Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

27.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми: дочкою [PERSON], 2003 року народження та сином [PERSON], 2011 року народження. Крім того, позивач просив визначити йому наступний спосіб участі у спілкуванні з дітьми та їхнього виховання: - дозволити забирати дітей та спілкуватися з ними за місцем його проживання (без присутності відповідача) у першу та третю суботу кожного місяця, з 10 години по неділю до 18 годити, а також у дні народження дітей з 10 години до 15 години; - дозволити спільний відпочинок з дітьми в другій половині літніх, осінніх, зимових та весняних канікул. В обґрунтування позову зазначив, що після припинення сімейних відносин відповідач почала створювати йому перешкоди у спілкуванні з дітьми та їхньому вихованні, чим порушує його права по відношенню до дітей. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Він пояснив, що є самозайнятою особою і має постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Частина цього будинку належить йому на праві спільної часткової власності. Крім того, він має право користування ліжко-місцем в гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Після припинення сімейних відносин з відповідачем, остання створює йому усілякі перешкоди в спілкуванні з дітьми. Зокрема, відповідач заборонила завідувачу гуртожитку впускати його до кімнати, в якій проживає разом із дітьми, не відповідає на телефонні дзвінки, не надає дітей для спільного відпочинку, чим порушує не лише його права як батька дітей, але й права самих дітей. Позивач просив суд дозволити йому проводити спільний час із дітьми у вихідні дні та під час шкільних канікул за місцем свого постійного проживання в місті Городні. Відповідач позов не визнала. Вона стверджує, що жодного разу не створювала позивачеві перешкоди в спілкуванні з дітьми та їхньому вихованні, в зв'язку з чим просила в задоволенні позову відмовити. Одночасно зазначила, що в тому разі, якщо суд дійде висновку про необхідність визначення способу спілкування позивача з дітьми, просила врахувати вік дітей, стан їхнього здоров'я, їхнє навчальне навантаження та встановити спілкування батька із дітьми лише у перший четвер календарного місяця, в період часу з 18 години до 20 години, за умови сприятливих погодних умов, належного стану здоров'я дітей та наявності в них бажання спілкуватися з батьком. Відповідач також наполягала на тому, що зустрічі батька з дітьми повинні проходити в її присутності, або в присутності працівників поліції та/або представників служби у справах дітей, та лише в місті Києві. Представник Деснянської районної у місті Чернігові ради, що бере участь у справі як орган опіки та піклування, просила встановити спосіб участі позивача у вихованні малолітніх дітей, який запропонований у висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, яким, зокрема, рекомендовано дозволити позивачеві спілкування з дітьми кожної середи та п'ятниці з 17 години до 19 години, кожної неділі з 10 години до 14 години, а також спільний відпочинок протягом одного місяця влітку та другу половину осінніх, зимових і весняних канікул, за попередньою домовленістю з матір'ю дітей. При цьому представник просила враховувати бажання самих дітей на зустріч з батьком, їхній емоційний стан і стан здоров'я. Представник органу опіки та піклування вважає необхідним перші два тижні проводити зустрічі батька з дітьми лише в присутності матері. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. З серпня 2003 року по лютий 2015 року сторони перебували в шлюбі і мають двох спільних малолітніх дітей: дочку [PERSON], 2003 року народження та сина [PERSON], 2011 року народження (т. 1, а. с. 4-6) . Після розірвання шлюбу діти залишилися з матір'ю і проживають в кімнаті [ADDRESS]. Позивач проживає окремо. На теперішній час, між сторонами зберігаються неприязні відносини. На думку суду, вказані відносини ще більше ускладнилися після того, як відповідач звернулася до суду з позовом про стягнення з позивача аліментів на утримання дітей та з позовом про поділ спільного майна подружжя. По справі доведено, що, в період з серпня 2014 року по січень 2016 року включно, позивач ухилявся від сплати аліментів на користь позивача, які з нього стягнуто рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 29.01.2015 року (т. 1, а. с. 212-214, 223, 224). Крім того, він не виконує рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.06.2015 року про поділ спільного майна подружжя, в частині передачі відповідачу автомобіля «Mersedes», реєстраційний номер [NUMBER], право власності на який визнано за відповідачем (а. с. 215-220). Зазначене змусило відповідача звернутися до поліції із заявою про злочин (т. 1, а. с. 225-227). Негативне відношення один до одного призвело до виникнення в сторін суперечок з приводу участі позивача у вихованні дітей та спілкування з ними. Як випливає з пояснень позивача, які підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач заборонила завідувачу гуртожитку пропуск позивача до кімнати, в якій проживає разом із дітьми (т. 2, а. с. 47), при цьому вона не відповідає на телефонні дзвінки позивача, що значно ускладнює йому можливість спілкування із дітьми. Крім того, відповідач не надає позивачеві можливості особистого спілкування з дітьми і, під час зустрічей на вулиці, дозволяє лише короткочасні спілкування в її присутності протягом декількох хвилин. Відповідно до частин першої-третьої статті 157 Сімейного кодексу України (далі - Кодекс) питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із частинами першою, другою статті 159 Кодексу, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Суд вважає доведеним, що з боку відповідача позивачеві створюються перешкоди в спілкуванні з дітьми та їхньому вихованні, оскільки він позбавлений можливості вільного особистого спілкуватися з дітьми без присутності матері, що є підставою для усунення цих перешкод та визначення способу участі позивача у спілкуванні з дітьми та їхньому вихованні. Вирішуючи вказане питання суд виходить з наступного: 1. Як зазначено вище, відповідач постійно проживає разом з дітьми в місті Києві. Вона працює викладачем Київського національного університету будівництва і архітектури; дочка [PERSON] є учнем 7 класу Хореографічної гімназії «Кияночка» міста Києва і має 6-денне навчальне навантаження (т. 2, а. с. 12); син [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад № 55 міста Києва та позашкільний навчальний заклад «Мала повітряна академія» за програмою «Дитяча школа розвитку» (т. 1, а. с. 195, 196; т. 2, а. с. 13). Отже, в період з понеділка по суботу діти сторін мають учбове навантаження, по закінченню якого потребують відпочинку, а тому визначення цих днів для зустрічі з батьком суд вважає недоцільним. 2. На теперішній час, позивач не працевлаштований і не має офіційного заробітку (т. 2, а. с. 36, 37). Він також не є фізичною особою-підприємцем, оскільки припинив підприємницьку діяльність у січні 2015 року (цивільна справа № 750/8077/14, а. с. 106). Як випливає з пояснень позивача і підтверджується матеріалами справи (т. 2, а. с. 97-103), позивач неофіційно виконує будівельні роботи на замовлення, в зв'язку з чим переважно проживає в місті Києві, за адресою: вул. Червонозаводська, 7, кімн. 63, на підставі Договору оренди ліжко-місць гуртожитку № 32/2015 від 31 грудня 2015 року. За інформацією позивача, в цій кімнаті проживає ще одна особа. За адресою: [ADDRESS], позивач проживає лише тоді, коли відсутні замовлення на виконання будівельних робіт. Проте, в цьому будинку постійно проживає матір позивача, разом із своїм співмешканцем і сестрою, яка має психічне захворювання (т. 2, а. с. 11; т. 1, а. с. 9). Оцінюючи житлові умови позивача, суд вважає, що тривале перебування дітей за місцем його проживання в місті Києві буде створювати їм серйозний дискомфорт, оскільки право на проживання в кімнаті гуртожитку ще має й стороння особа. Враховуючи значну відстань постійного місця проживання дітей сторін до міста Городня Чернігівської області (понад 200 км), щотижневий переїзд дітей у неділю до тимчасового місця проживання позивача в місті Городня із зворотнім поверненням того ж дня до міста Києва, замість відпочинку, буде створювати дітям значне фізичне та психоемоційне навантаження. Крім того, в справі відсутні докази того, що спільне перебування малолітніх дітей в одному будинку разом із сторонньою людиною, яка страждає на психічне захворювання, не завдасть їм фізичної та моральної шкоди. За таких обставин, суд не вважає можливим надавати дозвіл на тривале перебування позивача разом із дітьми за місцем свого проживання в місті Києві та вивіз дітей у неділю до міста Городні. З цих самих підстав, а також з підстав не надання позивачем доказів фінансової спроможності забезпечити своїм дітям санаторно-курортне лікування та відпочинок поза місцями свого проживання (в гуртожитку міста Києва та в місті Городні) суд не вважає можливим надавати йому дозвіл на спільний відпочинок в другій половині літніх, осінніх, зимових та весняних канікул. 3. Дочка сторін [PERSON] має лише один вихідний день у неділю, проте частину цього дня повинна присвячувати підготовці домашніх завдань на наступний тиждень. Син сторін [PERSON] має захворювання зубів і, за наявності в нього зубного протезу, потребує постійного щоденного догляду ротової порожнини. В результаті психологічного обстеження обох дітей психологами було встановлено, що діти боляче переживають розлучення своїх батьків і мають схильність до виникнення нервового розладу. Вони мають міцний емоційний зв'язок з матір'ю та залежність від її авторитету, при цьому виявляють тривогу, почуття страху та дистанційне ставлення до батька. Тому, при вирішенні питання зустрічей дітей з батьком, психологами рекомендовано брати до уваги потреби дітей, їх бажання, враховувати вікові особливості дітей (т. 1, а. с. 232-234). Під час спілкування суду з малолітньою [PERSON], остання повідомила, що не має бажання зустрічатися із батьком. Отже, оцінюючи в сукупності всі обставини справи, а також стан здоров'я та психологічний стан дітей, їхню прихильність до матері та дистанційне ставлення до батька, суд вважає можливим визначити наступний спосіб участі позивача у спілкуванні з дітьми та їхньому вихованні: 1) встановити позивачу спілкування з дітьми кожної неділі, в період часу з 09 години до 14 години включно, в межах міста Києва, з урахуванням стану здоров'я дітей та їхнього бажання спілкування з батьком у день зустрічі; 2) для цього - зобов'язати відповідача передавати дітей позивачеві в неділю о 09 годині в фойє гуртожитку, за адресою: [ADDRESS], а позивача - повертати дітей відповідачеві по закінченню часу спілкування о 14 годині за цією ж адресою. В зв'язку з тим, що відповідачем не надано суду доказів неналежного ставлення позивача до своїх дітей та можливість негативного впливу на їхню психіку, при цьому враховуючи позитивні характеристики позивача та негативні відносини, що склалися між сторонами, суд не вважає потрібним присутність матері під час особистого спілкування позивача з дітьми у встановлений вище період часу. Оскільки день народження дитини є сімейним святом і, зазвичай, відзначається в сімейному колі за місцем проживання, суд не знаходить підстав для передачі дітей в дні їхнього народження для святкування разом із батьком, тому як це буде призводити до неприємних ситуації та порушувати права відповідача як матері, та глави сім'ї, в якій виховуються діти. Таким чином, заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial