Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

27.02.2019 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого вказує, що він працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 29 років 04 місяці. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, отримав професійну хворобу, а саме: вібраційну хворобу другої стадії від дії загальних вібрацій з помірно вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадикулопатією L5-S1 та С5-С7, з вираженими статико-динамічними порушеннями на фоні медіанної грижі дисків L4, L5, L5- S1, протрузії диску С3-С4, з двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ першого-другого ступеня), деформуючим артрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня), деформуючим артрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня), стійкий больовий синдром. Актом розслідування від 23.11.2018 р. причиною виникнення професійного захворювання визнано перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Висновком МСЕК від 15.01.2019 р. йому первинно з 02 січня 2019 р. до 01.02.2020 р. встановлено 50% втрати професійної працездатності, третю групу інвалідності. Завдана моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав та продовжує і далі зазнавати у звязку з ушкодженням його здоровя, що призвело до незворотних змін. У результаті захворювань порушений його звичайний спосіб життя, у звязку з обмеженням фізичних навантажень він не має змоги виконувати будь-яку неважку фізичну роботу, тому відчуває постійний дискомфорт. Просить стягнути на його користь з відповідача 92 650 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також 3000 грн. понесених витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 04.03.2019 р. прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 18.03.2019 р. У судовому засіданні 18.03.2019 р. зважаючи на клопотання відповідача було оголошено перерву в розгляді справи до 24.04.2019 р.. Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий звязок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоровя, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікрізами, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоровя, повязані з психологічним станом позивача. Щодо відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги відповідач зазначає, що співмірність та розумність заявленої позивачем суми не підтверджена документально, тому зазначені витрат є безпідставними і невмотивованими. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі та про підтримку позовних вимог (вх.№7813 від 24.04.2019 р.). Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи без її участі (вх.№7811 від 24.04.2019 р.). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці працював з 16.06.1989 р. по 08.02.2019 р. на підприємстві відповідача водієм автотранспортних засобів у тому числі: -з 11.04.1990 р. по 21.01.1991 р. в гірничотранспортному цеху Ганнівського рудоуправління водієм автомобіля БЕЛАЗ г/п 110 тон, зайнятим на вивезенні гірничої маси з карєру; -з 22.01.1991 р. по 17.11.2002 р. в гірничотранспортному цеху Ганнівського рудоуправління водієм автомобіля БЕЛАЗ г/п 40 тон; -з 18.11.2002 р. по 31.01.2010 р. в гірничотранспортному цеху №2 водієм великовантажного автомобіля в карєрі; -з 01.02.2010 р. по 07.02.2019 р. в гірничотранспортному цеху №2 водієм автотранспортних засобів в карєрі . 08.02.2019 р. позивач був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 5-9). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області вих. №633/4.6-4 від 17.08.2018 р. умови праці водієм автотранспортних засобів у карєрі, водієм великовантажного автомобіля в карєрі [PERSON] визнано такими, що відносяться: - по вмісту хімічних речовин в повітрі робочої зони до 3 класу 1 ступеня (шкідливі); - по вмісту пилу в повітрі робочої зони до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); - по рівню шуму до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); - по рівню вібрації до 3 класу 3 ступеню (шкідливі); - по показникам мікроклімату до 3 класу 4 ступеню (шкідливі); - по важкості праці до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); - по напруженості праці до 3 класу 2 ступеню (шкідливі), а.с.10-14. З медичного висновку лікарсько-експертної комісії Державної установи «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 19.10.2018 р. №1504 вбачається, що [PERSON] встановлено професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальних вібрацій з помірно вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадикулопатією L5-S1 та С5-С7, з вираженими статико-динамічними порушеннями на фоні медіанної грижі дисків L4-L5, L5-S1, протрузії диску С3-С4, з двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ першого-другого ступеня), деформуючим артрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ступеня), деформуючим артрозом колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня), стійкий больовий синдром (а.с.15-16). Згідно з п. 13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 листопада 2018 року (далі Акт розслідування), загальна оцінка умов праці віднесена до 3 класу 4 ступеню (шкідливі), а.с.17-18. Пунктом 17 Акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання встановлено: еквівалентний рівень загальної транспортної вібрації перевищує нормативний на 3дБ (69 дБ при ГДР 65 дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99 (а.с. 18). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №054259 від 15.01.2019 р. позивачу первинно встановлено 50% втрати працездатності вібраційна хвороба та третю групу інвалідності з 02.01.2019 р. до 01.02.2020 р. по причині професійного захворювання. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення, санаторно-курортне лікування, палиця, носіння жорсткого поперекового корсету (а.с. 19). З дослідженого судом п. 16 Акту розслідування слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи водієм автотранспортних засобів в карєрі виконував роботи з керування автомобілем БілАЗ за різних дорожніх умов, керував спеціальним обладнанням, яке встановлене на цих автотранспортних засобах, забезпечував та перевіряв технічний стан автотранспортного засобу перед виїздом на лінію та після повернення з рейсу, виконував роботи з щоденного технічного обслуговування автотранспортного засобу, виконував регулювальні роботи. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів підпадав під вплив підвищених параметрів загальної транспортної вібрації (а.с. 18). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання позивача є перевищення гранично допустимого рівня загальної транспортної вібрації. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 51 рік втратив професійну працездатність первинно у розмірі 50% та йому встановлена 3-тя група інвалідності. Дата чергового переогляду 01.02.2020 р. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовими синдромами, обмеженням рухів, необхідністю проходити лікування, вимушеним прийманням ліків, неможливістю виконувати будь-яку неважку фізичну роботу, займатися фізичними вправами, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримане професійне захворювання призводить до зниження його фізичної активності та порушення нормальних життєвих звязків, що проявляться зокрема в необхідності проходити стаціонарне лікування, про що свідчать виписні епікризи (а.с.21-25). Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 29 років у шкідливих умовах, йому встановлено первинно 50 % втрати працездатності та третю групу інвалідності на строк до 01.02.2020 р., а також характер професійного захворювання, пов'язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 92650 грн. посилався на розрахунки, здійснені виходячи з розміру прожиткового мінімуму за кожен відсоток втрати професійної працездатності (1853 грн. х 50% = 92650 грн.). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 50 000 грн. за встановлені первинно 50 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності на строк до 01.02.2020 р.. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн., суд з урахуванням частин 2,3 статті 141 ЦПК України приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заявлених витрат у розмірі 1500 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 768 грн. 40 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial