Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

28 квітня 2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася [PERSON] із позовною заявою до ПрАТ «Термолайф» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 28056,58 грн..В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що з 17 вересня 2013 року по 31 жовтня 2019 року вона перебувала у фактичних трудових відносинах з відповідачем по справі, займаючи посаду фахівця імпорту та експорту. На підставі наказу від 31 жовтня 2019 року № 3110/87-к ії було звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, проте не була виплачена заробітна плата у вищезазначеному розмірі за період з квітня по жовтень 2019 року. Вона зверталась до керівництва товариства про виплату заборгованості по заробітній платі, надання інформації щодо нарахувань та виплат, але ії вимоги були проігноровані. Внаслідок чого було порушено ії права, що стало підставою звернення до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі Призначено судове засідання. Також ухвалою суду клопотання позивача про витребування доказів щодо заборгованості по заробітній платі - задоволено частково. Витребувано у ПрАТ «Термолайф»довідку заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), починаючи з дня виникнення (заборгованості) по день звільнення. 11 червня 2020 року позивачем подано доповнення до позовної заяви. В які зазначає, що існує заборгованість по заробітній платі за квітень 3562,87 грн., травень -5133, 89 грн.. серпень 1553,70 грн., вересень 7623,23 грн. та жовтень 10182,89 грн.. За період з травня по вересень 2019 року було частково виплачено заробітну плату за квітень, травень та серпень, в повному обсязі за червень та липень, проте за вересень та жовтень виплата заробітної плати не здійснювалась, що підтверджується випискою по ії банківському рахунку. Позивач у судовому засіданні заявлений позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Зазначила, що фактично просить стягнути заборгованість по заробітній платі за квітень, травень та серпень, вересень та жовтень з урахуванням 18% податку та 1,5 % віськового збору, які мають бути нараховані на заробітну плату. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Термолайф» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані та долучені до матеріалів докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за заробітною платою, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ч.1ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно із ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як передбачено ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. У судовому засіданні було встановлено, що на підставі наказу від 17.09.2013 року № 1709/07-к [PERSON] прийнято на посаду контролера якості та виробництва ПрАТ «Термолайф». Наказом № 3110/87-к від 31 жовтня 2019 року позивача було звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 7,8) Позивач зазначає, що у день звільнення з ним не було проведено кінцевого розрахунку. Вважає, що на теперішній час у відповідача перед ним мається заборгованість по заробітній платі за квітень, травень, серпнь, вересень та жовтень 2019 року у розмірі 28056, 58 грн., з з урахуванням частково сплаченої заробітної плати з відрахуванням податку та військового збору. Позивач зверталась до Директора Прат «Термолайф» з вимогою щодо виплати заробітної плати (а.с.9, 25,26). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, форми ОК-7 від 12.03.2020 року на ім`я позивача, в 2019 році в квітні за повний місяць було нараховано - 9455,55 грн., травні за повний місяць було нараховано 8899,89 грн.; серпні за повний місяць було нараховано 9109,15 грн.; в вересні за повний місяць нараховано 9469,85 грн., в жовтні за повний місяць нараховано 12649,55 грн.(а.с. 11). З виписки по особовому рахунку позивача та довідки АТ «Європейськи промисловий банк» від 21 квітня 2020 року вбачається, що на рахунок позивача зараховані кошти Прат «Термолайф» заробітна плата за квітень 2019 року (періодичними платежами 16.08.19, 23.08.19, 30.08.19) в загальній сумі 2429,31 грн., за травень 2019 року (періодичними платежами 31.05.19,13.06.19,20.09.19, 27.09.19) в загальній сумі 3650,06 грн., за серпень 2019 року (періодичними платежами 23.08.19, 30.08.19, 20.09.19, 27.09.19) в загальній сумі 5778,65 грн.. За вересень та жовтень 2019 року платежів по заробітній платі не надходило. Зазначене також підтверджується довідкою АТ «Європейськи промисловий банк» від 04.08.2020 № 12/20 (а.с.12-24, 77). Інших зарахувань заробітної плати від відповідача на рахунок позивача не надходило. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише у межах можливого для сторони - працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформляє не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов`язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов`язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця. Частиною 6,7 ст. 84 ЦПК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали . За змістом ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як унормовано приписами п.п. 2,4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 ст. 44 ЦПК України). Відповідач, не подаючи на вимогу суду відповідний доказ, не спростовує в такий спосіб твердження позивача, а суд в такому випадку може оцінити обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ. Такий висновок суду повністю узгоджується з висновком, зробленим Верховним Судом в постанові від 17 липня 2018 року по справі №915/1145/17. Судом були вжиті заходи стосовно виклику представника відповідача - роботодавця, для з`ясування їх позиції по справі, в судові засідання, однак представник відповідача не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Окрім того, судом на адресу відповідача по справі неодноразово направлялася ухвала про витребування доказів. Вказана ухвала не була отримана відповідачем, а отже залишилася невиконаною. Таким чином, судом встановлено, що у відповідача існує заборгованість по заробітній платі перед позивачем за квітень, травень, серпень, вересень та жовтень 2019 року. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували відсутність заборгованості по заробітній платі, на підставі чого трудові права позивача підлягають захисту у повному обсязі, а саме з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заробітна плата. Щодо сум заробітної плата, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, за квітень, травень, серпень частково спалено заробітну плату відповідно на суми 2429,31 грн., 3650,06 грн., 5778,65 грн., загальний розмір складає 11858,02 грн.. У вказані місяці нараховано позивачу заробітну плату відповідно- 9455,55 грн., 8899,89 грн.; 9109,15 грн.., загальна сума нарахованої плати складає 27464,59 грн.. Як зазначено позивачем, з урахуванням податку та військового збору, суми боргу за відповідні місяці складають 3562,87 грн., 5133, 89 грн.. 1553,70 грн., загальна сума боргу 10250, 46 грн.. Відповідно до п. 167.1. ст.. 167 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Статтею 168 ПК України, визначений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. Пунктом 168.1.2. визначено. Що податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Пк України визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. На підставі зазначеного, враховуючи, що заробітна плата за квітень, травень, серпень частково виплачена позивачу, що вказує на нараховані податок та військовий збір, сума боргу в загальному розмірі 10250, 46 грн., яка визначена позивачем з відрахуванням 18,0% податку та 1,5% військового збору від фактично нарахованих сум є обґрунтованою. Тому підлягає стягненню з відповідача без подальшого утримання податків та обов`язкових платежів. Щодо заборгованості по заробітній платі за вересень та жовтень. 2019 року в сумах 7623,23 грн. та 10182, грн.., як зазначено позивачем з відрахуванням 18,0% податку та 1,5% військового збору суд вважає помилковою. Як зазначено вище, порядок сплати податку та військового збору визначений ПК України. Відрахування податку позивачем або судом при вирішенні спору, суперечить вимогам законодавства та може призвести до несплати до бюджету відповідних платежів. Як зазначено вище, позивачу в вересні нараховано 9469,85 грн., в 12649,55 грн., що загальному розмірі складає 22119, 40 грн., яка підлягає стягненню з відповідача з подальшим утриманням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів при виконанні рішення суду. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» , з відповідача підлягає стягненню на користь держави, судовий збір в сумі 840, 80 грн. . На підставі викладеного і

Outcome: approved