Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

27 грудня 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя та визнання за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку загальною площею 131, 5 кв.м., житловою площею 75, 3 кв. м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 645692132224) та право власності на 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 645692132224 за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 27 лютого 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстрований шлюб між [PERSON] ( [INFO]., місце народження: м. Київ)(прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON]) та [PERSON] ([INFO], місце народження: м. Київ) , про що в книзі реєстрації шлюбів 27 лютого 2009 року зроблено запис № 295 та видане свідоцтво про одруження. 27.06.2009 року між [PERSON] (за згодою дружини, [PERSON], посвідченою Дячук О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 24.06.2009 р. за № 314) та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1104 га, кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений Дячук О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 27.06.2009 р. за № 322. Згідно з пунктом 8 Договору купівлі-продажу землі, земельна ділянка, що є предметом цього договору, придбана за грошові кошти, набуті [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. В 2009 році за проектом, виготовленим ПП «Графіка 95» на земельній ділянці (площею 0,1104 га, кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS]) збудований 4- кімнатний житловий будинок. Державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 131, 5 , житловою площею 75, 3 кв.м за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 08.05.2015 року на ім'я [PERSON]. Подружжя не проживає однією сім'єю, спільного господарства не веде з 04.10.2015 року. Чоловік проживає окремо від дружини та дитини в будинку, що є спільною власністю подружжя. Спірне нерухоме майно (будинок та земельна ділянка) постійно перебуває лише в користуванні відповідача разом з правовстановлюючими документами на будинок та земельну ділянку, оскільки Відповідач забрав у дружини ключі від спільного будинку в с. Дмитрівка, де мешкала родина. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Позивач та відповідач 27 лютого 2009 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2016 року по справі № 369/3675/16-ц, яке набрало законної сили 10.10.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 27 серпня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.В., 27.06.2009 р. за № 322, набув право власності на земельну ділянку площею 0,1104 га, кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS],, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 64162580 від 22.07.2016 року. В 2009 році за проектом, виготовленим ПП «Графіка 95» на земельній ділянці (площею 0,1104 га, кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS]) збудований 4- кімнатний житловий будинок. Державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 131, 5 , житловою площею 75, 3 кв.м за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 08.05.2015 на ім'я [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєсту іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна № 64163441 від 22.07.2016 року. Статтею 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Між позивачкою та відповідачем відсутні будь-які договори про поділ або про визначення порядку користування майном. Також від відповідача не надходило пропозицій про грошову компенсацію відповідачеві замість його частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку. Спірне нерухоме майно (будинок та земельна ділянка) постійно перебуває лише в користуванні відповідача разом з правовстановлюючими документами на будинок та земельну ділянку, оскільки відповідач забрав у позивачки ключі від спільного будинку в с. Дмитрівка, де мешкала родина. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29. 11.2017 по справі № 369/7117/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації та припинення права власності в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав невнесення коштів на депозит суду. В даній справі відповідач також доводив суду, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані виключно за його кошти, однак, як вбачається з мотивувальної частини рішення, надав суду докази, а саме - договори, укладені в різні проміжки часу, різними особами, та в яких відсутні належні докази на підтвердження вкладення саме належних відповідачу коштів в придбання земельної ділянки та будівництво житлового будинку. Таким чином підстави встановлені у зазначеній справі, відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України не підлягають повторному встановленню. Крім того, відповідачем і в даній справі в судовому засіданні не було надано жодних належних доказів на обґрунтування своїх заперечень. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1 та 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким, чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідачем не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності - за на 1/2 частину вказаного майна та змінивши таким чином режим особистої приватної власності на цей об'єкт на режим спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 5120,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved