Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

28.08.2015 року ПАТ КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, мотивуючи тим, що внаслідок порушення відповідачами зобовязань за кредитним договором, позивачу було нанесено збитки на суму 57 697,57 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 1 239 659,14 грн. 11.01.2016 року [PERSON], в інтересах якої діє її представник [PERSON], звернулася до суду з зустрічною позовною заявою про встановлення нікчемності окремих умов кредитного договору та зобовязання вчинити дії. 14.03.2016 року [PERSON], в інтересах якої діє її представник [PERSON], надала суду заяву про зміну предмету зустрічного позову, в якій просить встановити нікчемність умов кредитного договору № 08/08/2008/840-К1523 від 13 серпня 2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та [PERSON] про надання споживчого кредиту в частині графіку платежів (щомісячного зменшення залишку заборгованості та розміру щомісячного платежу вартості кредиту), а також визнати недійсним кредитний договір № 08/08/2008/840-К1523 від 13 серпня 2008 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра» та [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що за відсутності додатку № 1 договору, який згідно п.п.3.3.1., п.п.3.3.2 договору визначає абсолютне значення розміру щомісячного зобовязання, зокрема інформацію про загальну вартість кредиту, позичальник не мав свідомого вибору щодо вартості кредиту, оскільки не міг встановити абсолютне значення розміру процентів, як щомісячного платежу так і за весь період кредитування. Тобто купуючи банківську послугу, споживач не знав її вартості, що є суттєвою умовою кредитного договору та відповідною вимогою Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 541/13808 від 25 травня 2007 року. Згідно ч.8 ст. 18 Закону, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно п.2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність «дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч.3 ст. 19 Закону, забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої. Згідно ч.6 ст. 19 Закону, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Представник Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову, просила суд вимоги по зустрічному позову та залишити його без задоволення. Представник [PERSON] [PERSON] Р.М. в судовому засіданні проти задоволення позову банку заперечував, просив суд вимоги по зустрічному позову задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення в газеті «Рідне Прибужжя» редакції № 13 від 31 березня 2016 року, причину неявки суду не повідомили. Також від імені відповідача [PERSON] його представником [PERSON] суду були надані заперечення на позов, в яких він просить суд в задоволенні позову банку відмовити, мотивуючи тим, що згідно ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно п.п.5.3 договору поруки, «Дія цього Договору закінчується належним виконанням Позичальником взятих на себе зобовязань по Кредитному договору чи виконанням Поручителем своїх зобовязань, згідно з умовами цього Договору». Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не предявить вимоги до поручителя. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12 (р/н 24704791) прийнятої за наслідками неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Згідно правової позиції зазначеної у Постанові Верховного суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс14 (р/н 41163723) прийнятої за наслідками неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом. Отже, на день звернення кредитора до суду з позовом, шестимісячний строк наданий ч.4 ст.559 ЦК України для предявлення вимоги до поручителя, сплив, відтак порука [PERSON] припинилася в силу вимог частини 4 ст.559 ЦК України, при цьому не звернення поручителя до кредитора з зустрічним позовом про припинення поруки не змінює правових наслідків припинення поруки встановлених Законом (Постанова ВСУ у справі № 6-88цс11, р/н 24704793). Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] про встановлення нікчемності умов кредитного договору в частині графіку платежів та визнання недійсним кредитного договору потрібно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.08.2008 між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], [INFO] було укладено кредитний договір № 08/08/2008/840-К1523, згідно якого їй було надано кредит в сумі 84\~625,66 дол. США, строком до 12.08.2023 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 14,49 % річних. Крім того в якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань щодо погашення кредиту та інших платежів передбачених кредитним договором, [PERSON] та [PERSON] виступили поручителями та уклали з ВАТ КБ «Надра» договори поруки від 13.08.2008 року. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до норм ст.ст. 1048-1050 ЦК України позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких встановлюється договором, а позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві в строк та в порядку, визначеному зобовязанням. Відповідно до ст.ст. 546, 547 ЦК України виконання зобовязання може бути забезпечене неустойкою (пенею), розмір якої визначається умовами договору. За нормами ст.ст. 549,550 ЦК України право на неустойку у кредитора виникає у випадку порушення боржником виконання зобовязання незалежно від наявності у кредитора збитків. Згідно статей 525, 526, 530, 610 ЦК України, зобовязання, які взяли сторони на себе при укладанні договору, повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. ПАТ КБ «Надра» свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме - надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач свої обовязки не виконала належним чином, у звязку з чим станом на 13.08.2015 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 57\~967,57 дол. США, за курсом НБУ еквівалентно 1\~239\~659,14 грн., яка складається з: - 29\~297,67 дол. США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена; - 17\~567,67 дол. США заборгованість по сплаті відсотків, у тому числі прострочена; - 2\~699,41 дол. США пеня за прострочення сплати кредиту; - 8\~462,57 дол. США штраф за порушення умов договору. Відповідно до положень ст. 554 ЦК України у разі порушення відповідачем зобовязань, забезпечених порукою, відповідач і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні відповідачі. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і відповідач, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 25 % від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. Згідно п. 5.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п. 4.3.3 сплачувати мінімально необхідні платежі, 4.3.4 у випадку порушення виконання зобовязань сплатити Банку штрафні санкції, визначені п.п. 5.1 - 5.3 кредитного договору, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту. Проте, доказів щодо наявності підстав для нарахування штрафу за порушення позичальником умов цільового використання кредиту позивачем суду не надано. Як вбачається зі змісту п. 4.3 договору, ним передбачено загальні обовязки позичальника, повязані з отриманням кредиту, зокрема, забезпечити банк всіма необхідними документами для виконання ним відповідних дій (п. 4.3.1), укласти договір іпотеки (п.4.3.2), та інші. Між тим, обґрунтовуючи позов, в тому числі про стягнення штрафу, позивач посилався на порушення відповідачем умов договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів. Будь-яких доводів про порушення відповідачем окремих положень п. 4.3 договору, окрім п.п. 4.3.3, 4.3.4, позивач не зазначив, та відповідних доказів на підтвердження таких обставин не надав. Твердження позивача про те, що підставою для стягнення штрафу є порушення позичальником обовязку по своєчасному поверненню кредиту та сплаті процентів, суперечать умовам договору, та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні відносини, а тому не заслуговують на увагу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. А саме, на користь банку з відповідачів слід стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 49 565,00 дол. США, яка складається з: заборгованість за кредитом - 29\~297,67 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків - 17\~567,67 дол. США, пеня за прострочення сплати кредиту - 2\~699,41 дол. США. Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволеної частини вимог, у розмірі 15\~902,93 грн. Стосовно зустрічної позовної заяви [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON], про встановлення нікчемності умов кредитного договору в частині графіку платежів та визнання недійсним кредитного договору, суд встановив наступне. Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 кодексу можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обовязок позичальника повернути суму кредиту, що має бути виконано у певний час. Підписуючи кредитний договір, позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України. Відповідно до п. д) ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо. Пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту лише конкретизує розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача. Тобто, йдеться про інформування банком позичальника про ринкові ціни та розмір встановлених законом платежів за послуги та дії, необхідні для укладення договору про споживче кредитування та його реалізації. Обовязок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, повязаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не визначають нових, порівняно з Законом, вимог до змісту договору, а стосуються лише особливостей, притаманних договорам про надання споживчого кредиту щодо інформування споживача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В даному випадку кредитний договір № 08/08/2008/840-К1523 від 13 серпня 2008 року відповідає всім вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання його недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При розгляді даної справи позивачем не надано суду ніяких доказів, які б встановили підстави відповідно до ст. 203 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір. Також відсутні підстави вважати, що положення договору є несправедливими або нерозумними, а оцінка надана позивачем, є субєктивною та випливає з його особистої зацікавленості як сторони договору у зменшенні своїх грошових зобовязань. За правилами ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно зі ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредитний договір між сторонами укладений в письмовий формі. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобовязань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Враховуючи положення нормативно-правових актів України з питань регулювання кредитних відносин та наявний зміст кредитного договору вбачається висновок щодо відповідності законодавчим вимогам кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ «НАДРА». Таким чином, підстав для визнання недійсним кредитного договору немає. Тому, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON], про встановлення нікчемності умов кредитного договору в частині графіку платежів та визнання недійсним кредитного договору. На підставі викладеного,

Outcome: partial