Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

27.07.2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в тому числі за минулий час, але не більш як за три роки, в розмірі 1/3 частини доходу відповідача щомісячно до досягнення дочкою 23 років за умови, що вона буде продовжувати навчання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з червня 2005 року по листопад 2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], яка на даний час проживають з нею та перебуває на повному її утриманні. Після розірвання шлюбу, вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням про надання матеріальної допомоги на утримання дитини, проте з моменту розірвання шлюбу відповідач ухиляється від участі у витратах на її утримання, матеріальної допомоги не надає. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на те, що до доводи позивачки про ухилення відповідача від участі у утриманні дитини та ненаданні їй матеріальної допомоги є безпідставними та надуманими. Вказував, що 29.09.2008 року між сторонами було укладено письмову угоду, в якій погоджено розмір аліментів та порядок їх сплати шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивачки. Надав суду копії банківських документів на підтвердження того, що відповідач регулярно з жовтня 2008 року по серпень 2015 щомісяця в рахунок аліментів перераховувались грошові кошти на відповідний картковий рахунок. У зв'язку з цим просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 30.06.2005 зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів в м. Києві з державним Центром розвитку сім'ї в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1300. 14.11.2008 шлюб між сторонами розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 972. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], прізвище якої змінено із «[PERSON]» на «[PERSON]», що вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень. На час розгляду справи неповнолітня донька [PERSON] проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Як визначено статтею 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частин 1 та 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Особа може звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів протягом усього терміну існування права на аліменти, незалежно від того, скільки часу минуло з моменту його виникнення. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за певних умов, а саме якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ч. 2 ст. 191 СК). Таким чином, позивач має довести, що мали місце: а) дії відповідача щодо ухилення від надання утримання дитині або непрацездатній особі; б) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені судом не більш ніж за три роки. Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання дитини. При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вбачається, що позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин, які свідчать про те, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Так, позивачкою не обґрунтовано, які конкретно дії, спрямовані на отримання аліментів, нею вчинялись, не обґрунтовано, які дії, спрямовані на ухилення від надання утримання дитині, вчинені відповідачем. В той же час, матеріалами справи підтверджено, що відповідач у період з жовтня 2008 року по серпень 2015 щомісяця регулярно надав позивачці матеріальну допомогу в грошовій формі. З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів за минулий час не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому в їх задоволенні слід відмовити, у зв'язку з недоведеністю позову в цій частині. В той же час вимога позивачки про стягнення з відповідача аліментів починаючи з дати пред'явлення позову, є обґрунтованою, оскільки обв'язок відповідача утримувати дитину до досягнення нею повноліття встановлений законом, а факт надання матеріальної допомоги на утримання дитини сам по собі не є достатньою підставою для відмови в позові. При цьому згідно положень ст. 180 СК України слідує, що обов'язок утримувати дитину покладається на батьків до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до положень ст. 199 СК України передбачено обв'язок батьків утримувати повнолітню дитину що продовжує навчання до досягнення нею 23 років. Разом з цим за змістом вказаної норми такий обов'язок може бути покладений на батьків за наявності одночасно таких умов: 1) досягнення дитиною повноліття; 2) продовження дитиною навчання; 3) потреби дитини у зв'язку із продовженням навчання у матеріальній допомозі. Враховуючи, що на час розгляду справи дитина є неповнолітньою, підстави для стягнення аліментів на підставі ст. 199 СК України відсутні. Визначаючи розмір аліментів суд враховує обставини визначені ч. 1 ст. 182 СК України, а також виходить з того, що батько та мати мають рівні обов'язки щодо дитини, в тому числі і по її утриманню, та приходить до висновку про стягнення на користь позивачки аліменти у розмірі ? частини від доходів відповідача щомісячно, оскільки вважає, що такий розмір буде достатнім для створення дитині необхідних передумов для розвитку і забезпечення організації її життя. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивачки аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.07.2015 і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів і суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, з відповідача відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial