вимогами до виконкому Апостолівської міської ради позивач звернулася 28.03.2017 року (а.с.179) та 30.10.2017 року (а.с.211), тобто в межах позовної давності. Твердження відповідача [PERSON] про те, що вказаний позов в частині вимог до виконкому Апостолівської міської ради підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є необґрунтованим з наступних підстав. Відповідно до частини другої\~статті 2 КАС\~України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності\~Конституцією\~чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до положень п.1 ч.1 та ч.3 ст.19 КАС України (в редакції Закону № 2147-УІІІ від 03.10.2017) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно - правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.\~\~ У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Zand v. Austria», заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників,

Outcome: approved