Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

27.03.2018 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] по якому просять суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29.04.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №653; визнати недійсним договір дарування від 29.04.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №655; визнати недійсним договір дарування від 30.04.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за №668; визнати недійсним договір дарування від 30.04.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №670 та стягнути з відповідача понесені судові витрати. При цьому посилаються на те, що вони є дітьми померлої 16.11.2017 року [PERSON] Після її смерті позивачі звернулись до нотаріуса із заявами про намір прийняти спадщину, яка, на їх думку, складається з: -нежитлового підвального приміщення №655 площею 39,7 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського,22; -нежитлового підвального приміщення №504 площею 40,6 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського,22; -підвального приміщення площею 41,4 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 28; -квартиру №[ADDRESS]; -квартиру №16 в будинку №22 по Жуковського в м. Одеса. Під час відвідування нотаріуса позивачам стало відомо, що [PERSON] уклала спірні договори дарування та купівлі-продажу вищезазначеного майна з метою приховати майно від ймовірних вимог кредиторів, з якими вона уклала договори позики. Вказують, що [PERSON] до своєї смерті володіла вказаним майном та використовувала його в своїй підприємницькій діяльності, натомість відповідач ніколи не володів та не мав доступу до спірних обєктів нерухомості, ніколи ними не користувався, не утримував їх. На підтвердження вказаних обставин надали суду копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за 2013-2015 роки. 27 березня 2018 року відповідачем до суду було надано відзив, відповідно до якого позовні вимоги він не визнає у повному обсязі, просить у задоволенні позову відмовити з огляду на наступні обставини. Так, відповідач вказує, що з 2013 по 2015 рік він та [PERSON] фактично мешкали однією сімєю та мали сумісний бюджет. На початку 2013 року [PERSON] повідомила відповідача, що має боргові зобовязання перед банківською установою та їй не вистачає коштів для сплати чергових платежів, через що відповідач запропоновував придбати у [PERSON] квартиру №[ADDRESS]. Згодом [PERSON] діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі уклала з відповідачем оскаржувані договори дарування. При цьому вказує, що після отримання у приватну власність вказаних обєктів нерухомості він своєчасно зареєстрував їх в КП «ОМБТІ та РОН», однак договорів на сплату комунальних послуг не перереєстровував, оскільки це його право та комунальні послуги регулярно сплачувались орендарями. Також зазначає, що посилання позивачів на те, що [PERSON] уклала спірні договори з метою приховати належне їй майно від ймовірних посягань кредиторів не відповідають дійсності, оскільки розмір заборгованості за кредитним договором складав лише 20 000,00 доларів США. У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири №3 у будинку під №28 по вулиці Коблевській в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1342. Відповідно до п. 2 Договору, продаж квартири вчинено за 599075,00 гривень та [PERSON] підтвердила факт одержання грошей від покупця до підписання цього договору. П. 12 Договору визначено, що сторони стверджують один одному, що цей договір укладений відповідно до їх особистого волевиявлення, відповідає їх дійсним намірам, що вони однаково розуміють значення й умови цього договору та його правові наслідки для кожної з сторін, про що свідчать їх особисті підписи на договорі, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. 29 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 655, за яким [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] підвальне приміщення пу будинку №28 по вулиці Коблевській в місті Одеса. Також, 30 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №№668 та 670, за якими [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] нежитлове підвальне приміщення під номером 655 та 504, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 22. Відповідно до п. 9 договорів дарування, сторони стверджують, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не є зловмисністю, не носить характеру будь-яких обставин помилки, обману, насильства, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. Звертаючись до суду із позовом, позивача посилалася на норми ст. ст. 215 ч.3, 216 ч.1, 234 ЦК України. Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змістустатті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14. Як роз'яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», для визнання правочинну фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна. Згідно з ч.1ст. 81 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, позивачі у своєму позові просять визнати договір купівлі - продажу фіктивним, але не наводять жодних правових підстав для задоволення цих позовних вимог адже, при укладенні оспорюваного договору не були порушені жодні вимоги ст. 203 ЦК України, і договір був укладений у повній відповідності до ст.204 ЦК України. Разом з тим, суд критично оцінює твердження позивачів, що відповідач не набув права володіння спірним майном, оскільки не переоформив на своє імя особових рахунків по отриманню комунальних послуг водопостачання, електроенергії, оскільки це є правом, а не обовязком відповідача. Посилання позивача на відсутність наміру продавати квартиру, як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним є необґрунтованими, не надано суду жодного доказу щодо іншої домовленості між сторонами. Аналізуючи зміст оспорюваних договорів дарування, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеними договорами, суд вважає, що правова природа договорів та визначені в договорах істотні умови не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, в даному випадку обдарований, тобто відповідач [PERSON] набув права власності на дарунок, що підтверджується реєстрацію права власності за даною особою на зазначені об'єкти нерухомого майна, ці обставини підтверджується відомостями зазначеними в тексті договорів дарування. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Також, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2018 року, на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed