Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

27.07.2015р. позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 104 000, 00 грн. за період роботи з січня 2012 року по березень включно 2013 року. У судовому засіданні позивач надав уточнену позову заяву, згідно якої просив замінити неналежного відповідача - [PERSON] на належного відповідача фізичну особу - підприємця (ФОП) [PERSON]; зобов'язати відповідача зробити запис до трудової книжки про період роботи на посаді водія, а також стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 104 000, 00 грн. за період роботи з січня 2012 року по березень включно 2013 року. Підтримавши уточнені позовні вимоги в судовому засіданні, позивач просив задовольнити його вимоги, посилаючись на наступні обставини. З березня 2011 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи водієм на підставі трудового договору. При влаштуванні на роботі між сторонами була обумовлена заробітна плата в сумі 2 000, 00 грн. щомісячно. З січня 2013 року з вини відповідача - ФОП [PERSON] позивач фактично ніякої роботи не виконував, а відповідач не виплатив йому заробітну плату за фактично відпрацьований час. На неодноразові звернення погасити заборгованість по заробітній платі та провести запис у трудовій книжці відповідач позивачеві відмовив, що і стало підставою для звернення позивача до суду. В судовому засіданні позивач пояснив, що раніше до суду не звертався, оскільки фактично використовував переданий йому рідним братом відповідача - [PERSON] вантажний автомобіль, який притримав до проведення з ним розрахунків і сподівався на вирішення спору у позасудовому порядку. Вказаний автомобіль у нього забрали, проте, так і не розрахувалися. Крім того, зазначив, що фактично виконував роботу, яка доручалася йому [PERSON], який мав будівельну фірму, проте, був відряджений до цієї фірми ФОП [PERSON], з яким у нього і був укладений трудовий договір і вважав, що працює саме на зазначену особу. Відповідач - ФОП [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що свого часу він дійсно хотів взяти позивача на роботу, проте, обсягу роботи для водія не було і він порадив позивача, як працівника, своєму братові, який мав у власності вантажний автомобіль і займався будівництвом. Трудовий договір у центрі занятості не був зареєстрований, трудової книжки позивача останній йому не передавав, тому трудових відносин у сторін не виникало. Позивач виконував роботи за дорученням брата відповідача і саме вони мали домовленості щодо використання вантажного автомобіля і винагороди. Представник третьої особи - Дніпровського районного центру зайнятості м. Києва в судовому засіданні пояснив, що трудовий договір між сторонами ніколи не реєструвався в центрі зайнятості, про що надав письмову довідку. Тому, підтримавши заперечення відповідача, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, допитавши заявлених сторонами свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозв'язку, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Як роз'яснено в п. 7 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92, згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Відповідно до п. 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Згідно з п. 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277 ( v0277202-95 ), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як стверджує позивач, між ним та відповідачем виникли трудові відносини. Зазначені трудові відносини позивач підтверджує копією трудового договору між працівником і фізичною особою від 21.03.2011 року (а.с. 5). Відповідно до зазначеного договору, ФОП [PERSON] та [PERSON] погодились про те, що останній буде виконувати обов'язки водія на підприємстві відповідача. Проте, наданий суду договір не може бути взятий до уваги як доказ наявності між сторонами трудових відносин, оскільки суду не надано доказів наявності наказу про прийняття позивача на роботу, передачі трудової книжки, виплати заробітної плати хоча б за один місяць роботи, виконання завдань і фактичного допуску позивача до роботи саме відповідачем, а не третіми особами (братом відповідача [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні, як свідок). Доводи позивача спростовуються також поясненнями третьої особи Дніпровського районного центру зайнятості, який надав суду належний доказ того, що трудовий договір, наданий суду позивачем, не був зареєстрований в центрі зайнятості. Встановлені судом обставини не дають підстави для висновку, що між сторонами існували відносини, які регламентуються трудовим законодавством, оскільки відповідно до імперативних вимог КЗпП України укладення трудового договору між сторонами не було в ході судового розгляду підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, виключно в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Враховуючи те, що позивачем не доведено наявності трудових відносин, відсутні і правові підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі. У зв'язку з вище зазначеним суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову.

Outcome: dismissed