Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

28 листопада 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якій позивач просить суд: - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47792349, від 16.07.2019 року, на підставі якого зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він був власником [ADDRESS] , яку передав в іпотеку ТОВ «УкрПромБанк», з метою забезпечення виконання умов кредитного договору №581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року. В подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк», яким в позасудовому порядку було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеку і набуто право власності на вказану квартиру, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47792349, від 16.07.2019 року. Позивач вважає вищевказане рішення державного реєстратора протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач вважає, що заборгованість за кредитним договором не є безспірною, з урахуванням не проведення позикодавцем перерахунку заборгованості на виконання постанови Верховного суду від 06.02.2019 року по справі №520/617/17; також відповідачем не було здійснено належного направлення йому, як боржнику, повідомлення про звернення стягнення на майно, а також державним реєстратором не було враховано, що на спірне майно розповсюджуються гарантії передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначені обставини, стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.11.2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно з позовною заявою, представником позивача було надано до суду заяву про забезпечення позову. Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява представника [PERSON] відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, однак з урахуванням необхідності надання додаткових пояснень, судом 29.11.2019 року було постановлено ухвалу, якою прийнято вказану заяву до розгляду та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04.12.2019 року заяву представника позивача задоволено. Вжито заходи забезпечення позову, а саме: - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна1872786451101; - встановлено заборону відповідним суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією права власності стосовно квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1872786451101. 26.12.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача АТ «Дельта Банк», в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2020 року за клопотанням представника позивача, витребувано з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради оригінал реєстраційної справи щодо проведеної державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за Акціонерним товариством «Дельта Банк», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 47792349 від 16.07.2019 року; номер запису про право власності 32404767. 11.02.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 17.12.2019 року представник відповідача АТ «Дельта Банк» надав до суду апеляційну скаргу на ухвалу суду від 04.12.2019 року про вжиття заходів забезпечення позову, на підставі чого судом першої інстанції були скеровані виділені матеріали цивільної справи стосовно оскаржуваної ухвали суду до Одеського апеляційного суду, та продовжено розгляд цивільної справи. За наслідком розгляду вказаної апеляційної скарги, Одеським апеляційним судом 16.04.2020 року було ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 04.12.2019 року про забезпечення позову в частині накладенні арешту на квартиру [ADDRESS] - скасовано. В цій частині ухвалено нове судове рішення, яким заяву в цій частині залишено без задоволення. В решті ухвалу суду від 04.12.2019 року про забезпечення позову - залишено без змін. 20.02.2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли з Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради на виконання ухвали суду від 16.01.2020 року, належним чином завірена копія реєстраційної спарви №1872786451101. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача АТ «Дельта Банк» - Шевчук В.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з посиланням на його необґрунтованість. Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. в судове засідання призначене на 26.08.2020 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням думки учасників по справі, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 26.08.2020 року за відсутності відповідача - державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 серпня 2008 року між TOB «Укрпромбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №581-013/ФКВІП-08, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 100 000,00 дол. США на придбання нерухомості з терміном повернення - до 09.08.2033 р. З метою забезпечення виконання умов вказаного договору, між TOB «Укрпромбанк» та [PERSON] 15 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1422, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1417. 30 червня 2010 року між TOB «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним Банком України укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого TOB «Укрпромбанк» відступив, а AT «Дельта Банк» набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема й за Кредитним договором № 581-013/ФКВІП-08. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №173907089 від 16.07.2019 року, вбачається, що іпотекодержателем квартири [ADDRESS] , на підставі іпотечного договору від 15.08.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1422, зареєстровано - ПАТ «Дельта Банк». Сторонами в судовому засіданні не оспорювалось належність набуття права вимоги ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року, та забезпечувальним до нього іпотечним договором. 12.07.2019 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергія Васильовича з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом перереєстрації права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . На підставі зазначеної заяви, державним реєстратором 16.07.2019 року винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №47792349, на підставі якого зареєстровано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру [ADDRESS] та внесено відповідний запис про право власності №32404767. Згідно до ч. 2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодержателем в суді. Позивач будучи незгодний з вказаними діями ПАТ «Дельта Банк» та державного реєстратора звернувся до суду з цим позовом. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються: - умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; - порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; - прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: - боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; - боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: - за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); - за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Як вбачається з договору іпотеки від 15.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1422, сторони в розділі 4 передбачили наступне. Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати Предмет іпотеки у наступних випадках: - якщо у момент настання строку виконання Основного зобов`язання за Кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені Кредитним договором строки; - якщо у 3-денний строк після загибелі, пошкодження чи втрати Предмета іпотеки Іпотекодавець не здійснить його заміну у відповідності до п,3.1.8 цього Договору; - порушення Іпотекодавцем (Позичальником) обов`язків за цим та/або Кредитним договором та невиконання вимоги Іпотекодержателя про дострокове виконання Основного зобов`язання; - якщо інша, ніж Іпотекодержатель, особа набула право стягнення на Предмет іпотеки. У випадку порушення Іпотекодавцем (Позичальником) обов`язків за цим та/або Кредитним договором Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю (та Позичальнику) письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя запишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя передбаченим п.4.4 цього Договору. У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки передбачених п.4.1цього Договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним: наступних способів: - шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов`язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки; - шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити Іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на Предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу Предмета іпотеки встановлюється за згодою між Іпотекодавцем І Іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки Предмета іпотеки. Договір купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладений відповідно до цього Договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на Предмет іпотеки. - У випадку звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація Предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу Предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. У разі, якщо прилюдні торги оголошено такими, що не відбулися, Іпотекодержатель має право придбати Предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни Предмета іпотеки. Іпотекодавець (Позичальник) вправі до дня продажу Предмета іпотеки виконати Основне зобов`язання чи ту його частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих Іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам, витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації Предмета іпотеки. Відповідно до вказаного розділу, сторони договору досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Як вже зазначалось, сторони обумовили необхідність Іпотекодержателем здійснення дій з направлення Іпотекодавцю (та Позичальнику) письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя запишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки. Між іншим судом звертає увагу, що державний реєстратор, реалізуючи свої функції, керується Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Внесення відомостей до Державного реєстру прав, згідно з п.4 ч.1 ст. 3 Закону, здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Частиною 2 ст. 18 Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127. Відповідно до п. 61 Порядку, в редакції на час здійснення спірної реєстрації, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку», у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. З наведеного слідує, що згідно з умовами чинного законодавства та укладеного сторонами договору іпотеки, підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором, а наявність документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя є підставою для проведення такої державної реєстрації. Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити їх відповідність вимогам законодавства. Як вбачається, до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень представником ПАТ «Дельта Банк» були додані документи, зокрема: лист-вимогу від 22.03.2019 року за вих. №02.4.1/420/19, адресовану на ім`я [PERSON] , про необхідність сплати суми заборгованості за кредитним договором, яка станом на 05.03.2019 року, становить 3443625 гривень 69 копійок; повідомлення, за №6512102189844, видавник: Укрпошта, адресоване на ім`я [PERSON] , відповідно до якого останньому було скеровано лист-вимогу від 22.03.2019 року за вих. № №02.4.1/420/19. Як вбачається з вказаного поштового повідомлення, воно було отримано 30.09.2019 року, з зазначенням прізвища одержувача - [PERSON], та виконаний підпис особи. Позивачем зазначено, що підпис на вказаному повідомленні виконаний не ним, однак суд вважає такі посилання безпідставними, однак не підтверджені жодним належним доказом. Однак, судом встановлено, що в поштовому повідомленні не міститься запис листоноші про особу отримувача, а саме: чи отримано поштову кореспонденцію особисто одержувачем чи іншою особою, за довіреністю чи згідно договору. З урахуванням викладеного, зазначене поштове повідомлення не є належним доказом вручення листа-вимоги від 22.03.2019 року за вих. №02.4.1/420/19 саме [PERSON] , а відтак не є належним підтвердженням факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем - боржником письмової вимоги іпотеко держателя. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав за нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: - прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; - виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування ( у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; - встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; - перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; - прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); - відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майна та їх обтяження, про об`єкти та суб`єкти цих прав; - формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; - видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Крім того, ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Тобто обов`язковою та невід`ємною обставиною при набутті права власності на предмет іпотеки є оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Проте, зі змісту інформаційної довідки, в переліку документів на підставі яких у ПАТ «Дельта Банк» виникло право власності на предмет іпотеки, наведених в її змісті, документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки, за якою було набуто право власності, відсутній. Одночасно судом враховується, що відповідно до аналізу норм Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з метою погашення заборгованості боржника. Отже, на момент здійснення іпотеко держателем дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, повинен бути наявний факт безспірності заборгованості боржника. Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №520/2614/17 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання умов кредитного договору №581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року недійсними. За наслідком розгляду вказаної справи, 06.02.2019 року Верховним Судом ухвалено постанову, якою касаційну скаргу [PERSON] , подану представником - [PERSON] , задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання умов договору недійсними - задоволено. Визнано пункти 1.7 та 1.9 кредитного договору від 15 серпня 2008 року, укладеного між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», якими передбачено сплату комісії за управління кредитом та сплату комісії за дострокове повернення кредиту - недійсними. Зобов`язано публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» здійснити перерахунок розміру заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2008 року, укладеним між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк». Як повідомлено позивачем в судовому засіданні, ПАТ «Дельта Банк» не виконало вищезазначене рішення суду від 06.02.2019 року не здійснило перерахунок розміру заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2008 року, укладеним між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк». Представником ПАТ «Дельта Банк» під час розгляду не спростовувались ці обставини та не надано належних доказів про виконання постанови Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі №520/2614/17. Натомість судом встановлено, що у листі-вимозі від 22.03.2019 року аз вих. №02.4.1/420/19, ПАТ» Дельта Банк», не зважаючи на вищезазначене рішення суду, вимагає від [PERSON] здійснити сплату заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 05.03.2019 року у розмірі 3443625 гривень 69 копійок. Крім того, як вбачається з вказаного листа-вимоги, банком одночасно зазначено дві суми заборгованості, яка виникла у боржника станом на 05.03.2019 року, а саме: 1864779 гривень 15 копійок та 3443625 гривень 69 копійок. На підставі вищевикладеного, суд вважає неправомірними дії ПАТ «Дельта Банк» щодо здійснення дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року, з урахуванням не підтвердження безспірності заборгованості боржника та не виконання постанови Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі №520/2614/17, що значним чином порушує майнові права та інтереси боржника - [PERSON] . Щодо посилань позивача про наявність порушень вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідачем ПАТ «Дельта Банк» було звернуто стягнення на спірне майно, за іпотечним договором від 15 серпня 2008 року, за реєстраційним №1422, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 581-013/ФКВІП-08 від 15.08.2008 року, виданим на споживчі цілі. Отже спірна квартира виступає, як забезпечення зобов`язань громадянина України - [PERSON] за споживчим кредитом, наданим їй кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №173907089 від 16.07.2019 року, вбачається, що квартира [ADDRESS] , складає загальну площу 82,1 кв.м. З наданої представником відповідача до відзиву інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №193035881 від 13.12.2019 року, вбачається, що [PERSON] на праві власності також належала 1/3 частка квартири [ADDRESS] , яка була передана [PERSON] в іпотеку [PERSON] за договором іпотеки від 29.10.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., зареєстрованим в реєстрі за №16636. Також з вказаної довідки вбачається, що 24.05.2019 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47016637 від 24.05.2019 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , до якої належить частка [PERSON] , в порядку звернення стягнення на підставі вказаного договору іпотеки. Отже, станом на проведення спірної реєстрації права власності, яка мала місце 16.07.2019 року, на квартиру [ADDRESS] , у [PERSON] було відсутнє інше нерухоме майно у власності. Зазначені обставини, стосовно відсутності у [PERSON] у власності іншого нерухомого майна, станом на час проведення спірної реєстрації права власності, не спростовувались представником ПАТ «Дельта Банк». В спростування зазначених доказів, відповідачами до суду не надано жодних доказів. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, суд вважає, що спірна квартира [ADDRESS] , яка не перевищує 140 кв.м., яка використовується позивачем як місце постійного проживання, у якого у власності відсутнє інше нерухоме житлове майно, яка була передана, як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Дельта Банк». Отже, у державного реєстратора прав на нерухоме майно КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Дельта Бпнк». Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20. Тобто після ухвалення судового рішення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі №464/8589/15-ц, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свою раніше прийняту правову позицію, тому застосуванню підлягає положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про обов`язковість для судів висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вказані позиції Верховного Суду, суд приходить висновку, що за наслідками прийнятого державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Дельта Банк», фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, вирішуючи справу по суті, судом окремо надається правова оцінка обраного позивачем способу захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. [PERSON] обрано спосіб захисту своїх порушених прав шляхом пред`явлення позову про скасування рішення державного реєстратора за №47792349 від 16.07.2019 на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) дійшла висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 №79543762 (справа №755/9555/18), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) підлягає урахуванню судом. З урахуванням викладеного висновку, встановлених обставин щодо допущених порушень під час звернення стягнення на спірне майно, суд доходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача та вважає за необхідне задовольнити заявлені вимоги частково, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №32404767, зареєстрований 12.07.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою Сергієм Васильовичем, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47792349 від 16.07.2019 року, про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за Акціонерним товариством «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020), що на позицію суду не є жодним чином виходом за межі позовних вимог, а є належним і законним способом захисту права та інтересів позивача, що не змінює предмет та підстави пред`явленого позову. Під час ухвалення рішення в цій справі, судом враховується, що у справі №359/267/18 (провадження № 61-17143св19) з подібними правовідносинами, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у спорі за позовом іпотекодателя про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі іпотечного застереження державний реєстратор не є належним відповідачем (постанова від 25 березня 2020 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] в частині вимог до ПАТ «Дельта Банк» про скасування запису про право власності за №32404767 від 12.07.2019 року, оскільки в цій частині позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, тоді як обставини справи підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування, у задоволенні решти вимог слід відмовити. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Відповідно до задоволеної частини позовних вимог до відповідача ПАТ «Дельта Банк», з урахуванням того, що державний реєстратор не є належним відповідачем в цій справі, а позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», стягненню з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави підлягають витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви за однією вимогою немайнового характеру в сумі 840,80 грн. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial