Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

28 серпня 2020 року позивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися з позовом, змінивши згодом предмет позову, мотивуючи тим, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] є їхніми онуками. Мати малолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] померла [INFO] . Батько малолітніх дітей - [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей: ніякої допомоги на їх утримання не надає, не забезпечує дітей матеріально; участі у вихованні не приймає; не цікавиться життям та станом здоров`я дітей; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Надав позивачам нотаріально посвідчену заяву, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. До червня 2020 року позивачі надавали матеріальну допомогу померлій [PERSON] на утримання дітей, а після її смерті утримують дітей самостійно, за власні кошти. Позивачі - [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Дружина Т.Г. подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав та встановити опіку над малолітніми [PERSON] та [PERSON] .. Проти прийняття заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився. Відзиву на позовну заяву або заперечень проти позову відповідач суду не надав. Причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченої заяви про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та просить суд розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи - Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти прийняття заочного рішення не заперечувала. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивачі є рідними матір`ю та батьком [PERSON] - матері малолітніх [PERSON] [INFO] і [PERSON] , [INFO] - яка померла [INFO] . Тобто, рідними бабусею та дідусем малолітніх [PERSON] [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з позивачами, що підтверджується Довідкою Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку № 46 по вул. Набережна Перемоги, в приміщенні (блоці) гуртожитку, де створені необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Стосунки в сім`ї побудовані на любові та взаємоповазі. Мати дітей, [PERSON] , померла [INFO] . Батько дітей - [PERSON] допомоги на утримання малолітніх дітей не надає, не забезпечує дітей матеріально; участі у вихованні не приймає; не цікавиться життям та станом здоров`я дітей; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Надав позивачам нотаріально посвідчену заяву, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 164 СК України, особу може бути позбавлено батьківських прав, якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови № 3 від 30.03.2007 року №Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав, роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХП (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності Україною 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Таким чином встановлено, що відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 150, 155 СК України, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, а також маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, не виконує своїх батьківських обов`язків та не здійснює батьківського піклування щодо своїх неповнолітніх дітей: протягом тривалого часу (майже 11 років) не піклується про здоров`я дітей; їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає участі у їх вихованні, не надає матеріальної допомоги. Відповідно до ст. ст. 164,165,166 СК України, до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини та не здійснюють батьківського піклування, передбачено застосування такої правової санкції, як позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 63 ЦК України, опікуна та піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Опікуном та піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном та піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун та піклувальник призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна та піклувальника. Позивачі просять суд призначити їх опікунами малолітніх онучок [PERSON] [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради в особі уповноваженого представника підтримує позовні вимоги і не заперечує проти призначення баби та діда малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] їх опікунами. За таких обставин, оскільки діти проживають в родині позивачів, які створили належні умови для їх розвитку та виховання, є для дітей рідними бабусею та дідусем, суд вважає за необхідне задоволити й вимогу про призначення позивачів опікунами над дітьми. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування. Статтею 13 ЦПК України унормовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не заперечує проти позовних вимог, що свідчить про його незацікавленість та небажання виконувати свої батьківські обов`язки і здійснювати батьківське піклування щодо своїх неповнолітніх дочок. За наведених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, оскільки позов задоволено повністю, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved