Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

27.06.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про повернення позики, стягнення процентів та 3 відсотків річних. Свій позов мотивувала тим, що 18.10.2015 року позивач позичила відповідачу грошову суму в розмірі 2 420,00 гривень, про отримання яких відповідач склав розписку, в якій зазначив, що позику зобов'язується повернути до 04.11.2015 року. Однак, станом на дату подання позову до суду, відповідачем вищезазначену суму не повернуто, добровільно виконувати взяті на себе зобов'язання відповідач відмовляється, що стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, що наведено в позові. Просив позов задоволити, вказав, що борг відповідачем не повернуто, представленні ним документи щодо начебто повернення позики не свідчать про її повернення та не стосуються предмету доказування. На підтвердження наявності невиконаних боргових зобов'язань, що витікають з договору позики представник позивача представив суду оригінал розписки, яку просив долучити до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявив, що будь-які кошти він у позивача не позичав, в 2015 році позивач запропонувала йому продати м'ясну продукцію (ковбаси, рублене м'ясо, м'ясний паштет), які були підпорчені, на що він погодився та отримав у позивача цю продукцію під реалізацію. По вазі вартість цієї продукції складала 2 420 гривень, про що наведено в розписці. Частину продукції він позивачу повернув 28.03.2016 року шляхом закупки аналогічної продукції та передання її позивачу на суму 1 845 гривень. По документах донька відповідача повернула позивачу 100 гривень, а загалом його донька Руслана повернула позивачу 1 250 гривень, однак у нього немає будь - яких доказів, що про це свідчили б. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань. Судом встановлено, що 18.10.2015 року між позивачем [PERSON] як позикодавцем з однієї сторони та відповідачем [PERSON], як позичальником з іншої сторони, укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в сумі 2 420,00 гривень, які зобов'язався повернути до 04.11.2015 року (а.с.8). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 - 79 цс 14). Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON], вбачається, що позивач позичив, а відповідач взяв у борг грошові кошти у сумі 2 420,00 грн., які зобов'язався повернути [PERSON] 04.11.2016 року (а.с. 37). Згідно розрахунків позивача суми позову від 22.06.2017 року сума заборгованості становить 3 743,61 гривні, з яких: 2 420,00 грн. - сума основного боргу, 694,53 грн. - проценти за користування позикою, 118,54 грн. - 3% річних, 510,54 грн. - інфляційні втрати (а.с.5-7). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не погоджується з розрахунками позивача в частині нарахування 3% річних, оскільки таке нарахування проведено позивачем з 04 листопада 2015 року, який є останнім днем повернення боргу згідно розписки. Так як першим днем, з якого зобов'язання може вважатися простроченим, є наступний день після останнього дня виконання зобов'язання, тому розрахунок 3% річних слід проводити 05.11.2015 року по 22.06.2017 року. За вказаний період кількість днів прострочки становить 595 днів, розмір 3% річних складає 118,35 гривень (2 420,00 грн.*3%/365 днів*595 днів). Отже, суд визначає, що сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 18.10.2015 року складає 3 743,42 гривні, з яких: 2 420,00 грн. - сума основного боргу, 694,53 грн. - проценти за користування позикою, 118,35 грн. - 3% річних, 510,54 грн. - інфляційні втрати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснював сторонам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв в тому числі відповідачу у реалізації його процесуальних прав на представлення доказів, зокрема суд роз'яснював відповідачу необхідність підтвердження своїх заперечень та своєї позиції щодо неотримання у борг коштів а отримання від позивача м'ясної продукції, під реалізацію, що можливо спростували б позицію позивача щодо існування правовідносин, що виникають з договору позики, також суд ставив на обговорення питання щодо заслуховування у судовому засіданні позивача, разом з тим ніхто з учасників процесу не виявив бажання вчиняти вказані процесуальні дії. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що кошти в сумі 1 250 гривень повернуті позивачу відповідачем (донькою відповідача [PERSON]) в березні 2016 року, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів повернення суми позики. Надані відповідачем аркуші з відмітками «[PERSON]», «21 березня борг 2.060 повернення 100 гр. дочка [PERSON]» не є належними та допустимими доказами повернення частини боргу саме за оригіналом розписки від 18.10.2015 року, що представлено суду. Представлені суду два клаптики паперу з наведеними вище написами не дають суду можливості зробити висновки щодо повернення боргу у спірних правовідносинах. За запитання суду відповідач повідомив, що він не може довести належними та допустимими доказами факт повернення частини боргу позивачеві, а як наслідок суд приходить до висновку, що заперечення відповідача проти позову з приводу повернення суми боргу є перед судом недоведеними. Такі доводи спростовуються представленою позивачем оригіналом розписки. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позов задоволено частково, а саме на 99,99%, пропорційно до задоволеної частини вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 639,94 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 799,92 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial