Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

28.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на ту обставину, що з 22.09.2003 року він був прийнятий до ВАТ Херсонський КСВМ на посаду електромонтера по ремонту і обслуговуванню. 01.02.2005 року підприємство реорганізовано та перейменовано на ПАТ Таврійська будівельна компанія. З листопада 2013 року на зазначеному підприємстві відбулася затримка у виплаті заробітної плати, у звязку з чим у серпні 2014 року він звертався до прокуратури м. Херсона щодо дотримання вимог законодавства про працю. Зазначене звернення перенаправлено було до державної інспекції з питань праці у Херсонській області, яка встановила порушення трудового законодавства. Він неодноразово звертався до підприємства з заявою про виплату йому заробітної плати, однак будь-якої відповіді не отримав. У звязку з чим 23.09.2014 року ним було написано заяву про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. Зазначену заяву представники відповідача не прийняли у нього особисто, тому він направив її на адресу відповідача через поштове відділення. Просив зобовязати директора ПАТ Таврійська будівельна компанія видати наказ відповідно поданої заяви [PERSON] від 23.09.2014 року; зобовязати видати довідку про його роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати; зобовязати провести остаточний розрахунок при звільненні; стягнути з ПАТ Таврійська будівельна компанія моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник уточнили позовні вимоги, просили поновити строк звернення до суду з даним позовом, оскільки він пропущений з поважної причини, розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк між [PERSON] та ПАТ Таврійська будівельна компанія; визнати [PERSON]С звільненим з ПАТ Таврійська будівельна компанія за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку із порушенням трудового законодавства з 30.09.2014 року; зобовязати ПАТ Таврійська будівельна компанія надати довідку про роботу [PERSON] на даному підприємстві із зазначенням спеціальності та кваліфікації. Ухвалами суду від 17.02.2016 та 01.03.2016 року року позовні вимоги [PERSON] в частині зобовязання директора ПАТ Таврійська будівельна компанія видати наказ відповідно поданої заяви [PERSON] від 23.09.2014 року, зобовязання провести остаточний розрахунок при звільненні та стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. залишені без розгляду за заявою позивача та його представника. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з зазначеними вимогами. Крім того, позивачем невірно обраний спосіб захисту права, не доведено протиправних дій відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 144 к/пр від 22.09.2003 року [PERSON] було прийнято до ВАТ Херсонський КСВМ на посаду електромонтера по ремонту і обслуговуванню 3 розряду в цех № 1. Наказом № 33/01-1/2 від 31.01.2005 року ВАТ Херсонський КСВМ реорганізовано шляхом приєднання до ЗАТ Таврійська будівельна компанія. Відповідно до Закону України Про акціонерне товариство підприємство перейменовано з 31.05.2011 року в Публічне акціонерне товариство Таврійська будівельна компанія. ( а.с.4) З листа територіальної державної інспекції України з питань праці у Херсонській області від 19.08.2014 року, адресованого позивачу, вбачається, що його звернення , яке надійшло з прокуратури міста, розглянуто. За допущені порушення трудового законодавства, в тому числі щодо порушення термінів виплати заробітної плати працівникам, посадові особи ПАТ «Таврійська будівельна компанія» за результатами перевірки у липні 2014 року притягувалися до адміністративної відповідальності, а також вносилися приписи щодо усунення зазначених порушень. Рекомендовано [PERSON] звернутися до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача належних йому грошових коштів. (а.с.5) З виписки по картці/рахунку [PERSON] № 4149497802551996 (а.с.146) вбачається, що за період з 01.01.2013 року по 03.02.2016 року заробітна плата від ПАТ «Таврійська будівельна компанія» надходила позивачу тільки 26.05.2014 року в сумі 2796,28 грн. Представником відповідача не заперечувалася та обставина, що ПАТ «Таврійська будівельна компанія» на час звернення з заявою позивача про звільнення мала заборгованість по заробітній платі перед позивачем. Проте, про обставини щодо розміру заборгованості та періоду, з якого заробітна плата не виплачувалася, представнику відповідача не відомо. 28.08.014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2013 року по 01.09.2014 року, яка отримана відповідачем 01.09.2014 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. Зазначена довідка позивачу не видана. 23.09.2014 року позивачем було направлено рекомендованими листами з повідомленням відповідачу заяву про звільнення його з посади електромонтера з 30.09.2014 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з порушенням трудового законодавства України, яку уповноважена відповідачем особа отримала 30.09.2014 року. З 30.09.2014 року позивач перестав виходити на роботу до ПАТ «Таврійська будівельна компанія». 14.10.2014 року позивачем було направлено відповідачу заяву з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі з листопада 2013 року, провести кінцевий розрахунок та видати трудову книжку (а.с.10-11). До теперішнього часу позивача не повідомлено відповідачем про результати розгляду зазначеної заяви, трудова книжка на видана, заборгованість по заробітній платі не виплачена, розрахунок при звільнені не здійснений. Представником відповідача зазначено, що йому не відомо про результати розгляду заяви позивача про звільнення, про обставини щодо видачі трудової книжки та розрахунку з позивачем. Конституція України визнає, а Кодекс законів про працю України гарантує громадянам України право на працю. Відповідно до цього стаття 22 КЗпП України забороняє будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, залежно від характеру занять і місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України(ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також мас право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів - визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Зі змісту ч. 3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Виходячи із положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та ст. 13 цієї Конвенції, яка визначає право на ефективний спосіб захисту прав, слід дійти висновку про те, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення. Згідно із ст.ст. 3, 221, 231 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами і доповненнями) безпосередньо у районних (міських) судами розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Згідно із ст. 21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода. За правилами ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. Отже за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.\~\~У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, установивши, що відповідач своєчасно, в повному обсязі не проводив оплату праці позивача, з листопада 2013 року по 30.09.2014 року, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно з поданою ним заявою з 30.09.2014 року. Позовні вимоги щодо зобовязання ПАТ «Таврійська будівельна компанія» надати [PERSON] довідку про роботу на даному підприємстві з зазначенням спеціальності та кваліфікації позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню згідно вимог ст. 49 КЗпП України., з врахування того, що позивач надав відповідачу заяву про видачу такої довідки, а відповідач її не видав. Крім того, суд вважає необхідним поновити позивачеві строк звернення до суду з даним позовом, з врахуванням доводів позивача [PERSON], а саме, що він отримав відповідь відповідача про здійснення розгляду його заяви про звільнення тільки після оформлення позивачем обхідного листа 29.10.2014 року, у листопаді 2014 року він звернувся до суду з позовом про захист своїх прав та інтересів, але ухвалою суду від 19.11.2014 року позовна заява була повернута позивачу, 28.11 2014 року позивач знову звернувся до суду з зазначеним позовом (а.с.148, 169). Зазначені обставини свідчать про поважність причин пропуску такого строку для звернення до суду з позовом.

Outcome: approved