Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

27.06.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин, посилаючись на наступне. Вона є власником житлового будинку за вищевказаною адресою. В цьому домоволодінні зареєстровані її сини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою з 2009 року, а [PERSON] з 2013 року. Ніяких договорів із відповідачами вона не укладала, обов`язків перед ними не має. В будинку вони не проживають понад один рік без поважних причин, комунальні платежі не сплачують, їх речі в будинку відсутні. Наразі її права як власника майна обмежені. Сторони про дату, час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно судовими повістками про виклик, але в судове засідання не з`явилися. Позивач надала до суду письмову заяву в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує, в разі необхідності просить винести заочне рішення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі, направлені їм копії ухвали суду про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї та судову повістку про виклик, отримали 29.08.2019 за адресою яка вказана у позовній заяві, але в судове засідання не з`явилися, відзиву, заяв, клопотань тощо не надали. За таких обставин суд вважає неявку відповідачів у судове засідання такою, що немає поважних причин. Отже є підстави вважати що відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача, яка викладена в його письмовій заяві, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є громадянами України, про що свідчать фотокопії їх паспортів (а.с.6-8). Із фотокопії договору купівлі-продажу та фотокопії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] перебуває у приватній власності [PERSON] (а.с.9-11). Із довідок про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області, довідки про склад сім`ї та фотокопії побудинкової книги вбачається, що відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою(а.с.12-15,25-26). Актом обстеження домоволодіння від 04 червня 2019 року підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] відповідачі не проживають, речей в будинку не мають(а.с.16). Комунальні платежі сплачує позивач, про що свідчать фотокопії договору, та квитанцій(а.с.17-20). Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Право користування житлом набувають члени сім`ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім`ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства. Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже належними та допустимими доказами позивача вимоги позову про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим будинком доведені, а тому позов і підлягає задоволенню. Позивачем судовий збір сплачений повністю, вимогу про його стягнення із відповідачів не заявлено, отже підстави для його розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Outcome: approved