Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

28.04.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2015 року стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно в користь позивача 136 344,58 грн. заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2016 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково : рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.04.2017 року в частині визначення судом розміру стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики та судових витрат змінено, збільшено розмір стягнення до 173 884,08 грн. та 869,50 грн. судових витрат. Постановами державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівські області від 10.05.2016 року відкрито виконавчі провадження про стягнення з боржників 173 884,08 грн. боргу. 17.05.2016 року позивач подав заяву про накладення арешту на все майно боржників. В процесі виконавчого провадження державним виконавцем встановлено, що за [PERSON] право власності на нерухоме майно не зареєстровано, а за [PERSON] 27.02.2007 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. В день ухвалення Апеляційним судом Львівської області рішення, 29.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON], який є сином боржника, укладено догорів дарування вказаної квартири. Позивач переконаний, що такі дії відповідача свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду, так як договір дарування укладено між близькими родичами без будь-яких правових наслідків, відповідачі після укладення договору дарування продовжують проживати у подарованій квартирі, з реєстрації не зняті, а тому змушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, дали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просять їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що про наявність рішення Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2016 р. відомо з даної справи, а тому дата укладення договору дарування та дата ухвалення рішення Апеляційного суду Львівської області є простим збігом обставин. Заперечили також той факт, що їхні дії при укладенні договору дарування були спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Зазначили, що виконання рішення не обмежується виключно стягненням за рахунок нерухомого майна, а може бути виконане за рахунок доходу чи рухомого майна. Просять відмовити в задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила в задоволенні такого відмовити. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст.718, ч.2 ст.719 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2015 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно в користь позивача 136 344,58 грн. заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року. У задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року, рішення Шевченківського районного суду м. Львова змінено та збільшено розмір заборгованості та стягнуто з відповідачів 173 884 грн. 08 коп. , в решті рішення залишено без змін. Вказане рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2015 року, набрало законної сили. 10.05.2016 року Залізничним відділом державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Л/о відкрито виконавче провадження про стягнення з боржників боргу у сумі 173 884, 08 грн. Окрім цього, судом встановлено, що грошові зобовязання відповідачів не виконані, а тому 17.05.2016 року позивач подав заяву про накладення арешту на все майно боржників. Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за [PERSON] 27.02.2007 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. 29.03.2016 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS], що належала дарувальнику на праві приватної власності. Даний факт стверджується договором дарування від 29.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно роз'яснень, що містить п. 24 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як встановлено судом, після укладення спірного договору дарування жодних правових наслідків не настало: [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати у подарованій квартирі, з реєстрації не зняті. Так як сторони договору є близькими родичами, дарувальник [PERSON] продовжує фактично володіти та користуватися цим майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обставин, які б свідчили про те, що вказаний правочин спрямований на реальне настання юридичних наслідків. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Суд приходить до переконання, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму сину, знав про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, а тому уклав договір дарування квартири [ADDRESS], який є фіктивним правочином. З огляду на наведені обставини, суд вважає позов підставний, таким, що підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідачів підлягають судові витрати, понесені позивачем.

Outcome: approved