Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

28.09.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив суд стягнути з відповідача: заборгованість з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 105986,19 грн.; середній заробіток за весь час затримки виплат у розмірі 9474,59 грн.; моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн.. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач у період з 27 квітня 2018 року по 30 липня 2020 року працювала на посаді комерційного директора на ТОВ «ПК Новгород - Сіверський». У липні 2020 року через постійну не виплату заробітної плати, позивачем було прийнято рішення про звільнення з зазначеної посади згідно ст. 38 КЗпП України. Позивач вказує. що згідно довідки №30/07 від 31.07.2020 року, на момент звільнення загальна сума заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку становила 107986,19 грн., після звільнення вона отримала ще 2000,00 грн. 12 серпня 2020 року. Таким чином, станом на 18.09.2020 року, сума невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку складає 105986,19 грн. Посилаючись на положення норм чинного законодавства України позивач зазначає із посиланням на положення ст. 117 КЗпП України, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9474,59 грн.. Окрім того, такою бездіяльністю відповідачем було завдано моральну шкоду позивачу в сумі 15000,00 грн., яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, завданої внаслідок порушення її законного права на заробітну праву, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав позивача, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації знайомих. На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Як вбачається з матеріалів справи, копію позовної заяви разом з доданими до неї документами відповідач отримав 07 листопада 2020 року, однак, станом на 29.01.2021 року процесуальним правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до частини третьої ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно положень частини другої ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою (регіональними) угодами. Судом встановлено, що наказом №48-к від 16.07.2020 року позивача було звільнено з посади комерційного директора ТОВ «ПК Новгород - Сіверський» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Відповідний запис про звільнення занесений до трудової книжки позивача 30.07.2020 року за наказом №48-к від 16.07.2020 року. (а. с. 5) За змістом наявної в матеріалах справи довідки (вих. №30/07) від 31.07.2020 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з березня 2019 року по липень 2020 року разом з коменсацією за невикористану відпустку (56 днів) становить у загальному розмірі 107986,19 грн. (а.с. 6-7). Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом наявної в матеріалах справи довідки (вих. №48) від 18.09.2020 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з березня 2019 року по липень 2020 року разом з компенсацією за невикористану відпустку (56 днів) становить у загальному розмірі 105986,19 грн. (а.с. 8-9). Таким чином, відповідачем проведена часткова виплата заробітної плати позивачу у розмірі 2000,00 грн. за березень 2019 року. За таких умов, з огляду на викладені норми чинного законодавства України та наявність в матеріалах справи документально підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі і її розміру, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 105986,19 грн., отже позовні вимоги в цій частині позову підлягають до задоволення. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Вимога про оплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка надає позивачу право звернутись до суду з відповідним позовом без обмеження будь-яким строком, адже ст. 117 КЗпП України встановлено відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з метою компенсації працівнику втрат від неотримання заробітної плати. Таким чином, враховуючи, що суд прийшов до висновку про невиплату працівнику всіх належних до виплати сум в день звільнення та необхідність стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.07.2020 року по 22.09.2020 року (в межах заявлених позовних вимог) є законними. Відповідно до положень п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» , цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. У всіх інших випадках середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу за червень та травень 2020 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у липні 2020 року. Пунктами 3 та 4 наведеного вище Порядку встановлено види виплат, які включаються та які не включаються у розрахунок середньої заробітної плати. За змістом наявної в матеріалах справи довідки, загальна сума заборгованості по заробітній платі, у травні 2020 року позивачу нараховано дохід, який не було виплачено позивачу та має включатись до розрахунку середнього заробітку в загальному розмірі 3802,01 грн., а у червні 2020 року в загальному розмірі 5635,00 грн. (а.с. 6). Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 9437,01 грн. (сума заробітної плати за травень і червень 2020 року) : 39 (кількість робочих днів у травні та червні 2020 року) = 241,98 (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог з 01.08.2020 року по 22.09.2020 року становить 36 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявленого позивачем періоду нарахування становить: 241,98 грн. (середньоденна заробітна плата) х 36 (робочі дні в період заявленого часту затримки розрахунку при звільненні) = 8711,09 грн. Отже, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8711,09 грн. При цьому суд зазначає, що не бере до уваги наданий позивачем розрахунок при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачем здійснено розрахунок, виходячи з середньої заробітної плати за липень 2020 року що суперечить положенням п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», яка встановлює збереження середньої заробітної плати, що обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному випадку, звільнення відбулось у липні 2020 року, а тому, застосуванню для обчислення середньої заробітної плати підлягають травень та червень 2020 року. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 11, 13 ЦПК України 2004 року). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Вивчивши зібрані у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням його прав на вчасне отримання всіх сум при звільненні, що в свою чергу безумовно призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Порушення права на оплату працю, яке є правом передбаченим Конституцією України, порушує принципи соціальної і правової держави, що тягне необхідність поновлення цих принципів шляхом стягнення завданої моральної шкоди із особи винної у вчиненні відповідних порушень прав працівника. При цьому, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, поряд із цим ураховуючи тривалість невиконання обов`язку по виплаті належних працівнику сум при звільненні, наявність втрати позивачем частини заробітку у зв`язку з порушенням термінів його виплати, суд вважає за необхідне зменшити заявлений до стягнення розміру моральної шкоди з 15000,00 грн. до 4000,00 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Новгород - Сіверський» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial