Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

28.04.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив скасувати наказ № 128-П від 01.04.2015 року та поновити його на роботі на посаді головного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту АБ «Укргазбанк». Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.04.2015 року до дня поновлення на роботі, моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 05 квітня 2012 року він працював в АБ «Укргазбанк» на посаді головного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту. 03.04.2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі наказу № 65 від 03.02.2015 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. В наказі про звільнення зазначено, що трудовий договір розривається у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме - скорочення структурного підрозділу головної установи Банку, значним зменшенням обсягів робіт та операційного завантаження працівників. Вважає своє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним, оскільки на його думку ліквідація чи реорганізація АБ «Укргазбанк» в розумінні ст. 40 КЗпП України, не відбулась. Зазначає, що рішенням Правління АБ «УКРГАЗБАНК» №3 від 19.01.2015 р. затверджено зміни в організаційній структурі головної установи АБ «УКРГАЗБАНК», зокрема, в департаменті ризик-менеджменту, з урахуванням рішення Правління АБ «УКРГАЗБАНК» №4 від 22.01.2015 р. Фактично відбулась реорганізація департаменту ризик-менеджменту, з розширенням штату замість 7 управлінь до 8 управлінь,тобто фактично було перейменовано існуючі управління та відділи у складі департаменту ризик менеджменту, з дублюванням функцій існуючих управлінь та відділів департаменту ризик-менеджменту та додатково створено управління по роботі з простроченою заборгованістю роздрібного бізнесу, до складу якого входять 2 відділи. Крім того, в січні та лютому місяцях 2015 року, після прийняття рішення про реорганізацію департаменту ризик-менеджменту (Протокол №3 Правління від 19.01,2015 р.), але до видачі наказу про скорочення штату працівників до департаменту ризик-менеджменту АБ «УКРГАЗБАНК» були прийняті нові співробітники: 20.01.2015 р. [PERSON] на посаду директора департаменту ризик-менеджменту, 21.01.2015 р. [PERSON] на посаду начальника управління оцінки та моніторингу забезпечення департаменту ризик-менеджменту, 02.02.2015 р. [PERSON] на посаду начальника управління прийняття кредитних рішень по роздрібному та малому бізнесу департаменту ризик-менеджменту, 02.02.2015 р. [PERSON] на посаду заступника директора департаменту ризик-менеджменту, 02.02.2015 р. [PERSON] на посаду начальника відділу аналізу корпоративних клієнтів управління корпоративних кредитних ризиків департаменту ризик-менеджменту, 02.02.2015 р. [PERSON] на посаду начальника відділу аналізу державних підприємств управління корпоративних кредитних ризиків департаменту ризик-менеджменту, 02.02.2015 р. [PERSON] на посаду начальника відділу аналізу ризиків малого бізнесу управління роздрібних кредитних ризиків департаменту ризик-менеджменту, 02.02.2015 р. [PERSON] на посаду головного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки та моніторингу забезпечення департаменту ризик-менеджменту, 02.02.2015 р. [PERSON] на посаду економіста відділу прийняття кредитних рішень по заставним кредитам управління прийняття кредитних рішень по роздрібному та малому бізнесу департаменту ризик-менеджменту. Разом з цим, в порушення вимог чинного законодавства, позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади у новостворених структурних підрозділів при тому, що відповідач мав можливість перевести позивача в новостворені структурні підрозділи. Навіть коли позивач погодився на запропоновану вакансію головного фахівця відділу аналізу та моніторингу СОД, про що свідчить копія пропозиції щодо вакантних посад від 18.02.2015 року, на позивача почався морально - психологічний тиск, внаслідок чого він був вимушений підписати відмову. До того ж, при скороченні чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації відповідачем не були дотримані вимоги ст. 42 КЗпП, оскільки не було враховано його право на залишення на роботі, як працівнику з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Вважає, що за наведених вище обставин про скорочення штату не йдеться, навпаки, очевидне його розширення. Прийняття рішення про реорганізацію структурного підрозділу, з функціями алогічними тим, що вже виконує існуючий структурний підрозділ, вказує не на що інше як на схему по «прибиранню» невигідних керівництву людей. Зазначає, що відповідно до вимог закону, ст. 49-4 КЗпП України, відповідач повинен був не пізніше 03 січня 2015 року погодити відповідне рішення про скорочення працівників із виборним органом первинної профспілкової організації, однак 19 січня та 22 січня 2015 відповідачем було ініційоване скорочення та реорганізацію діючих структурних підрозділів головної установи банку, а вже 03 лютого 2015 року був виданий наказ № 65 про скорочення штату працівників, що на його думку, не відповідає вимогам закону. Крім того, вважає, що вжиті відповідачем заходи по скороченню штату та звільнення працівників суперечать вимогам ст.ст. 10, 11, 13, 22, 32, 36, 43, 49-2 КЗпП України, є невиконанням ним вимог ст. 42 КЗпП України, а також ст.ст. 7, 22, 41, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності». Вважає також, що відповідачем при його звільненні не були виконані вимоги одночасно як ч.1, так і ч.2 ст.42 КЗпП України. Окрім того не було враховано, що він має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці та має переваги на залишення на роботі перед приведеними вище працівниками. В порушення вимог закону йому не було надано повної інформації про вакантні посади в період часу з 03 лютого до 03 квітня 2015 року, а ті, які йому пропонувалися, не відповідали його кваліфікаційним вимогам. Звернув увагу на те, що головою профспілкового комітету банку є заступник Голови правління, тобто роботодавець, що заборонено Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а члени профспілкового комітету є його підлеглими, що викликає у нього сумнів у законності прийнятих ними рішень в період організованих банком дій по вивільненню працівників, в тому числі при наданні згоди на звільнення працівників. На підставі викладеного просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що звільнення позивача [PERSON] з роботи було проведено з дотриманням процедур та гарантій, передбачених законом, з попередженням про вивільнення не менш ніж за два місяці, отримано згоду профспілкової організації, запропоновано велику кількість вакантних посад для працевлаштування, від яких позивач відмовився, а також виплачено вихідну допомогу. 29 грудня 2014 року адміністрація листом повідомила первинну профспілкову організацію банку про намір проведення оптимізації організаційної структури банку, що могло вплинути на скорочення чисельності та штату працівників протягом 2015 року. Між адміністрацією та профспілковим комітетом банку були проведені відповідні консультації та обговорені питання, пов`язані з проведенням оптимізаційних заходів та подальшим вивільненням працівників. Зазначив також, що ПАТ АБ «Укргазбанк» є рекапіталізованим державою банком з часткою держави в статутному капіталі у розмірі 92,998%. 19 січня 2015 року Правлінням АБ «Укргазбанк» було прийнято рішення про приведення організаційної структури у відповідність до Принципів побудови організаційної структури АБ «Укргазбанк» і в подальшому це питання було доповнено протоколом правління №4 від 22 січня 2015 року. Даним рішенням Правління банку створило низку нових департаментів, управлінь, відділів, змінило назву та частково скоротило деякі служби банку. 03 лютого 2015 рішенням Правління АБ «Укргазбанк» на підставі аналізу переліку структурних підрозділів з метою уникнення наявності підрозділів, функції яких дублюються, вирішено скоротити, після фактичного вивільнення працівників, деякі структурні підрозділи. На підставі цього ж рішення був виданий наказ №65 від 03 лютого 2015 року про скорочення штату працівників АБ «Укргазбанк». Одночасно з попередженням йому було запропоновано 134 вакантні посади тимчасово відсутніх працівників, які знаходились у відпустках по догляду за дитиною. Від зазначених посад позивач письмово відмовився. Зазначив також, що від усіх запропонованих вакантних посад позивач відмовився, а тому у роботодавця були відсутні підстави порівнювати його кваліфікацію або продуктивність праці з іншими працівниками. Враховуючи викладене, вважає, що при звільненні позивача було повністю дотримано процедуру вивільнення, визначену трудовим законодавством, а тому просив у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Встановлено, що на підставі наказу №165-П від 05 квітня 2012 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в ПАТ АБ «Укргазбанк» на посаду головного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту, про що свідчать записи в трудовій книжці позивача (Т. 1, а.с. 21-25). Протоколом Наглядової ради від 19 листопада 2014 № 14 було затверджено Принципи побудови організаційної структури ПАТ «АБ «Укргазбанк», у п. 7 яких визначено принципи оптимальної чисельності персоналу (Т. 1, а.с. 62). Відповідно до п. 21 Протоколу 33 від 19.01.2015 року доручено керівникам , які є кураторами підрозділів головної установи банку, в строк до 28.02.2015 року надати департаменту управління персоналом пропозиції щодо скорочення структурних підрозділів, функції яких дублюються. На виконання цього Протоколу кураторами-керівниками відповідних структурних підрозділів надано пропозиції щодо скорочення певних структурних підрозділів, що дублюють функції новостворених, на підставі яких Протоколом Правління від 03.02.2015 року №8 прийнято рішення про скорочення, після фактичного вивільнення працівників таких структурних підрозділів. Тобто, фактично було перейменовано існуючі управління і відділи у складі департаменту ризик менеджменту, що підтверджується протоколом Правління банку від 19.01.2015 року №3, з дублюванням функцій існуючих управлінь та відділів департаменту ризик-менеджменту та додатково створено управління по роботі з простроченою заборгованістю роздрібного бізнесу, до складу якого входять 2 відділи. На виконання рішення Правління наказом № 65 від 03 лютого 2015 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення структурних підрозділів головної установи банку, значним зменшенням обсягів робіт та операційного завантаження працівників було прийнято рішення про скорочення з 03 квітня 2015 року штату працівників головної установи. 03.02.2015 року [PERSON] був письмово попереджений про майбутнє вивільнення. Наказом №128-П від 01.04.2015 року ПАТ АБ «Укргазбанк» позивача було звільнено з посади головного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту 03.04.2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані 54 календарних дні щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України (Т. 1, а.с. 10). Позивач вважає своє звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним, оскільки на його думку ліквідація чи реорганізація АБ «Укргазбанк» в розумінні ст. 40 КЗпП України, не відбулась, у зв'язку з чим просив скасувати наказ №128-П від 01.04.2015 року та поновити його на роботі. Представник відповідача заперечуючи проти вимог позивача посилався на те, що звільнення позивача [PERSON] з роботи було проведено з дотриманням процедур та гарантій, передбачених законом, з попередженням про вивільнення не менш ніж за два місяці, отримано згоду профспілкової організації, запропоновано велику кількість вакантних посад для працевлаштування, від яких позивач відмовився, а також виплачено вихідну допомогу, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Встановлено, що позивач не відноситься до категорій осіб, визначених у ст. 42 КЗпП України. Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач [PERSON] мав більше переваг в залишені на посаді, ніж новоприйнятий працівник [PERSON], який був прийнятий на посаду головного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки та моніторингу забезпечення департаменту ризик-менеджменту, враховуючи стаж роботи та кваліфікацію. Слід зазначити, що в процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені ст. 42 КЗпП України, оскільки працівник має переважне право на залишення на роботі, а не переважне право на працевлаштування. Працівнику, при його звільненні за п.1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до положень ч.2 ст. 40 і ч.2 ст. 49-2 КЗпП України, інша робота пропонується не тільки одночасно з попередженням про звільнення, тобто наявні посади в день попередження, але й протягом усього часу до дня фактичного звільнення працівника. Встановлено, що протягом часу з моменту попередження позивача про звільнення до фактичного звільнення [PERSON] було запропоновано ряд посад в АБ «Укргазбанк». Однак, зазначені посади не відповідали кваліфікаційним вимогам позивача, а також деякі посади в інших регіонах. В свою чергу, посади у новостворених управліннях департаменту ризик-менеджменту позивачу не пропонувались, хоча структура підрозділу збільшилась. Як вбачається із звітів форми №3-ПН (звіт про вакансії), поданих відповідачем до Солом'янського районного центру зайнятості в м. Києві у період часу з 03.02.2015 року до 03.04.2015 року у відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» були вільні вакансії різних посад - звіт форми №3-ПН від 04.02.2015 р. (Т. 1, а.с. 139), економіста вакансія №3 - звіт форми №3-ПН від 16.02.2015 р. (Т. 1, а.с. 140), начальника відділу вакансія №5 - звіт форми №3-ПН від 27.02.2015 р. (Т. 1, а.с. 142), касира вакансія №3 - звіт форми №3-ПН від 06.03.2015 р. (Т. 1, а.с. 144), директора обласної дирекції вакансія №2 - звіт форми №3-ПН від 18.03.2015 р. (Т. 1, а.с. 146), головного економіста вакансія №1 - звіт форми №3-ПН від 01.04.2015 р. (Т. 1, а.с. 148). Отже, судом достовірно встановлено, що позивачу не було запропоновано переведення на вакантні посади до новостворених структурних підрозділів у разі його згоди. При цьому, суд зважає на те, що працівнику не обов'язково повинні запропонувати саме таку посаду, до якої відноситься основне коло раніше виконуваних працівником обов'язків. Крім того, суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження інформування державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Також встановлено, що ПАТ АБ «Укргазбанк», в порушення вимог ст. 29 Закону України «Про оплату праці», надавав позивачу недостовірну інформацію, щодо умов оплати праці однієї із запропонованих посад - директора обласної дирекції вакансія №9 у м. Миколаєві. З відповіді отриманої з ДФС офісу великих платників податків ДФС, на виконання ухвали Солом'янського суду м. Києва від 13.01.2017 року, вбачається, що відповідач дійсно прийняв на посаду директора Миколаївської дирекції ПАТ «АБ Укргазбанк» [PERSON] з посадовим окладом 10000,0 грн., але через 5 днів збільшив посадовий оклад до 25000,0 грн., і це в період 3-х місячного випробувального терміну, що підтверджується копією наказу №104-П від 16.03.2015 року, яку надав ПАТ АБ «Укргазбанк». В постанові Верховного Суду України №6-40цс15 від 01.04.2015 року чітко зазначено, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, суд зазначає, що ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов'язки. З аналізу положень п. 1 ст. 40 КЗпП України слідує, що під змінами в організації виробництва і праці мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Однак власне зміни в організації виробництва і праці не є підставою для звільнення. Навіть і конкретні форми змін в організації виробництва і праці - реорганізація і перепрофілювання підприємства - не є підставами для розірвання трудового договору, якщо не скорочується штат або чисельність працівників. Це частково підтверджується частиною третьою ст. 36 КЗпП України. Аналогічне положення закріплене в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого в разі перепрофілювання підприємств, установ, організацій розірвання трудового договору з працівником допускається тільки у разі скорочення штату або чисельності працівників. Разом з тим, наказом № 65 від 03 лютого 2015 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням структурних підрозділів головної установи банку, значним зменшенням обсягів робіт та операційного завантаження працівників було прийнято рішення про скорочення з 03 квітня 2015 року штату працівників головної установи. Відповідно до штатного розкладу департаменту ризик-менеджменту АБ «Укргазбанк» станом на 19.01.2015 р. нараховувався 61 працівник, а згідно штатного розкладу департаменту ризик-менеджменту АБ «Укргазбанк» станом на 01.04.2015 р. нараховувалось 86 працівників. Тобто, ліквідація чи реорганізація АБ «Укргазбанк» в розумінні ст. 40 КЗпП України, не відбулась, отже, звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним. З урахуванням викладеного суд не приймає до уваги заперечення представника та приходить до висновку, що АБ «Укргазбанк» неправомірно було звільнено позивача з посади заступника директора департаменту ризик-менеджменту на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки судом встановлено, що позивача було звільнено з займаної посади без законної підстави, то він підлягає поновленню на посаді головного фахівця відділу оцінки забезпечення управління оцінки ризиків забезпечення департаменту ризик-менеджменту АБ «Укргазбанк» з 03.04.2015 року. Щодо позовних вимог про скасування наказу від 01.04.2015 року № 128-П «Про звільнення [PERSON].», то вони не підлягають задоволенню, оскільки чинним законодавством не надано суду право скасовувати наказ, виданий роботодавцем. Як визначено у ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 03.04.2015 року по день ухвалення рішення, на що слід зазначити наступне. Згідно довідки про розмір середнього заробітку середньомісячна заробітна плата позивача складає 7611,24 грн. (а. с. 163). При цьому, суд приймає до уваги саме довідку АБ «Укргазбанк», оскільки саме ця довідка формувалась відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Отже, середньоденний заробіток позивача складає 371,28 грн., кількість днів вимушеного прогулу становлять 472 робочих днів, середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу з 03.04.2015 року по 20.02.2017 року включно становить 472 дні х 371,28 = 175 244,16 грн. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 175244,16 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру. За таких обставин, позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, відтак, підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 367 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 7611,24 грн. допустити до негайного виконання. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як визначено у ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 974,40 грн. за дві вимоги немайнового характеру та 1752,44 грн. за вимоги майнового характеру, за ставками судового збору встановленим на дату подання позовної заяви (28.04.2015 року).

Outcome: partial