Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

29.05.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач зареєстрований та проживає у неприватизованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. За цією ж адресою зареєстрований також його син відповідач у справі, однак він з 1983 року, тобто більше 20 років у спірній квартирі не проживає. Відповідач добровільно у 1983 році залишив жиле приміщення і з тих пір в ньому не проживає, не цікавиться ним та не сплачує квартплату і комунальні послуги. На підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом терміни позивач посилається на наявність акту обстеження житлового приміщення від 29.04.2015 року. Враховуючи викладене, позивач вважає, що оскільки відповідач більш як шість місяців не проживає в квартирі, нею не цікавиться, залишив її добровільно, перешкод у користуванні нею ніхто йому не чинив, відповідач втратив право користування цим житловим приміщенням, а тому позивач звернувся до суду і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. До початку судового розгляду позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Згідно наявної в матеріалах справи довідки форми 3-А №779 від 24.04.2015 року виданої ЖРЕО-407, квартира за адресою: [ADDRESS] не приватизована і в ній зареєстровано чотири особи: позивач [PERSON] (власник), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук) та відповідач [PERSON] (син) (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом акту затверджених начальником ЖРЕО-407 від 29.04.2015 року, комісія у складі мешканців сусідніх квартир склали цей акт про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [INFO], але за даною адресою не проживає більше двадцяти років. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування\~\~житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Як вбачається з позовної заяви та зібраних по справі доказів, відповідач не проживає в квартирі понад встановлені чинним законодавством України терміни. Незважаючи на те, що відповідач не проживає в квартирі, він з реєстраційного обліку не знімається, не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved