Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

28 березня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про скасування наказу про розірвання трудового договору, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу №219 ос від 03 червня 2008 року прийнята на роботу до АТ «Українська залізниця» провідником пасажирських вагонів. У період часу з 07 по 11 лютого 2019 року обслуговувала вагон №8/22986 потягу №59 сполученням «Харків-Одеса». 11 лютого 2019 року на дільниці Кременчук-Полтава комісією ЦВА було здійснено перевірку вищевказаного поїзду, в ході якої у вагоні №8/22986 виявлено двох пасажирів без проїзних документів, про що складено відповідний акт та з пасажирів стягнуто вартість проїзду та штраф за безквитковий проїзд. Вказує, що зазначені особи були проводжаючими та не встигли завчасно вийти з вагону на станції Кременчук, де разом з цим до потягу зайшли ревізори, про що вона повідомляла останніх. Перевірка почалася відразу після відправлення потягу. Жодного умислу на перевезення безквиткових пасажирів або неналежного виконання своїх посадових обов`язків у неї не було. В оскаржуваному наказі зазначається, що провідник пасажирських вагонів [PERSON] є матеріально-відповідальною особою, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність №382 від 03 червня 2008 року і у випадку, якщо б відбулася ревізія, неправомірними діями [PERSON] по перевезенню безквиткових пасажирів були б нанесені збитки державі та АТ «Укрзалізниця». Однак, вищевказаний договір укладений з метою збереження матеріальних цінностей, які знаходяться у пасажирському вагоні. За даним договором на працівника не може бути покладено відповідальність за збитки, які виражені у вигляді неотриманих підприємством доходів. Також позивач зазначає, що 14 лютого 2019 року до Галузевої Сумської Вільної професійної спілки Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» було спрямовано подання про надання згоди на розірвання трудового договору з нею. 28 лютого 2019 року до виробничого підрозділу СВД філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» надійшов лист №4 від 27 лютого 2019 року за підписом голови профспілки [PERSON] , згідно з яким згоду на розірвання з нею трудового договору не надано. При цьому з урахуванням положень КЗпП України підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації у даному випадку відсутні. Вказує, що отримала наказ №12 від 04 березня 2019 року «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за ч. 2 ст. 41 КЗпП», однак у трудовій книжці зазначено інший документ, на підставі якого її було звільнено, а саме наказ №85/ос від 04 березня 2019 року, який вона не отримувала. Згідно з записами в трудовій книжці [NUMBER] свою трудову діяльність на залізничному транспорті розпочала у липні 1993 року та успішно її продовжувала до дати звільнення. Внаслідок незаконного звільнення їй не нараховувалася заробітна плата. В разі поновлення на раніше займаній посаді, відповідач повинен виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 04 березня 2019 року. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ №12, виданий 04 березня 2019 року начальником виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» про розірвання з нею трудового договору, поновити її на посаді провідника пасажирських вагонів з 04 березня 2019 року, стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 березня 2019 року до дня ухвалення судового рішення. Одночасно з позовною заявою [PERSON] подала клопотання про витребування у третьої особи - начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця Букіна О. П. належним чином завірених копій наступних документів: результатів службового розслідування за фактом виявлення 11 лютого 2019 року у вагоні №8/22986 потягу №59 сполученням «Харків-Одеса» двох пасажирів без проїзних документів; наказу №85/ос від 04 березня 2019 року та наказу №519/ос від 03 червня 2008 року про прийняття на роботу (а. с. 8-10). Ухвалою від 29 березня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та витребувано вищевказані докази (а. с. 47-49). Відповідач АТ «Українська залізниця» подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] за необґрунтованістю з наступних підстав. Звільнення позивача відбулося з чітким дотриманням норм трудового законодавства. Провідник пасажирських вагонів [PERSON] безпосередньо обслуговувала матеріальні і грошові цінності під час рейсу. З останньою укладено договір про повну матеріальну відповідальність №382 від 03 червня 2008 року, тому п. 2 ст. 41 КЗпП України відносно неї може бути застосований у випадку вчинення винних дій, які дають підстави для втрати довіри з боку власника або уповноваженого ним органу. Знаючи, що у вагоні перебувають безквиткові пасажири, позивач не вчинила жодних дій, направлених на їх видалення, тобто мала умисел на перевезення останніх. Таким чином, провідник пасажирських вагонів [PERSON] 11 лютого 2019 року вчинила винні дії, які б нанесли державі та АТ «Українська залізниця» збитки у сумі 1 142 грн. 92 коп., що стало підставою для розірвання з нею трудового договору за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Крім того, відповідач вважає безпідставними твердження позивача стосовно того, що профспілковий комітет Галузевої Сумської Вільної професійної спілки регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» не надавав згоду на розірвання з нею трудового договору, оскільки в листі №4 від 27 лютого 2019 року не вказано, чи розглядалося подання за №ПКВЧ Суми-01-7/185 від 14 лютого 2019 року на засіданні виборного органу профспілки. Також, вищевказаний лист не містить інформації про дату такого засідання, осіб, що були на ньому присутні, результатів голосування щодо рішення, яке приймається. Враховуючи, що до складу профспілкового комітету входить 36 осіб, а профспілка не зверталася до адміністрації Сумської вагонної дільниці із проханням звільнити від роботи членів профспілкового комітету на час проведення його засідання та проігнорувала прохання надати можливість прийняти участь у такому засіданні представнику адміністрації, вважає рішення голови профспілки про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України не розглянутим належним чином та необґрунтованим, а згоду отриманою на підставі ч. 5 ст. 43 КЗпП України. Вказує, що наказ №12 від 04 березня 2019 року «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за ч. 2 ст. 41 КЗпП України» є мотивувальною частиною наказу №85/ОС від 04 березня 2019 року про припинення трудового договору, який і є наказом про звільнення та записаний до трудової книжки працівника. Посилаючись на викладені обставини, АТ «Українська залізниця» вважає позов необґрунтованим та просить відмовити в його задоволенні (а. с. 57-61). 12 квітня 2019 року до канцелярії суду надійшли пояснення третьої особи - начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Букіна О. П., згідно з якими останній з позовом не згодний, просить відмовити в його задоволенні та підтримує відзив АТ «Українська залізниця» (а. с. 55-56). 18 квітня 2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій [PERSON] просить визнати протиправним та скасувати наказ №85/ОС від 04 березня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) (а. с. 93-95). 19 квітня 2019 року від представника позивача - адвоката Хурсенка С. О. надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що договір про повну матеріальну відповідальність виключає можливість покладення на позивача відповідальності за збитки, які виражені у вигляді неотриманих підприємством доходів. Вважає доводи відповідача стосовно можливих збитків теоретичними, побудованими на очікуваннях отримання певного доходу, оскільки АТ «Українська залізниця» не надано доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від безквиткового пасажира, а також, що особи, які випадково залишилися у вагоні, мали намір використовувати послуги залізничного транспорту, умисно не придбавши квитки. Посилання відповідача на положення Інструкції провідника пасажирських вагонів №ЦЛ-0038 вважає безпідставними, оскільки вказана Інструкція встановлює дисциплінарну відповідальність провідника за перевезення безквиткових пасажирів, тоді як розірвання трудового договору за п. 2 ст. 41 КЗпП не є дисциплінарним стягненням. При цьому Інструкцією не передбачено обов`язку провідника зупинити поїзд у разі, коли проводжаючі не покидають вагон. Щодо незгоди АТ «Українська залізниця» з аргументами профспілкового комітету, вважає, що подання було розглянуто в межах встановлених законодавством строків, а висновок профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору містить обґрунтування відмови (а. с. 101-103). 23 квітня 2019 року від третьої особи - Галузевої Сумської Вільної професійної спілки Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до протоколу Загальних зборів ГСВП РФПЗ ПАТ «Укрзалізниця» від 01 березня 2017 року [PERSON] є членом виборного органу, а саме технічним інспектором профспілкового комітету по організації культурно-масових заходів та роботі і зв`язкам з молоддю. Тобто, без згоди ГСВП РФПЗ АТ «Укрзалізниця» на розірвання трудового договору Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» не мала права на розірвання трудового договору з позивачем. Подання адміністрації щодо розірвання трудового договору з [PERSON] , яке надійшло до ГСВП РФПЗ ПАТ «Укрзалізниця» 14 лютого 2019 року, було розглянуто на правомочному засіданні профспілкового комітету 25 лютого 2019 року. Відповідь про розгляд вказаного подання за №4 від 27 лютого 2019 року зареєстрована в канцелярії виробничого підрозділу Сумської вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» 28 лютого 2019 року, тобто в триденний термін з моменту прийняття профспілковим комітетом відповідного рішення. Засідання профспілкового комітету відбувалось в обідню перерву з 12 по 13 годину в приміщенні, яке відведене начальником виробничого підрозділу [PERSON] . для діяльності профспілки. На засідання профспілкового комітету представник адміністрації не запрошувався, оскільки це право профспілкового комітету, а не обов`язок. При розгляді подання ПК ВЧ 6 Суми-01-7/185 від 14 лютого 2019 року ГСВП РФПЗ ПАТ «Укрзалізниця» було дотримано всіх визначених законодавством вимог. Разом з цим у відзиві зазначено про те, що третя особа позов [PERSON] підтримує повністю (а. с. 109-110). 25 квітня 2019 року від АТ «Українська залізниця» надійшло заперечення на відповідь позивача на відзив відповідача, в якому зазначено, що твердження позивача про відсутність доказів, що особи, які залишилися у вагоні, мали намір використовувати послуги залізничного транспорту, а також те, що Інструкцією провідника пасажирських вагонів ЦЛ 0038 не передбачено обов`язку провідника зупинити потяг, коли проводжаючі не покидають вагон, є безпідставними, оскільки згідно з п. 3.9.5 Інструкції провіднику забороняється допускати у вагон сторонніх осіб, у тому числі безквиткових пасажирів. Провідник пасажирських вагонів [PERSON] мала всі можливості прийняти заходи по видаленню безквиткових пасажирів із вагону, проте їх не вчинила, що свідчить про її намір здійснити перевезення безквиткових пасажирів. Також, на думку відповідача, заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ №85/ОС від 04 березня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) є по суті заявою про зміну предмету та підстав позову, а тому мала бути подана не пізніше, ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у даній справі. Крім цього відповідач вказує, що наказ №85/ОС від 04 березня 2019 року був вручений [PERSON] разом з наказом №12 у день звільнення, що підтверджується підписом позивача та адвокатським запитом адвоката Хурсенка С. О. від 04 березня 2019 року, у якому останній не просить надати копію вказаного наказу. Більше того, 04 березня 2019 [PERSON] отримала трудову книжку, що підтверджується її підписом в особовій картці форми П-2, в якій зроблено запис «звільнена у зв`язку з втратою довір`я, п. 2 ст. 41 КЗпП України, підстава наказ №85/ОС від 04 березня 2019 року», що свідчить про її обізнаність про існування зазначеного вище наказу. Посилаючись на викладені вище обставини, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні вимог про визнання протиправним та скасування наказу №85/ОС від 04 березня 2019 року (а. с. 121-131). Ухвалою Білопільського районного суду від 10 червня 2019 року, під час розгляду справи по суті, заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, в якій остання просить визнати протиправним та скасувати наказ №85/ОС від 04 березня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) залишена без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ч. 2 ст. 175 ЦПК України, так як не підписана позивачем (а. с. 173). 01 липня 2019 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог (а. с. 179-183). 04 липня 2019 року на електронну адресу Білопільського районного суду Сумської області надійшли додаткові пояснення від третьої особи у справі - ГСВП РФПЗ ПАТ «Українська залізниця», в яких зазначено, що підчас розгляду подання начальника ВП СВД філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» про звільнення [PERSON] дотримані всі вимоги Статуту та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (а. с. 193-195). 04 липня 2019 року від представника відповідача надійшло заперечення на заяву про усунення недоліків та заяву про збільшення позовних вимог, подані 01 липня 2019 року, в якому зазначено, що заява про збільшення позовних вимог фактично є заявою про зміну предмету і підстав позову, оскільки розмір позовних вимог не змінюється, а позов доповнюється новою позовною вимогою, всупереч ч. 3 ст. 49 ЦПК України подана під час судового розгляду та неправомірно залишена судом без руху, що у подальшому потягло за собою подачу представником позивача заяви про усунення недоліків та належним чином оформленої заяви про збільшення позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду (а. с. 219-222). Ухвалою від 04 липня 2019 року у зв`язку з відмовою у задоволенні заяви представника відповідача про відвід головуючій судді Свиргуненко Ю. М. провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід (а. с. 227-229). Ухвалою від 05 липня 2019 року провадження у справі поновлено, так як ухвалою Білопільського районного суду під головуванням судді Терещенко О. І. у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Свиргуненко Ю. М. відмовлено (а. с. 232-235). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а. с. 177-178). Представник останньої за договором про надання правових послуг адвокат Хурсенко С. О. позов підтримав та заявив клопотання про поновлення строку на звернення до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу №85/ОС від 04 березня 2019 року. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» за довіреністю [PERSON]. позов не визнав. Третя особа - начальник виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» [PERSON]. у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечує (а. с. 55-56). У подальшому, 25 липня 2019 року інтереси останнього на підставі довіреності представляв [PERSON] , який позов не визнав та підтримав позицію відповідача АТ «Українська залізниця. Представник третьої особи - Галузевої Сумської Вільної професійної спілки Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Донцова А. І. у судовому засіданні позов підтримала. Заслухавши представників позивача, відповідача, третіх осіб, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом №519/ОС від 03 червня 2008 року [PERSON] прийнята на посаду провідника пасажирських вагонів (дальнього та місцевого сполучення) на умовах контракту (а. с. 79). Того ж дня з позивачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, згідно з яким остання повинна забезпечити схоронність доручених їй власником матеріальних цінностей. Також договором передбачено, що відповідальність працівника настає лише за пряму дійсну шкоду, в межах та в порядку, установленому законодавством, та за умови, що така шкода завдана винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівника не може бути покладено відповідальність за шкоду, що виражена у виді не отриманих підприємством доходів (а. с. 27). Відповідно до запису у трудовій книжці серії [NUMBER] від 01 грудня 2015 року позивача звільнено з роботи за ініціативою власника на підставі наказу №85/ОС від 04 березня 2019 року відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України, тобто за вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, що полягають у перевезенні безквиткових пасажирів (а. с. 15-18). Звільнення [PERSON] здійснено відповідно до наказу начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» [PERSON]. №12 від 04 березня 2019 року «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України» та наказу (розпорядження) №85/ОС від 04 березня 2019 року «Про припинення трудового договору (контракту)» (а. с. 80-83). Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, наказ №12 є мотивувальною частиною наказу №85/ОС, на підставі якого звільнений позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас, статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як вбачається з матеріалів справи, копію наказу №12 від 04 березня 2019 року [PERSON] отримала 04 березня 2019 року, що підтверджується її підписом в даному наказі (а. с. 80-82). Як зазначив у судовому засіданні адвокат Хурсенко С. О., копію наказу №85/ОС від 04 березня 2019 року в день звільнення позивачу не видали, а лише ознайомили. Його копію остання отримала після відкриття провадження у даній справі разом з відзивом відповідача на позов, а тому [PERSON] з поважних причин пропустила строк звернення до суду з позовом про скасування вказаного наказу. На зазначене представник відповідача [PERSON]. зауважив, що наказ №85/ОС від 04 березня 2019 року позивачу був виданий в день звільнення разом із наказом №12, що підтверджується її підписом в наказі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Суд зазначає, що в наказі №85/ОС від 04 березня 2019 року є відмітка про те, що позивач ознайомлена з наказом, але відсутні дані про отримання його копії. Доказів того, що вказаний наказ позивачу був виданий в день звільнення відповідачем не надано, доводи представника позивача в цій частині не спростовані. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим поновити позивачу процесуальний строк на звернення до суду з позовною вимогою про визнання протиправним та скасування наказу №85/ОС від 04 березня 2019 року, оскільки він був пропущений з поважних причин. Заперечення представника відповідача стосовно того, що заява про збільшення позовних вимог є по суті заявою про зміну предмету та підстав позов, а тому мала бути подана не пізніше, ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у даній справі, суд вважає безпідставним, оскільки вказана заява не є заявою про зміну предмету та підстав позову та була подана 18 квітня 2019 року, до початку першого судового засідання, яке було призначене на 26 квітня 2019 року (а. с. 93-95). Щодо зауважень представника відповідача про те, що заява про збільшення позовних вимог від 15 квітня 2019 року була залишена без руху поза межами судового засідання через тривалий проміжок часу, 10 червня 2019 року, та крім того, не зважаючи на те, що позивачу було надано п`ятиденний строк для усунення недоліків, представником останнього заява про усунення недоліків була подана 01 липня 2019 року, суд зазначає наступне. Положеннями ч. 11 ст. 187 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175,177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Тобто, вказаною нормою передбачено обов`язкове залишення позовної заяви без руху в разі її невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК навіть після відкриття провадження у справі, не пізніше наступного дня з моменту виявлення недоліку. При цьому постановлення ухвали про залишення заяви без руху безпосередньо судом у судовому засіданні чинним законодавством не передбачено. Так як про недоліки заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог суду стало відомо в судовому засіданні, яке відбулося 10 червня 2019 року, в цей же день суддею було винесено ухвалу про залишення вказаної заяви без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання ухвали про залишення заяви без руху. Оскільки позивачем вказана ухвала не була отримана, а представником позивача заява про усунення недоліків подана 01 липня 2017 року, суд не вбачає пропуску останнім строку для усунення недоліків заяви про збільшення позовних вимог. Зі змісту акту серії Г №008896 вбачається, що 11 лютого 2019 року за результатами здійснення перевірки поїзда №60 сполученням «Одеса-Харків» на дільниці Кременчук-Полтава комісією ЦВА було виявлено перевезення провідником пасажирських вагонів [PERSON] двох пасажирів без проїзних документів на місці №53 та №54. З пасажирів стягнуто тариф за проїзд на загальну суму 122 грн. 92 коп. та штраф за безквитковий проїзд на суму 1 020 грн. Згідно з поясненнями [PERSON] щодо вказаного факту, після відправлення потягу двоє осіб не встигли вийти з вагону попри її неодноразові попередження. Пасажири, які їхали у вагоні зі ст. Кременчук на місцях 25 та 27 повідомили, що це їх знайомі, які їх проводжали. Дані особи покинули вагон на станції Полтава (а. с. 63-64). У судовому засіданні представник позивача також наполягав на тому, що [PERSON] не перевозила безквиткових пасажирів. Комісією ЦВА у вагоні, який обслуговувала остання, 11 лютого 2019 року були виявлені проводжаючі, які своєчасно не вийшли з потягу. Всупереч ст. 81 ЦПК України відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування вказаних доводів сторони позивача. Актом перевірки комісії вони також не спростовуються. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що ревізори відбирали пояснення у безквиткових пасажирів, крім того останні сплатили вартість проїзду та штраф, але ні пояснення, ні документи про сплату проїзду та штрафу суду не надані. Представник відповідача у судовому засіданні наполягав на тому, що у випадку, якщо б не відбулася ревізія, то діями [PERSON] АТ «Українська залізниця» були б нанесені збитки на загальну суму 122 грн. 92 коп. Однак, суд зазначає, що збитки АТ «Українська залізниця» не заподіяно, оскільки доказів на підтвердження цього не надано. Доводи [PERSON] стосовно того, що вона не перевозила безквиткових пасажирів, а це був проводжаючі, які не встигли своєчасно вийти, відповідачем не спростовані, винні дії позивача, спрямовані на умисне перевезення безквиткових пасажирів, не доведені, за весь час роботи позивач до дисциплінарної та матеріальної відповідальності не притягувалася, що не заперечував у судовому засіданні представник відповідача, а тому, суд вважає, що підстав для втрати довір`я до [PERSON] у відповідача не було. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі №273/212/16-ц. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення «Про дисципліну працівників залізничного транспорту України», іншими актами законодавства України про працю. Особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо пов`язана з рухом поїздів, встановлюються АТ «Укрзалізниця» згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками. Згідно з п. 2.13 Інструкції провідника пасажирських вагонів №ЦЛ-0038, затвердженої наказом Міністерства транспорту України від 01 вересня 2003 року №234-Ц (далі-Інструкція), провідник зобов`язаний за п`ять хвилин до відправлення поїзда попередити, щоб проводжаючі особи звільнили вагон, пасажири перевірили наявність проїзних документів, при цьому забезпечити перебування пасажирів у вагоні, а не в тамбурі, та опустити площадку. Відповідно до п.п. 3.9.5 п. 3.9 Інструкції провідникам забороняється на шляху прямування, у пунктах формування та обороту допускати у вагон сторонніх осіб, у т. ч. безквиткових пасажирів та осіб з надлишковою ручною поклажею. За перевезення безквиткових пасажирів провідник несе дисциплінарну відповідальність згідно з законодавством про працю та Положенням про дисципліну працівників залізничного транспорту за порушення трудової дисципліни та посадових обов`язків (п. п. 8.2.1 п. 8.2 Інструкції). Відповідно до п. 15 Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується за порушення дисципліни, наслідки яких загрожують безпеці руху поїздів, життю і здоров`ю громадян. Звільнення провадиться у порядку, передбаченому законодавством про працю. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Втрата довір`я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Недовір`я до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. При звільненні працівника з підстав втрати довір`я до нього власником або уповноваженим ним органом необхідно дотримуватися вимог ст. 43 КЗпП України, положеннями якої визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 2 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як вбачається з протоколу зборів профспілкового комітету ГСВП РФПЗ ПАТ «Укрзалізниця» №04 від 25 лютого 2019 року, згоду на звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України надано не було (а. с. 111-112). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] . зазначив, що 14 лютого 2019 року начальник виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] звернувся до Галузевої Сумської Вільної професійної спілки Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з поданням про надання згоди на звільнення [PERSON] 28 лютого 2019 року до ВП СВД філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» надійшов лист №4 від 27 лютого 2019 року за підписом голови профспілки Речембей І. Б. про відмову в наданні згоди на звільнення позивача. Оскільки у вказаному листі була відсутня інформація про розгляд подання на засіданні виборного органу профспілкової організації, дату засідання, присутніх, результати голосування та прийняте рішення, вважає, що була мовчазна згода профспілки на звільнення позивача. Крім того, відмова профспілки не була обґрунтована належним чином. Разом з цим представник відповідача також вказав, що фактично засідання профспілкового комітету не було правомочним у зв`язку з відсутністю кворуму. З цього приводу пояснив, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є членами ГСВП РФ «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», не могли бути присутніми на засіданні профспілкового комітету, так як перебували у рейсі, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були вихідними та перебували за межами м. Суми. Однак, суд критично відноситься до зазначених заперечень представника відповідача, оскільки згідно з протоколом №4 засідання профспілкового комітету відбулось 25 лютого 2019 року, на ньому були присутні 27 делегатів, які розглянувши подання начальника ВП СВД філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] . про надання згоди на звільнення [PERSON] , прийняли рішення про відмову в наданні такої згоди. Заперечення представника відповідача про відсутність на засіданні профкому кворуму не підтвердженні належним чином. Також суд вважає, що рішення профспілкового комітету належним чином обґрунтоване, оскільки в ньому наведені всі мотиви прийнятого рішення, зокрема, зазначено, що ані ревізорами, ані адміністрацією не враховані пояснення [PERSON] та пасажирів, які на думку відповідача були безквитковими, відсутні підтвердження нанесення позивачем збитків АТ «Українська залізниця». Після з`ясування всіх обставин члени профкому прийняли одностайне рішення про відсутність підстав для звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України (а. с. 25-26, 111-112). Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що накази відповідача про звільнення [PERSON] є неправомірними, звільнення її з роботи проведено з порушенням норм трудового законодавства, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, позивача необхідно поновити на роботі з 05 березня 2019 року, а не з 04 березня 2019 року, як вона просить, оскільки день звільнення є останнім днем роботи, тобто 04 березня 2019 року у [PERSON] був останнім робочим днем. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі -Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Відповідно до вимог ст. ст. 50, 56 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Згідно з розрахунком оплати середньої зарплати виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» розмір середньоденної заробітної плати позивача на час звільнення становить 56 грн. 26 коп. за годину (а. с. 21). Вимушений прогул позивача становить 772 години, виходячи з норми робочого часу при 40-годинному робочому тижні, в тому числі за березень 2019 року (з 05 по 31) - 143 години; за квітень 2019 року - 167 годин; за травень 2019 року - 167 годин; за червень 2019 року - 143 години та за липень 2019 року (з 01 по 25) - 152 години. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 43 432 грн. 72 коп. (772 год. х 56 грн. 26 коп. = 43 432 грн. 72 коп.) Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити та стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 43 432 грн. 72 коп. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1 536 грн. 80 грн. судового збору та на користь позивача 3 000 грн. витрат за надання правничої допомоги адвокатом (а. с. 40-44). На підставі п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial