Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

27 серпня 2020 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності. Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу належить 9/14 часток квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідач у справі є власником 2/14 часток цієї квартири. Позивач зазначає, що відповідач не проживає у цій квартири більше 10 років, не утримує її, її частка є незначною. З наведених підстав та посилаючись на приписи ст.365 ЦК України, позивач просить суд припинити право власності відповідача на цю частку та визнати за позивачем право власності на неї. Позивач у судове засідання не прибула, але її представник подав письмову заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не прибула, але її представник подав письмову заяву в якій визнає позов та вказує, що відповідач отримала грошову компенсацію за свою частку у квартирі. Третя особа своїх пояснень на позов не подала, в судове засідання не прибула. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони та третя особа є співвласниками квартири за адресою [ADDRESS] , а саме: 1) позивачу належить 9/14 частин квартири, з яких 1/14 вона успадкувала [INFO] після смерті свого чоловіка [PERSON] (а.с.17-18), 6/14 вона придбала за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2015 року (а.с.20-23), 2/14 вона володіє на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 1999 року, яке було видано під час приватизації квартири (а.с.39); 2) відповідачу належить 2/14 частин квартири, якими вона володіє на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 1999 року, яке було видано під час приватизації квартири (а.с.39); 3) третій особі належить 3/14 частин квартири, з яких 1/14 вона успадкувала [INFO] після смерті свого батька [PERSON] (а.с.24-26), а 2/14 вона володіє на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 1999 року, яке було видано під час приватизації квартири (а.с.39). З матеріалів справи слідує, що на час звернення до суду, між сторонами існував спір стосовно припинення частки відповідача на спірну квартиру. Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтею 365 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такий самий підхід у правозастосуванні ст.365 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року №303/2585/16-ц, а також постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року №357/11232/14-ц. Надаючи оцінку кожній з підстав для припинення частки у спільному майні, яка визначена у ст.365 ЦК України, суд зазначає таке. Так, як встановлено судом, частка відповідача у спірному майні становить по 2/14, що, на переконання суду, не є істотною в розумінні п.1 ч.1 ст.365 ЦК України, оскільки загальна площа досліджуваного майна становить 44,1 кв.м., тобто площа ідеальної частки 2/14 становить 6,3 кв.м., що є незначною площею для житла, та не відповідає нормативу жилої площі на одну особу у 13,65 кв.м., який встановлений у ст.47 ЖК УРСР. Крім того, виділити в натурі таку незначну частку житла є технічно неможливим, що підтверджено відповідним висновком судового експерта (а.с.46-52). Також, на думку суду, спільне володіння і користування майном є неможливим, адже між сторонами неможливо встановити справедливий порядок користування майном, який би відповідав їх ідеальним частка у ньому. Крім того, на думку суду, припинення права відповідача на частку у майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, адже згідно наданою нею розпискою, вона отримала від позивача грошову компенсацію за неї, а також визнає позов. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки позивачем доведено суду наявність сукупності виключних обставин для припинення частки відповідачів у спірній майні, які передбачені у ст.365 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved