Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

27 грудня 2019 року [PERSON] , через свого представника адвоката Петряєва В.В. звернулася до Голопристанського районного суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір іпотеки № 645 від 22 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Негра Л.А. за №6651127 та виключити запис з реєстру іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, а саме - житловий будинок, загальною площею 103,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір іпотеки № 2135 від 13 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Маршаловою М.В за №7389175. та виключити запис з реєстру іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, а саме - трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вказаним майном було забезпечено виконання зобов`язань за кредитними договорами №11359907000 та №11303679000, які начебто були укладені між нею та ПАТ «УкрСиббанк» (який перейменовано у Акціонерне товариство «УКРСИББАНК»). Однак, при розгляді справи за позовами відповідача про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказаними кредитними договорами, судом було встановлено, що дані угоди позивач не підписувала, грошові кошти за ними не отримувала, а тому обов`язок щодо їхнього повернення в неї відсутній. На цих підставах в задоволенні вимог банку було відмовлено. Таким чином, позивач вважає, що рішеннями суду фактично було встановлено неукладення кредитних договорів між сторонами через не підписання їх позивачем [PERSON] , що свідчить про їхню неукладеність та виключає наявність у позивача зобов`язань перед ПАТ «УкрСиббанк» (Акціонерним товариством «УКРСИББАНК»). В зв`язку з даними обставинами, враховуючи похідний характер іпотеки від основного зобов`язання, яке відсутнє, [PERSON] просила задовольнити її вимоги, оскільки в досудовому порядку відповідач відмовився зняти обтяження з майна. 14.02.2020 від відповідача до суду надійшов відзив, згідно якого позовні вимоги відповідач не визнає та просить в їх задоволенні відмовити. Свою позицію обґрунтовує наступним. Вважає, що посилання [PERSON] на те, що рішеннями Голопристанського районного суду Херсонської області від 10.07.2012 та від 20.07.2012 встановлено, що кредитні договори №11359907000 та №11303679000 [PERSON] не укладалися, у зв`язку з чим грошові зобов`язання нею не порушувались та вона не повинна нести відповідальність за невиконання умов договорів, які не підписувала та не отримувала по ним кредитних коштів, а відтак в неї відсутній обов`язок щодо їхнього повернення. Представник відповідача заперечив проти ствердження позивача про наявність підстав визнання недійсними договорів іпотеки та зазначив, що відповідно до правової позиції, Верховного Суду (постанова від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц), положення статті 203 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Оскільки предметом спору у зазначених справах за позовом Банку було стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості, а зустрічні вимоги про встановлення нікчемності кредитних договорів нею не заявлялись та фактично судом такі обставини не встановлювались, зазначені рішення ніяким чином не визнають спірні кредитні договори недійсними або нікчемними, а тому слід вважати, що ці правочини є дійсними. З посиланням на позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка висловлена у Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідач стверджує, що суди, встановивши що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим. Також відповідач зазначив, що [PERSON] деякий час виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами та сплачувала платежі по поверненню Банку кредитних коштів та відсотках за користування кредитом, що підтверджується наданими суду копіями довідок-розрахунків заборгованості. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позовній заяві та наполягав на повному їхньому задоволенні. Представник відповідача в останнє судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, 19.10.2020 надіслав суду клопотання про розгляд справи без участі представника АК «УКРСИББАНК», позовні вимоги не визнавав та підтримував позицію, висловлену у відзиві. Крім того, до суду надійшла заява від представника відповідача про відмову в задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності. Треті особи на стороні позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від третьої особи [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона просила справу розглядати без її участі, просила позовні вимоги задовольнити. Крім того, [PERSON] , будучи уповноваженою [PERSON] (нотаріально посвідчена довіреність) через свого представника надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі та участі [PERSON] , оскільки останній перебуває в місцях позбавлення волі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та проаналізувавши їхні доводи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Предметом спору по даній справі є захист майнових прав позивача на нерухоме майно шляхом визнання договорів іпотеки недійсними у зв`язку з тим, що первісні договори визнані судом неукладеними, та припинення іпотеки, яка виникла на підставі договорів іпотеки від 22.02.2008 та від 13.06.2008, та з відповідним виключенням з реєстру іпотек запису про заборону відчуження. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон), іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. В свою чергу основне зобов`язання це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Згідно ч.5 ст. 3 Закону, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 Закону, до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Судом встановлено, що 22.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивачкою - [PERSON] , з іншої, було укладено договір іпотеки. За його умовами позичальниця [PERSON] та її майнові поручителі в забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №11303679000 від 22.02.2008, укладеного між позивачкою та АКІБ «УкрСиббанк» передали в іпотеку (кожен по 1/4 частці) житловий будинок [ADDRESS] . Також, на виконання грошових зобов`язань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 11359907000, укладеного між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» 13.06.2008, того ж дня між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого виступала належна іпотекодавцю трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 липня 2012 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11359907000, укладеного 13.06.2008 було відмовлено. Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що [PERSON] не укладався кредитний договір, у зв`язку з чим грошові зобов`язання нею не порушувались та вона не повинна нести відповідальність за невиконання умов договору. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20 липня 2012 р. ПАТ «УкрСиббанк» було відмовлено в стягненні з [PERSON] кредитної заборгованості за договором №11303679000 від 22.02.2008. Свою позицію суд мотивував тим, що відповідач не підписувала вказаний кредитний договір та не отримувала по ньому кредитних коштів, а відтак в неї відсутній обов`язок щодо їхнього повернення. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалась на те, що судовими рішеннями було встановлено відсутність в неї грошових зобов`язань перед відповідачем, а також не підписання зазначених кредитних договорів. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. А отже, суд не погоджується з позицією відповідача, що в цьому випадку позивач повинен був звернутися з позовом про визнання правочинів (кредитні договори №11359907000 та №11303679000) недійсними, оскільки суди не можуть визнавати договори неукладеними. Також суд не погоджується з позицією відповідача, що суди, встановивши що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим, виходячи з наступного. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд констатує, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Самий такий спосіб захисту прав позивача є належним, що підтверджується останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16 червня 2020 року (справа № 145/2047/16-ц, пункт 7.26 постанови), яка в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинна враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, позивач у цій справі наполягає на визнанні договорів іпотеки недійсними та виключені записів з реєстру іпотек та заборони відчуження нерухомого майна, вважаючи, що ці обмеження права власності існують без законних підстав, тому у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник та спадкоємець нерухомого майна, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом визнання договорів іпотеки недійсними як похідними від основних (кредитних) договорів. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідного нерухомого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц; від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц). Аналіз змісту ухвалених судом рішень від 10.07.2012 та від 20.07.2012 свідчить про те, що предметом спору в даних справах було стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] . Але під час розгляду цих справ судами досліджувалися кредитні договори №11303679000 та №11359907000, встановлено факт їх не підписання позивачкою, що підтверджується дослідженими під час розгляду цих справ експертизами, проведеними в рамках кримінального провадження, і саме з тих підстав, що кредитні договори підписані не [PERSON] , а іншою особою, суди відмовили у задоволені вимог банку про стягнення заборгованості з [PERSON] . Відсутність посилань на це у резолютивних частинах рішень суду від 10.07.2012 та від 20.07.2012 цілком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16 червня 2020 року (справа № 145/2047/16-ц), про що зазначено вище. [INFO] помер чоловік [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] та Свідоцтвом про одруження Серія [NUMBER] , який був власником трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті заведена спадкова справа №132/2010, що підтверджується інформаційною довідкою нотаріуса від 15.01.2019 року про заведення спадкової справи. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки, позивачка постійно проживала зі спадкодавцем - [PERSON] , то в силу ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину. Натомість, існування іпотечних застережень позбавляє можливості позивача вільно розпоряджатися своїм майном, власником якого вона стала після смерті свого чоловіка. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). У відповідності до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Відповідно до частин 4 та 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Враховуючи те, що рішеннями Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 липня 2012 року в справі №2108/2-816/2011 та від 20 липня 2012 року в справі №2108/2-631/2011, які набрали законної сили, встановлено, що кредитні договори №11303679000 та №11359907000 є неукладеним, то таке зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Оскільки оспорюваний договір іпотеки укладений в забезпечення виконання кредитного договору, який є неукладеним, це суперечать вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та частини 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки кредитні договори №11303679000 та №11359907000 є неукладеним, а тому, оспорювані договори іпотеки, які укладалися в забезпечення виконання зазначених кредитних договорів, є недійсними. Така позиція суду повністю узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 29.05.2018 р. № 305/1180/15-ц, які в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права. Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника. Отже, іпотека направлена на те, щоб забезпечити виконання основного зобов`язання, якого немає, оскільки банку відмовили у стягненні заборгованості з [PERSON] .. Тому банком втрачена можливість у будь-який спосіб отримати відшкодування за рахунок іпотечного майна, а подальше обтяження іпотечного майна, на яке вже не може бути звернуто стягнення банком, позбавляє позивача на мирне володіння та розпорядження своїм майном. Щодо заяви про застосування позовної давності заявленої відповідачем по справі, то вона не підлягає задоволенню, оскільки природа заявленого позову про визнання іпотечних договорів недійсними з метою усунення перешкод у здійсненні права власності, яке обтяжене іпотекою, свідчить про те, що зазначений позов є негаторним, а тому строк позовної давності не підлягає застосуванню, оскільки негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідного нерухомого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц; від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц). Представником позивачки було зазначено в позовній заяві, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс або які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, зокрема витрати на правничу допомогу становить 5000 грн. (детальний розрахунок яких буде надано під час розгляду справи). Натомість, на день ухвалення рішення позивачем не надано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла чи очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем за сплату судового збору у розмірі 1536 гривень 80 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved