Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

28 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із позовною заявою до ПСП «Козирське». Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 21 липня 2017 року між ТОВ «Науково-виробнича компанія «АВАТАР» та ПСП «Козирське» було укладено договір поставки на суму 815 724 грн. Зазначений договір зі сторони відповідача був укладений директором підприємства, який згідно зі статутом ПСП «Козирське» не мав повноважень на його укладення. Посилаючись на те, що підписанням вказаного вище договору відповідач поставив підприємство у скрутне матеріальне становище, внаслідок чого воно не зможе виплачувати їй як працівникові заробітну плату, просила визнати неправомірними дії відповідача щодо укладання зазначеного договору та визнати його недійсним. Ухвалою від 09 жовтня 2019 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ТОВ «Науково-виробнича компанія «АВАТАР». Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином; позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій, крім цього, вказала, що повністю підтримує заявлені вимоги, відповідач та третя особа про причини неявки своїх представників суду не повідомили. Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. З договору поставки № 21/07-2017 від 21 липня 2017 року (а. с. 8-9) вбачається, що ТОВ «Науково-виробнича компанія «АВАТАР» зобов`язалося поставити і передати у власність ПСП «Козирське» мікродобриво «Аватар-1», а останнє зобов`язалося прийняти та оплатити товар. Відповідно до п. 2.1 спірного договору ціна та загальна вартість товару вказується у Додатках до договору, які є невід`ємною складовою частиною даного договору. Як вбачається з додатків №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6 до вищезазначеного договору (а. с. 10-15) загальна вартість товару становить 815 724 грн. Згідно з дослідженого судом статуту ПСП «Козирське» (а. с. 23-30), а саме з п. 5.9 вбачається, що директор має право укладати від імені підприємства без довіреності господарські та цивільно-правові договори на суму, що не перевищує 15 000 грн. За змістом положень ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Крім того, ч. 4 ст. 92 ЦК України передбачено, якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої права щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Таким чином, зазначена норма матеріального закону пов`язує наслідки порушення обов`язків щодо представництва лише з відповідальністю за збитки, завдані юридичній особі. При цьому слід зазначити, що позивачка не посилається на зазначену норму закону, а відтак і не охоплює предметом доказування обізнаність ТОВ «Науково-виробнича компанія «АВАТАР» про будь-які обмеження директора ПСП «Козирське» на укладення договору поставки. За таких обставин суд виходить з положень, передбачених ст. 92 ЦК України, та приходить до висновку про те, що директор ПСП «Козирське» мав право діяти від імені підприємства, представляючи його інтереси. При цьому ТОВ «Науково-виробнича компанія «АВАТАР» не знало і за всіма обставинами не могло знати про будь-які можливі обмеження директора підприємства на укладання від імені юридичної особи оспорюваної угоди. Застосування статті 92 ЦК України до спірних правовідносин узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №3-502гс15. Суд також приходить до висновку про наявність обставин, що свідчать про наступне схвалення правочину відповідачем, а тому застосовує при вирішенні спору ст. 241 ЦК України. Так, відповідно до вимог, передбачених ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Частина 2 ст. 241 ЦК України визначає, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Про прийняття відповідачем спірного договору до виконання, як це передбачено ч. 1 ст. 241 ЦК України, свідчить відсутність даних про намагання відповідача розірвати договір чи визнати його недійсним в судовому порядку з часу його укладання, що підтверджує схвалення оспорюваного правочину відповідачем протягом тривалого часу. Суд застосовує до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс15, згідно з якою правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено ч. 1 ст. 241 ЦК України; зі змісту цієї норми випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи-сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу). Таким чином, дії сторони з виконання спірного договору (передача майна, надання усіх необхідних документів та прийняття часткової оплати за спірним договором) дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено. Проаналізувавши та оцінивши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи обставини, встановлені в ході розгляду справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивачки і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed