Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

29.06.2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила: - надати дозвіл на неодноразові протягом календарного року, тимчасові (строком до 15 календарних днів) виїзди за межі України (до країн: Греція, Германія, Іспанія, Туреччина, Єгипет, Грузія, Росія) малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] у супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] до досягнення дитиною 16 - ти річного віку; - надати [PERSON] дозвіл на оформлення всіх необхідних документів для забезпечення тимчасового виїзду малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], за межі України до країн: Греція, Германія, Іспанія, Туреччина, Єгипет, Грузія, Росія, без згоди батька дитини - [PERSON] до досягнення дитиною 16 - ти річного віку; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу адвоката у сумі 1000,00 грн. та судові витрати на сплату судового збору у сумі 551,20 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з 04.11.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 07.08.2013 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва було розірвано. За час перебування в зареєстрованому шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. Позивач зазначає, що з початком вагітності та до досягнення дитиною дворічного віку, відповідач не проявляв бажання побачити дитину та не цікавився її здоров'ям та розвитком, до теперішнього часу, відповідач не виконує обов'язки щодо виховання дочки, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того посилається, що у липні 2014 року відповідач надавав позивачу нотаріально засвідчену згоду на виїзд дитини за кордон і позивач разом з донькою їздили до Грузії, а в літку 2016 року позивач планувала поїхати з донькою на відпочинок та оздоровлення за кордон до країн - Єгипет, Туреччина, Іспанія, Греція, а восени та взимку до країн - Германія, Грузія, Росія, оскільки такі подорожі нададуть можливість забезпечити дитині духовний та моральний розвиток, розширити її кругозір та ознайомити з культурою інших держав. Позивач стверджує, що неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, однак відповідач безпідставно не надає такої згоди та жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову не наводить. Враховуючи вищевикладене, просила позов задовольнити. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили суд їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що твердження позивача в позові про ненадання відповідачем дозволу на виїзд їхньої дитини за кордон не відповідають дійсності. Зазначили, що відповідач ніколи не відмовляв позивачу в наданні такого дозволу. Крім дозволу відповідач давав нотаріальну згоду на виїзд дитини до країни Грузії та до Угорської Республіки. Разом з тим, відповідач, як батько дитини бажає знати куди, коли, з якою метою намагаються вивезти його дочку за кордон, а також йому не відомо чи створені дитині умови для нормального проживання за кордоном. Крім того, відповідач та його представник посилаються на те, що позивач не надала жодного доказу та не зазначила причини подальших виїздів доньки за кордон, території країн та строків виїздів до досягнення нею повноліття, а тому зазначені дії та вимоги позивачки викликають занепокоєння відповідача, як батька щодо підстав для подальших виїздів без погодження з ним. У зв'язку з вищевикладеним, відповідач та представник відповідача просили відмовити в задоволені позову в повному обсязі, як необґрунтованого та безпідставного. Третя особа - Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду лист, в якому просила розглядати справу у відсутності їхнього представника та при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої [PERSON], 2011 р.н. Третя особа - Солом'янський районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду лист, в якому зазначила, що функції щодо реєстрації/ зняття з реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб територіальним підрозділами ДМС не виконуються. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положення ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З точки зору ст. 1 СК України, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Судом встановлено, що з 04 листопада 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 серпня 2013 року, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва (а.с.8,10). Від даного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO] (а.с.7). Станом на день звернення із позовом до суду, позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.9). Так, статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до вимог ч.2 cт.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Також, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того за змістом ст. 4-2 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Так, позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька не позбавленого батьківських прав, аж до досягнення дитиною повноліття. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Крім того, позивачем не визначено, на підставі чого та на який термін або протягом якого проміжку часу передбачається виїзд дитини, тобто саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька з вказівкою періоду, на який необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, з визначенням при цьому конкретного часу та місця перебування, мети перебування та в яких саме країнах, в які планує виїжджати позивач з дитиною. Дані обставини також підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є чоловіком позивача зазначив, що він разом з дружиною та її донькою планували виїхати за кордон. При цьому, пояснив, що визначити конкретну дату та місце виїзду не змогли, оскільки відповідач не дає згоди на виїзд дитини до інших країн. Виходячи з того, що під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин, посилання позивача в обґрунтування задоволення поданого позову на те, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини, суд вважає безпідставним та недоведеним. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Таким чином, позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed