Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

28 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , які з січня 2011 року у будинку не проживають, не сплачують комунальні платежі, добровільно знятись з реєстрації не бажають, чим перешкоджають їй повноцінно користуватись своєю власністю. Просила суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді від 15 червня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи в відповідності до ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Установлено, що позивачу [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 29.09.2008 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.11.2008 №21019064. Відповідно до довідки Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 24.05.2021 за №12-03/394-С за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно акту від 05 травня 2021 року складеного зі слів громадян [PERSON] , [PERSON] старостою Східного старостинського округу Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Галаган Г.О., відповідачі [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають з 10.01.2011. Отже, [PERSON] , [PERSON] 10 січня 2011 року і по даний час не проживають в спірному жилому приміщенні та не користуються ним без поважних причин. Поважності причин, з яких вони в жилому приміщенні не проживають та не користуються ним, в судовому засіданні не встановлено. Добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають позивачу повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, які необхідно поновити. Вищенаведене є підставою для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Оскільки позов задоволено, то в відповідності до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн., що підтверджено документально.

Outcome: approved