Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

28.04.2014 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] за №2234 на підставі рішення виконкому Одеської міської ради від 31.08.1998 року; скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] за №2358 на підставі рішення виконкому Одеської міської ради від 31.08.1998 року; скасувати рішення Одеської міської ради народних депутатів від 31.08.1998 року №836. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є співвласницею 22/50 домоволодіння по [ADDRESS], а відповідач [PERSON] є співвласником 14/25 цього домоволодіння. Позивач стверджує, що [PERSON], вводячи в оману не тільки її, а і органи виконавчого комітету Одеської міської ради, незаконно здобув зайві 0,01 га належної їй земельної ділянки. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Крім того, просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Представники відповідачів Головного управління Держземагенства в Одеській області, виконавчого комітету Одеської міської ради та третьої особи Одеської міської ради у судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши представників сторін, оглянувши матеріали по справі, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS]. Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.08.1998 року за № 836 було передано у безоплатну приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку, площею 450 кв.м. по [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку та господарських прибудов. Крім того, передано у безоплатну приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 695 кв.м. по [ADDRESS], для обслуговування житлового будинку та господарських прибудов. На підставі вищевказаного рішення [PERSON] та [PERSON] отримали Державні акти на право приватної власності на землю, згідно яких вбачається, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0450 гектарів, [PERSON] - 0,0695 гектарів. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на довідку № 68 від 24.04.2007 року виданої директором Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Нива», згідно якої вбачається, що відповідно запису в земельно-шнуровой книзі № 164 стр. 153 за [PERSON] числиться земельна ділянка площею 0,08 га. Проте під час оформлення документів [PERSON], який діяв за її згодою ввів в оману не тільки її, а і органи виконавчого комітету Одеської міської ради, незаконно здобув зайві 0,01 га належної позивачу земельної ділянки. Однак суд вважає, що вказані твердження є безпідставними та необгрунтованими, так як [PERSON] не є представником [PERSON], а від так не міг діяти від її імені щодо виготовлення та отримання Державного акту на право приватної власності на землю. Жодних доказів цьому позивач суду не надала. Позивач також стверджує, що про вказані порушення їй стало відомо лише у грудні 2013 року, коли [PERSON] пересунув огорожу у бік її земельної ділянки, захопивши таким чином 0,01 га ділянки. Проте суд не може погодитьсь з даними твердженнями позивача, через те, що в матеріалах справи міститься Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі від 07.09.1998 року, підписаний в тому числі гр. [PERSON], згідно якого вбачається, що площа земельної ділянки належна [PERSON] становить 0,0450 га. Також [PERSON], укладаючи з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 листопада 1999 року, повинна була знати про межі та розміри своєї земельної ділянки. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами спір щодо меж земельної ділянки виник ще в 2005 році, про що свідчать численні позовні заяви, які в подальшому по суті не розглядались. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Так початок перебігу строку позовної давності, на думку суду, починається з 1999 року - дня отримання позивачем власного державного акту, в якому були зазначені межі та площа належної їй земельної ділянки, та укладання між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок. Тобто, починаючи з 17.11.1999 року позивач протягом 3-х років до 17.11.2002 року міг звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки представником відповідачів подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не звертався до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed