Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-16 00:00:00

28.07.2014 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати право власності на торгівельний павільйон та встановлене в ньому торгове обладнання (холодильні вітрини) загальною вартістю 155340 грн. за ним та відповідачем з ідеальними частками по 1/ 2 частці, відповідно, без реального поділу. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він проживав однією сім'єю з відповідачем з 2007 р., у червні2012 р. шлюб між ними зареєстровано. З січня 2014 р. вони проживають окремо. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин 12.11.2012 р. за спільні кошти ним та відповідачем на підставі договору придбано торговий павільон, вартість якого склала 120000 грн. та три холодильні вітрини загальною вартістю 35340 грн. Товари придбано з метою здійснення торгової підприємницької діяльності. Відповідача зареєстровано як суб'єкта господарської діяльності, ФОП з видом діяльності торгівля. Оформивши належним чином документи для здійснення підприємницької діяльності на ім'я відповідача та придбавши необхідне обладнання павільйон та вітрини, вони з відповідачем спільно займалися торгівельною підприємницькою діяльністю , - спільно здійснювали закупку товару, торгівлю, спілкування з продавцем, покупцями тощо. Зазначене майно придбано за спільні кошти і належить їм на праві спільної сумісної власності. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні вищевикладеним. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, у своїх запереченнях зазначила, що позивач жодним чином не підтвердив викладені у позовній заяві обставини, оскільки надав лише копії договорів, що визначають наявність майна та виконання робіт, тощо, гроші на придбання майна дала її мати, за умови повернення грошей шляхом здійснення відповідачем підприємницької діяльності. Зазначала, що позовні вимоги жодним чином не обґрунтовані доказами, ним не доведено джерело походження майна, участь у його придбанні та тому, що майно, яке є спірним у справі, не підлягає поділу оскільки воно не є об'єктом сумісної власності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, на час розгляду справи шлюб розірвано. 12.11.2012 р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір № 12/11/2012, предметом якого є виготовлення та монтаж торгівельного павільйону 8000х5000х3500 (а.с. 4). Згідно з рахунком на оплату № 3263 від 21.11.2012 р його виписано на ім.,я [PERSON] для придбано трьох холодильних вітрин, загальною вартістю 35340 грн. (а.с. 5). Відповідно до ч.1 ст.57 СК України - особистою приватною власністю дружини , чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно дост.61 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до роз'яснень п.п. 24, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » - до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України . Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходить із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні положень ст. 58, 59 ЦПК України, наявності у відповідача права власності на торгівельний павільйон та встановлене у ньому обладнання, оскільки 12.11.2012 р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір № 12/11/2012, предметом якого є виготовлення та монтаж торгівельного павільйону 8000х5000х3500, вартість виготовлення якого зазначена 120 000 грн., а на придбання вітрин-холодильників виписано лише рахунок. Ані договір на виготовлення торгового павільйону ані рахунок на оплату вартості вітрин холодильників не свідчить про їх оплату та придбання відповідачем, тому підстав для визнання за позивачем права власності на 1/ 2 частину зазначеного майна не вбачається. Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed