Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

27 липня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому посилається на те, що 15 березня 2011 року в м. Коломия нею було укладено з відповідачем попередній договір. За умовами цього договору вона після смерті [PERSON] зобов'язувалася прийняти садибу, що знаходиться в [ADDRESS] і сплатити за неї грошову суму. Вважає цей договір нікчемним, оскільки в ньому не досягнуто всіх істотніх умов, не проведено оцінки садиби відповідно до висновку про вартість, він містить багато помилок, а також нотаріально не посвідчений і не зареєстрований. В судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Стосовно пропуску строку позовної давності зазначила, що про порушення свого права довідалась у квітні 2017 року, так як лише після смерті [PERSON] між нею та відповідачем виникли непорозуміння щодо вартості спірної садиби, як істотної умови договору купівлі-продажу. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити вважаючи, що в договорі сторонами погоджено всі істотні умови, зокрема щодо предмету - конкретного житлового будинку за визначеною адресою [ADDRESS] та встановленою сторонами ціною 24500 доларів США. Щодо нотаріального посвідчення і державної реєстрації вказав, що вказане є реєстраційною дією, а не формою правочину. Стверджує, що попередній договір від 15 березня 2011 року був укладений в належній формі - письмовій і, так як даним договором не передбачалася передача у власність покупця нерухомого майна, то згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів» такий договір не підлягав державній реєстрації в Державному реєстрі правочинів. Крім того зазначив, що від нотаріального посвідчення договору ухилилася саме позивачка. Проте, своїм тривалим проживанням у спірній садибі більше п»яти років, визнала договір, вчинила дії, спрямовані на часткове його виконання, що свідчить про бажання реального настання правових наслідків за правочином. Таким чином, вважає, що стронами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, відбулось часткове виконання договору позивачкою, а отже договір є дійсним з моменту укладення. Вказує, що звернення позивачки із даним позовом до суду через шість років після його укладення та перед спливом строку настання відкладальної умови договору свідчить виключно про умисне ухилення останньої від укладення основного договору в порушення взятих зобов»язань. Також подав письмову заяву, в якій простить суд відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачкою строку позовної давності. Представник третьої особи - головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області в судове засідання не з»явився. Подав до суду письмове клопотання про залишення позовної заяви в частині визнання управління третьою особою без розгляду, мотивуючи тим, що жодних вимог до управління позивачкою не пред»явлено, а тому вони не є стороною спірних правовідносин. Суд, заслухавши учасників справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 15 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір в простій письмовій формі. Наведене встановлене копією договору ( а.с 3). Крім того, дана обставина визнається учасниками справи, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до п. 1.1. вищевказаного Договору, сторони зобов'язуються укласти договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] після настання події - смерті [PERSON]. Ціна садиби визначена в п. 3.1 попереднього договору та складає 24500 доларів США, а тому посилання позивача на відсутність такої істотної умови як ціна, суд відхиляє. Таким чином, суд вважає, що за своєю суттю укладений 15 березня 2011 року договір є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до п. 4 ч.1 ст.. 635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Суд приймає доводи позивача в тій частині, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а при недотриманні цих вимог - є нікчемним. Наведене стверджується положеннями статей 635, 657 та 220 ЦК України. З цих же підстав суд відхиляє аргумент відповідача про те, що нотаріальне посвідчення та державна реєстрація не є обов'язковою умовою для попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна. Також суд відхиляє аргумент відповідача стосовно ухилення позивача від нотаріального посвідчення попереднього договору з таких підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодних належних та допустимих доказів того, що позивач ухилялася від нотаріального посвідчення попереднього договору від 15 березня 2011 року відповідач не надав. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Так згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів, відповідно до статей 210 та 640 ЦК Уркаїни, повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Враховуючи наведене, факт ухилення зі сторони позивачки від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна не має правового значення для вирішення даного спору. Тому суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача обгрунтовані, підтверджуються дослідженими доказами та відповідають встановленим фактичним обставинам. Статею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність для захисту порушених майнових прав строком у три роки. Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Договір, який позивачка вважає нікчемним, укладений 15 березня 2011 року. Отже, строк позовної давності для звернення до суду сплив 15 березня 2014 року. Позивачкою не наведено жодних доказів того, що даний строк пропущений нею з поважних причин. Також не доведено, що він переривався. Письмові пояснення її представника, з приводу початку вирахування строку позовної давності, моменту смерті [PERSON], тобто з 10 квітня 2017 року, так як ніби саме з того часу відповідач став вимагати від неї виконання договірних зобов»язань по оплаті 14500 доларів США, суд вважає надуманими і не заслуговуючими на увагу. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 91-92). Таким чином, хоч позовні вимоги і доведено, суд відмовляє в задоволенні позову з підстав пропуску строку для звернення з позовом за захистом порушених прав. На підставі наведеного та ст.ст. 203, 215, 220, 257, 267, 640, 655, 657,261, 267, 691 ЦК України,

Outcome: dismissed